Справа № 160/24460/24
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2024-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області
про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
10.09.2024 року до Дніпропетровського адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області з 26 липня 2024 року призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням Рішення Конституційного Суду від04.06.2019 року №2-р/2019 шляхом зарахування до спеціального стажу за вислугу років періоди роботи, які дають право на призначення пенсії за вислугу років та складають 28 років 7 місяців 27 днів у Комунальному закладі «Стародобровільський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради: з 03.02.1992 по 17.03.2008 (16 років 1 місяць 15 днів) медичною сестрою, з 18.03.2008 по 30.09.2020 (12 років 06 місяців 13 днів) старшою медичною сестрою;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у подвійному розмірі спеціальний стаж роботи за вислугу років: з 03.02.1992 по 17.03.2008 (16 років 1 місяць 15 днів) медичною сестрою, з 18.03.2008 по 30.09.2020 (12 років 06 місяців 13 днів) старшою медичною сестрою у Комунальному закладі «Стародобровільський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради, який становить 28 років 7 місяців 27 днів, а саме 28 років даного стажу зарахувати у подвійному розмірі до спеціального стажу роботи за вислугу років на підставі ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при розрахунку заробітної плати для призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст.40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» врахувати заробітну плату з серпня 1991 року по лютий 1992 року, з квітня 1995 року по грудень 2000 року на підставі: архівної довідки від 12.03.2024 №151-Г-6-01/069.2 Комунальної установи «Широківський трудовий архів» Широківської селищної ради, довідки про заробітну плату для обчислення пенсії Комунального закладу «Стародобровільський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради від 28.03.2024 №225;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з 26 липня 2024 року нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням Рішення Конституційного Суду від 04.06.2019 року №2-р/2019.
13.09.2024 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін.
02.10.2024 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано, що спірне рішення є правомірним та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки згідно п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» позивач не має необхідний спеціальний стаж та за доданими документами до спеціального стажу не зараховано період роботи в Стародобровольському психоневрологічному інтернаті, оскільки відсутня інформація, що даний заклад відноситься до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою КМУ №909 від 04.11.1993 року. З огляду на вказане відповідач-2 просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
14.10.2024 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надійшла копія пенсійної справи позивача.
Станом на дату винесення рішення по справі відповідачем-1 відзив на позовну заяву до суду не надано про причини такого неподання суд не повідомлено.
Відповідно до ч. 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 26.07.2024 року звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років згідно п.«е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням Рішення Конституційного Суду від 04.06.2019 року №2-p/2019.
Згідно принципу екстериторіальності заяву позивача розподіллено для розгляду на Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 02.08.2024 року №11 «Про відмову у призначенні пенсії», було відмовлено у призначенні з 26.07.2024 року пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням Рішення Конституційного Суду від 04.06.2019 року №2-р/2019, у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу роботи, оскільки до спеціального стажу не зараховано період роботи в Стародобровольському психоневрологічному інтернаті, оскільки відсутня інформація, що даний заклад відноситься до переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою КМУ №909 від 04.11.1993 р. (із змінами, внесеними постановою КМУ №529 від 29.07.2015 р.).

Відповідно до трудової книжки позивача НОМЕР_1 ОСОБА_1 працювала в Комунальному закладі «Стародобровільський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради: з 03.02.1992 року по 17.03.2008 року медичною сестрою, з 18.03.2008 по 30.09.2020 старшою медичною сестрою.

Позивач вважає вказане рішення відповідача-2 про відмову у призначенні пенсії протиправним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, що і стало підставою для звернення з даною позовною заявою до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Закон України від 09.07.2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV) розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

За нормами частини 1 статті 5 Закону №1058-IV цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Згідно з пунктом 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Відповідно до пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення». Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Закон України від 03.10.2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (далі - Закон № 2148-VIII) набрав чинності 11.10.2017 року.

Таким чином, пенсії за вислугу років згідно із нормами Закону України від 05.11.1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII) призначаються за умови наявності у особи станом на 11.10.2017 року визначеного Законом № 1788-XII страхового і спеціального стажу.

