Справа № 240/7172/24
Суддя: Токарева Марія Сергіївна
Дата ухвалення: 2024-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2024 року м. Житомир справа № 240/7172/24

категорія 106020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Токаревої М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом , у якому просить:

- визнати протиправним факт бездіяльності посадових осіб Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України в частині не прийняття рішення про звільнення з військової служби солдата ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 стрільця 3-го відділення 1-го взводу 1-ої стрілецької роги (з охорони та оборони НОМЕР_3 , 105);

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України звільнити з військової служби у запас ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 стрільця 3-го відділення 1-го взводу 1-ої стрілецької роти (з охорони та оборони ВДО № 100, 105), в званні солдата та зняти з військового обліку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він подав рапорт на звільнення у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю 1 групи, надавши необхідний пакет документів. Проте Військовою частиною НОМЕР_2 відмовлено у звільненні з військової служби з посиланням на те, що відповідно до доданих довідок зазначено лише те, що ОСОБА_2 відповідно до висновку засідання ЛКК КНП Олевська ЦЛ ОМР № 5 від 04.01.2024 потребує стороннього догляду, відповідно до довідки МСЕК про інвалідність 1 групи ОСОБА_2 , серія 2-18 № 077948 від 16.11.2001 потребує постійного стороннього догляду, але жодного слова про систематичність чи іншу періодичність в таких документах немає.

Справу призначено до розгляду у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідачем було подано відзив на позовну заяву, за змістом якого просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву вказано, що позивачем не надано документів, які б підтверджували потреби в здійсненні догляду, не надано документів, які б підтверджували що він розпочав процедуру оформлення догляду, яка визначена Порядком подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 р. № 859.

Дослідивши подані сторонами письмові докази, суд встановив наступні обставини.

Сторонами не заперечується факт того, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_2 , проходить військову службу за контрактом.

15.02.2024 Мрочко звернувся до Військової частини НОМЕР_2 з рапортом щодо звільнення за сімейними обставинами відповідно до абз. 6 пп. г п. 3. ч.5 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 , у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за рідною бабусею ОСОБА_2 , яка с особою з інвалідністю І групи.

Листом від 02 квітня 2024 року Військова частина НОМЕР_2 надала позивачу відповідь, що не вбачає підстав щодо звільнення з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану. У листі вказано, що така підстава для звільнення з військової служби, як необхідність здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І-групи згідно норми наведеного Закону буквально законодавцем визначено, що документально у відповідному висновку МСЕК або ЛКК має бути засвідчено той факт, що відповідна особа внаслідок хвороби потребує саме постійного догляду.

Разом з тим, враховуючи копії довідки МСЕК №077948 від 16.11.2001 щодо ОСОБА_2 , яку долучили до рапорту про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, вказано лише те, що ОСОБА_2 потребує стороннього догляду, у висновку ЛКК КПП Олевської ЦЛ ОМР № 5 від 04.01.2024 вказано, що та ж ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду, згідно висновку МСЕК №077948 від 16.11.2001. Жодного слова про систематичність, чи іншу періодичність такого догляду у наведених медичних документах немає. Саме по собі поняття сторонній догляд не є тотожним поняттю постійний догляд, позаяк перше говорить про те, ким надається догляд, а друге коли надається такий догляд. При цьому, постійний догляд - це безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, догляд який надається без будь якого часового обмеження, суцільним порядком.

Вважаючи таку бездіяльність щодо звільнення з військової служби протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому був продовжений та діє станом на час розгляду справи.

Пунктом 12 частини 1 статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) встановлено, що Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно із частинами 3, 4, 6 статті 2 Закону № 2232-ХІІ громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232.

Відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону №2232-XII контракт під час проведення мобілізації та дії воєнного стану припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи.

Суд також звертає увагу на те, що норма абзацу 3 підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232 (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин) не передбачає умови щодо відсутності інших осіб, які можуть здійснювати відповідний догляд.

Згідно із частиною 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі - Положення) право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Згідно з пунктом 233 Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (пункт 241 Положення №1153/2008).

Підпунктом 2 пункту 225 Положення передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»: у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України 10.04.2009 № 170 (далі - Інструкція № 170) визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Згідно з абз. 13 п. 14.10 Розділу ХІV Інструкції №170 документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Судом під час розгляду справи встановлено, що як на підставу звільнення з військової служби ОСОБА_1 посилається на необхідність здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю 1 групи, а саме бабусею ОСОБА_2 , що є особою з інвалідністю 1 групи та потребує постійного догляду відповідно до висновку №5 засідання ЛКК КНП «Олевська ЦЛ» ОМР від 04.01.2024 та довідки серії 2-18 ЖИЗ № 077948.

До рапорту позивачем надано наступні документи: копія довідки МСЕК №077948 від 16.11.2001, висновок №5 засідання ЛКК КНП «Олевська ЦЛ» ОМР від 04.01.2024, копія паспорта ОСОБА_2 , акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 05.01.2024, копія паспорта ОСОБА_1 , копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 , копія картки платника податків ОСОБА_2 .

З матеріалів справи встановлено, що відповідно до довідки серії 2-18 ЖИЗ №077948 від 16.11.2001 ОСОБА_2 встановлено першу групу інвалідності безтерміново, згідно висновку: потребує стороннього догляду.

