Справа № 420/36436/23
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2024-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/36436/23

Перша інстанція: суддя Хурса О. О.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Градовського Ю.М., Шеметенко Л. П.

розглянувши, в порядку письмового провадження, апеляційну скаргу Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2024 року у справі за позовом адвоката Ткаченка Василя Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У грудні 2023 року адвокат Ткаченко В.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із позовом до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» (далі відповідач), в якому просив:

- визнати протиправними дії щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні за період 28.12.2017 по 22.12.2023;

-зобов`язати відповідача виплатити грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі середнього грошового забезпечення за шість місяців затримки повного розрахунку.

В обґрунтування заявлених позовних вимог адвокат зазначає, що під час звільнення з військової служби у грудні 20217 року його довірителю не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення.

Як указує адвокат, остаточний розрахунок з виплати індексації відповідач здійснив 22.12.2023 в сумі 69651,38 грн.

На думку адвоката, оскільки відповідач не виплатив при звільненні належне грошове забезпечення, виникають підстави для застосування до спірних правовідносин статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), яка регулює виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок №100).

Також адвокат зазначає, що невиконання суб`єктом владних повноважень дій щодо виплати середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з військової служби, порушує права його довірителя, гарантовані Конституцією України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2024 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправними дії щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.12.2017 по 28.06.2018 включно.

Зобов`язано Інститут Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.12.2017 по 28.06.2018 включно у розмірі 92 170,26 грн.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на день звільнення позивача відповідачем не проведений з останнім розрахунок у повному обсязі, а саме не була виплачена індексація грошового забезпечення, а тому відповідно до положень статті 117 КЗпП позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки повного розрахунку.

Суд зазначив, що на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Не виконання такого обов`язку, як указав суд, спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд визнав, що належним способом відновлення прав ОСОБА_1 є зобов`язання відповідача виплатити на користь останнього середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у сумі, яка за розрахунками суду згідно положень Порядку №100, становить 92 170,26 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Інститут Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначив, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення не врахував, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, норми статті 117 КЗпП України не розповсюджуються.

Таким чином скаржник вважає, що підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні, оскільки спеціальне законодавство, яке регулює оплату праці військовослужбовців не встановлює відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику усіх належних сум.

Також скаржник не погоджується із тим, що під час вирішення спору суд першої інстанції не застосував критеріїв зменшення розміру відшкодування належного позивачеві до виплати розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Покликаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15, скаржник зазначає, що під час розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку необхідно враховувати такі обставини, як розмір простроченої заборгованості, період затримки, ймовірний розмір втрат працівника, а також інші обставини зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, тощо.

Адвокат Ткаченко В.В. у відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на доводи, які ідентичні доводам викладеним у позовній заяві, та які узгоджуються із висновками суду першої інстанції, заявляє про безпідставність апеляційної скарги.

Вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а тому просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Ураховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 проходив військову службу в військовій частині НОМЕР_1 , правонаступником якої є Інститут Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія».

Наказом командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України №216 від 18.12.2017 ОСОБА_1 звільнений в запас за станом здоров`я, відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 №230 від 28.12.2017 ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу та усіх видів забезпечення з 28.12.2017.

Водночас, станом на день виключення позивача зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 з ним не проведений повний розрахунок, зокрема, не виплачена індексація грошового забезпечення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.09.2022 у справі №420/4348/22, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.11.2023, задоволений позов ОСОБА_1 .

Визнано протиправними дії Інституту Військово-Морський Сил Національного університету «Одеська морська академія» щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.12.2017 з урахуванням грудня 2015 року як базового місяця.

Зобов`язано Інститут Військово-Морський Сил Національного університету «Одеська морська академія» нарахувати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення в період з 01.01.2016 по 28.12.2017 зі встановленням базового місяця - січень 2008 року, та виплатити з у рахуванням виплачених сум.

22.12.2023 позивач, на виконання вказаного рішення суду, отримав виплату індексації грошового забезпечення у розмірі 69651,38 грн.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільнені, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.

Відповідаючи на довід скаржника, в якому він стверджує, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, не поширюється дія Кодексу законів про працю України, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці Про захист заробітної плати № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відтак, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України (далі КЗпП).

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Такий правовий висновок побудований на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постановах від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 та від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.

Аналізуючи вказані вище положення КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Стягнення повинно відповідати принципу розумності, справедливості та пропорційності.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги стосовно того, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, Кодекс законів про працю України не поширюється, є безпідставними та суперечать наведеним вище нормам законодавства та сталій практиці Верховного Суду.

19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон №2352-ІХ), яким внесені зміни до статті 117 КЗпП України за змістом яких текст цієї статті викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Таким чином, починаючи з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

Як встановлено матеріалами справи, спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою ОСОБА_1 станом на 28.12.2017 (дата виключення зі списків військової частини) індексації грошового забезпечення.

Як мовилося вище, 22.12.2023 на особистий банківський рахунок ОСОБА_1 від відповідача надійшла виплата індексації у розмірі 69651,38 грн.

Згідно змісту позовної заяви позивач просив виплатити йому середнє грошове забезпечення за затримку розрахунку при звільненні за шість місяців.

Отже, суд першої інстанції відновлюючи порушене право позивача на повний розрахунок при звільнення, виходячи зі змісту позовних вимог, дійшов висновку, що позивач має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за шість місяців.

Надаючи відповідь на доводи скаржника щодо застосування до спірних правовідносин правових висновків Верховного Суду, викладену у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15 про право суду зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, колегія суддів зазначає таке.

Так, по-перше слід зазначити, що кожний правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

Колегія суддів зауважує, що до внесення змін до статті 117 КЗпП України щодо обмеження відповідальності роботодавця шестимісячним строком, відповідальність останнього перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не була обмеженою в часі та не залежала від простроченої заборгованості.

З огляду на непропорційність обсягу відповідальності наслідкам порушення законодавства про працю, суд касаційної інстанції висловив правову позицію щодо необхідності, за певних обставин, зменшення розміру такої суми відшкодування.

Як зазначив Верховний Суд, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Суд наголошував, що відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Однак, дана постанова Верховного Суду не може бути застосована, оскільки з 19.07.2022 відбулись зміни у законодавстві та, на даний час, у разі якщо роботодавець своєчасно не розрахувався з працівником, то розмір його відповідальності обмежений виплатою працівникові середнього заробітку за шість місяців.

Колегія суддів зауважує, що до 19.07.2022 (набрання чинності Законом № 2352-ІХ) редакція статті 117 КЗпП України не обмежувала строком виплати у шість місяців, а тому у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати у цей період, може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 19.07.2022 регулюється чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями.

До цього періоду застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, і такий висновок колегія суддів вважає застосовним до спірних правовідносин.

За таких підстав колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» стосовно того, що розмір належної до виплати суми має бути зменшений є безпідставними, а посилання скаржника на таку практику Верховного Суду є недоречним.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та зобов`язання відповідача виплатити останньому середнє грошове забезпечення за затримку розрахунку при звільненні за шість місяців.

Відповідно до вимог статті 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення відсутні.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2024 року у справі за позовом адвоката Ткаченка Василя Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Ю. М. Градовський

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 14.11.2024.