Відповідно до статті 2 Закону №1788-XII, за цим Законом призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Згідно зі статтею 7 Закону №1788-ХІІ звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

За змістом статті 51 Закону №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Статтею 52 Закону № 1788-ХІІ визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону № 1788-XII (в редакції, що діяла до внесення змін Законом України від 02.03.2015 №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон №213-VIII ) та Законом України від 24.12.2015 № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 911-VIII), право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

У подальшому з прийняттям Закону № 213-VIII підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктами «д», «е», «ж» статті 55 Закону № 1788, а з прийняттям Закону №911-VIII встановлено раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (пункт «е» статті 55 Закону №1788) за переліком, що затверджується у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Так згідно з пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ (в редакції Закону № 911-VIII), право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців.

До досягнення віку встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Проте, 04.06.2019 року Конституційним Судом України ухвалено рішення №2-р/2019, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII та Законом № 911-VIII.

Конституційний Суд України ухвалюючи вищезазначене рішення №2-р/2019, вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Позиція Конституційного Суду України викладена в цьому рішенні, полягає в тому, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що для запровадження юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, законодавець не мав об`єктивних підстав.

Згідно статті 51 Закону №1788-XII, пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Тобто, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже, до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.

З аналізу наведених правових норм Конституційний Суд України дійшов висновку, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Конституційний Суд України виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті «а» статті 54 Закону №1788-XII, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону1788-XII, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей першої, третьої, частини третьої статті 22, статті 46 Конституції України.

Крім того, на думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом № 213-VIIIдо оспорюваних положень Закону №1788-XII щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону №1788-XII, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону №1788-XIIпоширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону№1788-XII.

Відтак, Конституційний Суд України визнав зміни внесені до статті 55 Закону №1788-XII Законом №213-VIII та Законом №911-VIII- неконституційними.

Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення №2-р/2019, тобто з 04.06.2019 року.

Отже, починаючи з 05.06.2019 року положення пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законом №213-VIII та Законом №911-VIII, яка передбачає, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

З аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що єдиною умовою для набуття позивачем права на призначення пенсії за вислугу років є наявність у неї станом на 11.10.2017 року (дату набрання чинності Законом № 2148-VIII) не менше 25 років спеціального стажу роботи.

За змістом положень статті 62 Закону № 1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі Порядок №637.

Пунктами 1, 2 Порядку №637 визначено, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

З оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 02.08.2024 року №11 про відмову в призначенні пенсії вбачається, що спеціальний стаж позивача, який дає їй право на даний вид пенсії, станом становить 0 роки 0 місяці 0 днів.

При цьому, відповідно до розрахунку стажу позивача, встановлено, що їй не зараховано до спеціального стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», період роботи в Стародобровольському психоневрологічному інтернаті, оскільки відсутня інформація, що даний заклад відноситься до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою КМУ №909 від 04.11.1993 року (із змінами, внесеними постановою КМУ №529 від 29.07.2015 року).

Суд звертає увагу, що Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року №909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, відповідно до пункту 2 якого посади лікарів та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад) в лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, санаторно-епідеміологічних закладах, діагностичних центрах віднесені до посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі- Перелік №909).

Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909.

Розділом 2 «Охорона здоров`я» Переліку передбачено, що право на пенсію за вислугою років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), що працюють у таких закладах охорони здоров`я: лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, діагностичні центри.

Відповідно до примітки 2 вказаного Переліку робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Верховний Суд у постанові від 17.02.2021 у справі №120/4377/18-а зазначив про те, що право на набуття пенсії за вислугою років, передбаченої п. «е» ст.55 Закону №1788-XII, пов`язане не лише з місцем роботи закладом охорони здоров`я, а й з посадою, яку обіймає працівник лікарі та середній медичний персонал.

Як видно з матеріалів справи, а саме з трудової книжки НОМЕР_1 , довідки від 28.05.2024 року №379 Комунального закладу «Стародобровільський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради, довідки від 28.03.2024 року № 223 Комунального закладу «Стародобровільський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради підтверджується, що ОСОБА_1 працювала у Комунальному закладі «Стародобровільський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради з 03.02.1992 року по 17.03.2008 року (16 років 1 місяць 15 днів) медичною сестрою, з 18.03.2008 року по 30.09.2020 року (12 років 6 місяців 13 днів) старшою медичною сестрою.