Відповідно до акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 05.01.2024 ОСОБА_2 встановлено, що сім`я складається із 2 осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Підставою для відмови у звільненні зазначено, що враховуючи копії довідки МСЕК №077948 від 16.11.2001 щодо ОСОБА_2 вказано лише те, що ОСОБА_2 потребує стороннього догляду» у висновку №5 засідання ЛКК КНП «Олевська ЦЛ» ОМР від 04.01.2024 вказано, що та ж ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду згідно висновку МСЕК №077948 від 16.11.2001року. Жодного слова про систематичність, чи іншу періодичність такого догляду у медичних документах немає.

Позивач згідно із наданих суду документів обґрунтовує наявність у нього підстав для звільнення з військової служби саме у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідності І групи без встановлення будь-яких додаткових умов.

Долучений позивачем до рапорту про звільнення висновок №5 засідання ЛКК КНП «Олевська ЦЛ» ОМР від 04.01.2024 містить висновок лікарської консультативної комісії про те, що ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду безтерміново, і такий документ, на переконання суду, є документом, який надавав позивачу право на звільнення з військової служби за сімейними обставинами.

Системний аналіз підпункту «г» пункту 3 частини 5 ст. 26 Закону України "Про військову службу і військовий обов`язок" дає підстави для висновку, що під час воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом звільняються за сімейними обставинами (якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу) за таких підстав: у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи.

Суд встановив, що ОСОБА_2 відповідно до довідки до МСЕК Серії 2-18 ЖИЗ №077948 16.11.2001 має першу групу інвалідності з 16.11.2001 у зв`язку із захворюванням пов`язаним з аварією на ЧАЕС, яка встановлена безтерміново.

Відповідно до Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317 далі (Положення), відповідно до п.1 Положення, це Положення визначає порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями (далі - комісії).

В пункті 27 Положення, зазначено, що підставою для встановлення I групи інвалідності є стійкі, значно вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або уродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, неспроможності до самообслуговування і спричиняють до виникнення потреби у постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі.

До I групи належать особи з найважчим станом здоров`я, які повністю не здатні до самообслуговування, потребують постійного стороннього нагляду, догляду або допомоги, абсолютно залежні від інших осіб у виконанні життєво важливих соціально-побутових функцій або які частково здатні до виконання окремих елементів самообслуговування.

До підгрупи А I групи інвалідності належать особи з виключно високим ступенем втрати здоров`я, який спричиняє до виникнення потреби у постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі інших осіб і фактичну нездатність до самообслуговування.

Критеріями встановлення підгрупи А I групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє повну нездатність до самообслуговування та повну залежність від інших осіб (необхідність постійного стороннього нагляду, догляду або допомоги).

Суд зауважує, що бабусі позивача ОСОБА_2 була встановлена перша А група інвалідності від 16.11.2001 відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 2-18 ЖИЗ №077948 та висновку №5 засідання ЛКК КНП «Олевська ЦЛ» ОМР, суд зазначає, що зазначену довідку та висновок не визнано не дійсними, не оскаржено та не скасовано в судовому порядку.

З огляду на наявність у висновку, складеному ЛКК Комунального некомерційного підприємства «Олевська ЦЛ» ОМР, інформації про необхідність постійного строннього догляду, суд дійшов висновку про наявність підстав для звільнення позивача з військової служби за підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ, оскільки його бабуся є особою з інвалідністю I групи та потребує постійного догляду.

Крім того, відповідач у відзиві зазначає, що відсутні будь-які відомості чи документальне підтвердження щодо спільного проживання ОСОБА_1 з його бабусею та не надано документів, які б підтверджували що він розпочав процедуру оформлення догляду, яка визначена Порядком подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 р. № 859.

Разом з тим, такі доводи не були підставою для винесення оскаржуваного рішення.

А тому, з огляду на викладене, Військова частина НОМЕР_2 , відмовлячи у звільненні ОСОБА_1 з військової служби за контрактом під час воєнного стану, за сімейними обставинами на підставі підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи, діяла протиправно, а отже, має місце протиправна дія, а не бездіяльність, як помилково вважає позивач.

Щодо вимоги позивача зобов`язати відповідача звільнити його з військової служби, суд зазначає таке.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Згідно з частиною 2 статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства(Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суд зазначає, що на законодавчому рівні відсутнє визначення поняття «дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень». У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Відповідно до рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 та від 22.01.2020 у справах № 1640/2594/18 та № 826/9749/17 відповідно.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Оскільки судом встановлено протиправність дій військової частини про відмову в звільненні ОСОБА_1 з військової служби, суд вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Pronina v. Ukraine, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.06.2006).

Суд враховує й те, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому, у рішенні ЄСПЛ по справі "Ґарсія Руіз проти Іспанії" (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги щодо звільнення з військової частини.

Щодо позовної вимоги зняти з військового обліку суд зазначає наступне.

Підстави зняття з військового обліку визначені статтею 37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Відповідно до частини 6 статті 37 Закону виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів розвідувальних органів України - у відповідному підрозділі розвідувальних органів України) підлягають громадяни України, які:

1) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими;

2) припинили громадянство України;

3) визнані непридатними до військової служби;

4) досягли граничного віку перебування в запасі.

Таким чином, у позивача відсутні підстави для виключення з військового обліку.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Розподіл судових витрат проводиться судом відповідно до ст.139 КАС України.

Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 244-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_5 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України в частині не прийняття рішення про звільнення з військової служби солдата ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 стрільця 3-го відділення 1-го взводу 1-ої стрілецької роги (з охорони та оборони ВДО № 100, 105).

Зобов`язати Військову частину № НОМЕР_1 Національної гвардії України звільнити з військової служби у запас ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 стрільця 3-го відділення 1-го взводу 1-ої стрілецької роти (з охорони та оборони ВДО № 100, 105), в званні солдата.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.С. Токарева

15.11.24