Справа № 300/4187/24
Суддя: Скільський І.І.
Дата ухвалення: 2024-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2024 р. справа № 300/4187/24

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Скільського І.І.,розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними зобов`язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до командира Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач 1) Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач 2) в якому просить суд:

- визнати протиправними дії командира в/ч НОМЕР_1 щодо не видання наказу про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами;

- зобов`язати командира в/ч НОМЕР_1 видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами, як особи в якої перебуває на утриманні троє дітей.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 14.05.2024 ним було подано рапорт до Військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби у зв`язку із перебуванням на його утримані трьох неповнолітніх дітей. Стверджує, що з 27.01.2024 має троє неповнолітніх дітей, які перебувають на його утриманні. Позивач вважає, що відповідач 16.05.2024 протиправно відмовив йому в звільненні з військової служби з підстав недостатності долучених до рапорту документів, які б підтверджували участь в утриманні дітей. Просить позов задовольнити.

Івано-Франківський окружний адміністративний суд ухвалою від 03.06.2024 позовну заяву залишив без руху, встановив строк для усунення її недоліків шляхом - визначення належного відповідача (відповідачів), згідно заявлених позовних вимог або зазначення викладу обставин, обґрунтування та зміст позовних вимог також до Військової частини НОМЕР_1 (а.с.9-10).

Позивач, 25.06.2024 виконав вимоги ухвали суду від 03.06.2024 про залишення позовної заяви без руху та визначив одного відповідача у справі - командира Військової частини НОМЕР_1 (а.с.13-15).

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.07.2024 відкрито провадження в цій адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку, визначеному статтею 262 КАС України (а.с.17-18).

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позов. У відзиві зазначає, що законодавець не ставить право військовослужбовця на звільнення з військової служби у залежність від того, чи рідні діти перебувають у нього на утриманні, водночас вирішальне значення має саме факт перебування дітей на утриманні.Вважає, що надані позивачем копії документів до рапорту про звільнення, не містять в собі відомостей про факт утримання неповнолітніх дітей, що не дало змоги задовольнити його рапорт на звільнення. Стверджує, що у відповідача не було підстав для звільнення позивача з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Просиву задоволенні позову відмовити (а.с.24-30).

Суд, розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши в сукупності письмові докази, встановив наступне.

13.05.2024 ОСОБА_1 із рапортом про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" - перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. До вказаного рапорту долучено:нотаріально завірену копію свідоцтва про одруження;нотаріально завірену копію посвідчення батьків багатодітної сім`їта нотаріально завірені свідоцтва про народження трьох дітей;нотаріально завірену копію паспорта дружини ОСОБА_2 ; копію рішення Богородчанського районного суду Іван-Франківської області від 06 листопада 2017 про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; витяг з реєстру Солотвинської територіальної громади від 12.04.2024 про місце проживання; витяг з реєстру Солотвинськоїтериторіальної громади від 12.04.2024 про місце проживання дружини ОСОБА_2 (а.с.33).

За результатами розгляду рапорту листом від 16.05.2024 №03/562 позивачу повідомлено про те, що у задоволенні його рапорту відмовлено. Зазначено, що законодавство України надає підставу для звільнення на підставі факту утриманийдітей, а не їх наявності.Наданий акт обстеження місця проживання не є допустимим доказом утримання дітей дружини від попереднього шлюбу, оскільки він не ОСОБА_5 в утриманні дітей.Посвідчення багатодітної сім`ї, також не підтверджує участь його в утриманнідітей. Також, не надано доказів того, чи зверталася дружина до суду з позовом про стягнення аліментів з біологічного батька дітей; чи є у біологічного батька заборгованість по сплаті аліментів; чи позбавлений біологічний батько дітей батьківських прав; чи приймає біологічний батько участь у вихованні та утриманні дітей, або не приймає; не надано інформацію або рішення суду про визнання батька дітей безвісно відсутнім; не надано інформації або рішення суду про оголошення батька померлим. Також, нотаріальна заява є суперечливою по відношенню до інших документів, які додано до рапорту в частині народження дітей за час перебування громадянки ОСОБА_6 в шлюбі з ОСОБА_1 .Тому наданий перелік документів недостатній, для звільнення за вказаною підставою, оскільки в переліку документів немає жодного, який міг би стати належним доказом, що підтверджує ОСОБА_7 в утриманні дітей (а.с.6-7).

Уважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцією та законами України.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII, в редакції, станом на час спірних правовідносин) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону №2232-XIIзахист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

За змістом частини 1статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно частини 2 статті 2 Закону №2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Відповідно до частини 6 статті 2 Закону №2232-ХІІ до видів військової служби належить, зокрема, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан. На час розгляду цієї справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Так, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації звільняються з військової служби під час воєнного стану, зокрема, через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) - перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

У відповідності до частини 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до абзацу 1 пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008) встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Відповідно до пункту 233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Згідно із абзацом 2 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України 10.04.2009 №170 (далі - Інструкція №170, в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Додатком 19 Інструкції №170 передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. Зокрема, відповідно до п. 5 Додатку при поданні до звільнення з військової служби за підставами, зокрема, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 та визначено підпунктом «г» пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

Аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану, зокрема, на підставах, визначених підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини або з визначених названим Законом поважних причин, за умови, що такі військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу, серед яких така обставина як перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. Ті військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації.

14.05.2024 позивач звернувся із рапортом від 13.05.2024, в якому просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із перебуванням на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

Підставою для відмови в задоволенні вказаного рапорту стало те, що ОСОБА_1 до рапорту не надано доказів того, що нерідні діти знаходяться на повному утриманні ОСОБА_1 .

Таким чином, предметом доказування в цій справі є доведеність факту перебування на утриманні позивача трьох і більше дітей віком до 18 років та, як наслідок, встановлення наявності підстав для звільнення з військової служби під час воєнного стану.

Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 07.03.2024 підтверджено народження ІНФОРМАЦІЯ_3 дитини, батьком якого заначено ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_2 (а.с.39).

Свідоцтвами про народження серії НОМЕР_3 від 23.10.2007 та серії НОМЕР_4 від 04.04.2013 підтверджено народження ІНФОРМАЦІЯ_4 та ІНФОРМАЦІЯ_5 дітейОСОБА_15 , та ОСОБА_9 батьком яких ОСОБА_10 , мати - ОСОБА_3 (а.с.37-38).

27.01.2024 зареєстровано шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_11 . Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу « ОСОБА_12 » (а.с.35).

У нотаріально засвідченій заяві ОСОБА_2 підтверджує, що чоловік - ОСОБА_1 щомісячно займається вихованням дітей і здійснює їх матеріальне забезпечення (а.с.47).

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Конституційний Суд України у своєму рішення від 03.06.1999 № 5-рп/99 надав офіційне тлумачення терміну "член сім`ї": членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші).

Обов`язковими умовами для визнання членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, термін "сім`я" означає не лише створення сім`ї на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а має більш широкі критерії для його визначення.

Загальний порядок здійснення сімейних прав та виконання сімейних обов`язків закріплено у статтях 14, 15 СК України.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Стаття 180 СК України визначає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За змістом ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Згідно з частиною 1 статті 260 СК України якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Відповідно до статті 268 СК України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу. Суд може звільнити вітчима, мачуху від обов`язку по утриманню падчерки, пасинка або обмежити його певним строком, зокрема у разі: 1) нетривалого проживання з їхнім матір`ю, батьком; 2) негідної поведінки у шлюбних відносинах матері, батька дитини.

Отже, сімейне законодавство містить чітке розмежування таких понять, як «батько», «мати», «дитина», «вітчим», «пасинок», «усиновлений», «усиновитель». Передусім, це пов`язано із різним обсягом прав та обов`язків названих суб`єктів сімейних правовідносин по відношенні один до одного.

Зокрема, законодавець безальтернативно наголошує на тому, що батько зобов`язаний утримувати своїх неповнолітніх дітей навіть в тому випадку, коли не проживає разом з ними та не одружений з їхньою матір`ю. Форми такого утримання можуть різнитись. Тобто, законодавець надає право сторонам сімейних правовідносин диспозитивно вирішити питання про форму утримання дитини одним із батьків, який проживає окремо, та для цього не обов`язковим є оформлення утримання у формі сплати аліментів.