Також, у довідці від 28.03.2024 року № 223 про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній Комунального закладу «Стародобровільський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради зазначено, що:

« ОСОБА_1 працювала повний робочий день в Стародобровільському психоневрологічному інтернаті, в установі охорони здоров`я і соціального захисту населення і за період з 03.02.1992 року по 10.03.1994 року виконувала обслуговування психічно хворих за професією, посадою медична сестра, що передбачено списком 2 розділ XXIV підрозділ 2260000 п. Г, Постанова Кабінету Міністрів СРСР від 26.01.1991 р. № 10.

Підстава: особова справа, Ф. Т-2, книга наказів, розрахункова відомість 1992 р.-1994 р. Додаткові відомості: декретна відпустка з 18.04.1993 по 10.03.1994 рр.

Зазначена особа працювала повний робочий день в Стародобровільському психоневрологічному інтернаті, в установі охорони здоров`я і соціального захисту населення за період з 11.03.1994 р. по 15.01.2003 р., виконувала обслуговування психічно хворих за професією, посадою медична сестра, що передбачено списком 2 розділ XXIV підрозділ 2260000 п. Г, Постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 р. № 162, код КП 5132.

Підстава: особова справа, Ф. Т-2, книга наказів, розрахункова відомість 1994 р.-2003 р. Атестація роб. місць: № 42-а від 29.04.1994, № 136-а від 30.10.1999.

Додаткові відомості: декретна відпустка з 11.03.1994 по 07.04.1995, відпустка без збереження заробітної плати з 10.07.1995 по 11.07.1995 (два календарні дні), відпустка без збереження заробітної плати з 23.08.1996 по 01.09.1996 (десять календарних днів), відпустка без збереження заробітної плати з 22.07.1998 по 01.08.1998 (одинадцять календарних днів), відпустка без збереження заробітної плати з 04.10.1999 по 01.11.1999 (двадцять дев`ять календарних днів), відпустка без збереження заробітної плати з 22.09.2000 по 01.10.2000 (дев`ять календарних днів), відпустка без збереження заробітної плати з 03.04.1997 по 01.05.1997 (двадцять дев`ять календарних днів).

Зазначена особа працювала повний робочий день в Стародобровільському психоневрологічному інтернаті, в установі охорони здоров`я і соціального захисту населення і за період з 16.01.2003 р. по 31.07.2003 р. виконувала обслуговування психічно хворих за професією, посадою медична сестра, що передбачено списком 2 розділ XXIV підрозділ 24 г Постанова Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 р. № 36, код КП 5132.

Підстава: особова справа, Ф. Т-2, книга наказів, розрахункова відомість 2003 р.-2003 р. Атестація роб. місць: № 136-а від 30.10.1999.

Додаткові відомості: відсутні.

Зазначена особа працювала повний робочий день в Стародобровільському психоневрологічному інтернаті, в установі охорони здоров`я і соціального захисту населення і за період з 01.08.2003 р. по 17.03.2008 р. виконувала обслуговування психічно хворих за професією, посадою медична сестра, що передбачено списком 2 розділ XXIV підрозділ 24 г Постанова Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 р. № 36, код КП 5132.

Підстава: особова справа, Ф. Т-2, книга наказів, розрахункова відомість 2003 р.-2008 р. Атестація роб. місць: № 136-а від 30.10.1999, № 20 п1 від 12.10.2004.

Додаткові відомості: посаду медична сестра перейменовано на сестра медична відповідно до наказу № 19 п4 від 01.08.2003 р., декретна відпустка з 20.04.2004 по 04.03.2007 рр.

Зазначена особа працювала повний робочий день в Стародобровільському психоневрологічному інтернаті, в установі охорони здоров`я і соціального захисту населення і за період з 18.03.2008 р. по 26.09.2011 р. виконувала обслуговування психічно хворих за професією, посадою старша медична сестра, що передбачено списком 2 розділ XXIV підрозділ 24 г Постанова Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 р. № 36, код КП 5132.