При цьому, з ч. 1 ст. 268 СК України слідує, що вітчим вважається таким, що зобов`язаний утримувати пасинка (падчерку) за сукупності таких умов: пасинок (падчерка) проживає разом із вітчимом; пасинок (падчерка) немає родичів першої та другої лінії кровного споріднення або ж ці особи не можуть надавати пасинку (падчерці) утримання; вітчим має можливість надавати матеріальну допомогу. Такий перелік є виключним та розширеному тлумаченню не підлягає.

З іншої сторони, якщо вітчим самостійно (за власною ініціативою) надає матеріальну допомогу пасинку (падчерці), це свідчить про дотримання засад добросовісності, розумності та справедливості у сімейних правовідносинах. Проте, з позиції норм СК України таку поведінку вітчима не можна назвати «утриманням», бо «утримання», це не «право», а безальтернативний та імперативно визначений «обов`язок» батьків по відношенню до неповнолітніх дітей.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 14.12.2023 в справі №160/11228/23, від 03.10.2024в справі №160/17962/23.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 КАС України).

Отже ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_13 , має право на участь у вихованні і утриманні її дітей, при цьому обов`язок щодо їх утримання у позивача, саме як вітчима, може виникнути виключно у випадку та за умови, якщо в таких дітей не має матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Також падчерка, пасинок у спірному випадку не можуть вимагати у вітчима забезпечення їхнього утриманням, оскільки за законом такий обов`язок на нього не покладений.

Як зазначено вище, в свідоцтвах про народження дітей ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказано, що їхнім батьком є ОСОБА_4 .

При цьому жодних доказів про те, що ОСОБА_4 батьківських прав відносно своїх дітей і не приймає участі в їх утриманні, як і те, що позивач усиновив вказаних дітей, матеріали справи не містять та таких в процесі розгляду справи судом не встановлено.

Крім того, позивачем не надано доказів наявності у матері цих дітей поважних причин, з яких вона не може надавати їм належного утримання та відсутності у них батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або що ці особи з поважних причин не можуть надавати дітям належного утримання.

Отже, позивач не надав належних доказів існування обставин, які зобов`язують його, як вітчима утримувати малолітню ОСОБА_9 та ОСОБА_14 .

Стосовно наданих позивачем до матеріалів справи акту встановлення фактичного місця проживання/не проживання особи від 09.02.2024, акт обстеження умов проживання від 22.04.2024,то суд враховує, що вказані документи свідчать про те, що позивач разом із дружиною та дітьми ОСОБА_9 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , проживають за однією адресою, а також про добровільну участь позивача у вихованні та забезпеченні потреб неповнолітніх дітей його дружини, однак не вказують на обов`язок позивача, як вітчима, щодо їх утримання.

Щодо покликання позивача на посвідчення батьків багатодітної сім`ї від 22.04.2024 суд зазначає, що за змістом статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» багатодітна сім`я - сім`я, в якій подружжя (чоловік та жінка) перебуває у зареєстрованому шлюбі, разом проживає та виховує трьох і більше дітей, у тому числі кожного з подружжя, або один батько (одна мати), який (яка) проживає разом з трьома і більше дітьми та самостійно їх виховує. До складу багатодітної сім`ї включаються також діти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, - до закінчення закладів освіти, але не довше ніж до досягнення ними 23 років.

Отже, однією з ознак багатодітної сім`ї є те, що подружжя виховує трьох і більше дітей, у тому числі кожного з подружжя, що не є тотожним знаходження дітей (троє і більше до 18 років) на утриманні жінки/чоловіка.

Таким чином, вказане посвідчення підтверджує наявність у його пред`явника права на пільги, передбачені законодавством України для багатодітних сімей, однак не є належним доказом наявності у позивача безпосереднього обов`язку, визначеного Сімейним кодексом України, щодо утримання пасинка та падчерки.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, №303-A, пункт 29).

Крім того, згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 2 даної статті, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За наведених обставин, враховуючи викладені висновки, суд вважає, що спірне рішення відповідача є правомірним, оскільки позивач не надав достатніх доказів на підтвердження факту перебування, у відповідності до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII, на утриманні у нього трьох і більше неповнолітніх дітей віком до 18 років. Відтак, в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

у задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ), адреса: АДРЕСА_1 ;

відповідач -командир Військової частини НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя /підпис/ Скільський І.І.