Підстава: особова справа, Ф. Т-2, книга наказів, розрахункова відомість 2008 р.-2011 р. Атестація роб. місць: № 20 п1 від 12.10.2004, № 34 від 12.10.2009.

Додаткові відомості: відпустка без збереження заробітної плати з 14.12.2009 по 18.09.2009 (п`ять календарних днів).

Зазначена особа працювала повний робочий день в КЗ «Стародобровільський психоневрологічний інтернат» ДОР», в установі охорони здоров`я і соціального захисту населення і за період з 27.09.2011 р. по 23.06.2016 р. виконувала обслуговування психічно хворих за професією, посадою старша медична сестра, що передбачено списком 2 розділ XXIV підрозділ 24 г Постанова Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 р. № 36, код КП 5132.

Підстава: особова справа, Ф. Т-2, книга наказів, розрахункова відомість 2016 р. - 2020 р. Атестація робочих місць: № 30 п 1 від 22.09.2014, № 20 п 1 від 31.07.2019.

Додаткові відомості: лікарняний з 23.10.2017 по 24.11.2017 (тридцять три календарних дні), лікарняний з 25.09.2018 по 22.10.2018 (двадцять вісім календарних днів), лікарняний з 23.10.2018 по 31.10.2018 (дев`ять календарних днів), відпустка без збереження заробітної плати 04.09.2020 (один календарний день), лікарняний з 15.09.2020 по 17.09.2020 (три календарних дні), відпустка без збереження заробітної плати 23.09.2020, з 28.09.2020 по 30.09.2020 (чотири робочі дні).»

Таким чином, враховуючи вищевикладене та те, що наданими позивачем документами підтверджується наявність у позивача спеціального стажу, суд дійшов висновку, що період роботи позивача у Комунальному закладі «Стародобровільський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради з 03.02.1992 року по 17.03.2008 року медичною сестрою, з 18.03.2008 року по 30.09.2020 року старшою медичною сестрою підлягає зарахуванню до спеціального стажу, як працівника охорони здоров`я, в розумінні статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 02.08.2024 року №11, яким відмовлено позивачу в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» частини першої статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з підстав незарахування спеціального стажу, прийнято не на підставі та не у спосіб, що визначені законодавством України, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому вказане рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Таким чином, належним способом захисту порушеного права позивача у даному випадку є зобов`язання відповідача-2 зарахувати позивачу до спеціального стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», періоди роботи у Комунальному закладі «Стародобровільський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради: з 03.02.1992 року по 17.03.2008 року медичною сестрою та з 18.03.2008 року по 30.09.2020 року старшою медичною сестрою, про що зроблено відповідні записи в трудовій книжці позивача НОМЕР_1 .

Щодо розрахунку років роботи, суд зазначає, що суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам, та на свій розсуд розраховувати стаж позивача, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача-2 зарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у подвійному розмірі спеціальний стаж роботи за вислугу років: з 03.02.1992 по 17.03.2008 (16 років 1 місяць 15 днів) медичною сестрою, з 18.03.2008 по 30.09.2020 (12 років 06 місяців 13 днів) старшою медичною сестрою у Комунальному закладі «Стародобровільський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради, який становить 28 років 7 місяців 27 днів, а саме 28 років даного стажу зарахувати у подвійному розмірі до спеціального стажу роботи за вислугу років на підставі ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та про зобов`язання відповідача-2 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при розрахунку заробітної плати для призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст.40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» врахувати заробітну плату з серпня 1991 року по лютий 1992 року, з квітня 1995 року по грудень 2000 року на підставі: архівної довідки від 12.03.2024 №151-Г-6-01/069.2 Комунальної установи «Широківський трудовий архів» Широківської селищної ради, довідки про заробітну плату для обчислення пенсії Комунального закладу «Стародобровільський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради від 28.03.2024 №225 суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що захисту адміністративним судом підлягають порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Враховуючи, що права позивача в частині зарахування у подвійному розмірі спеціального стаж роботи за вислугу років: з 03.02.1992 по 17.03.2008 (16 років 1 місяць 15 днів) медичною сестрою, з 18.03.2008 по 30.09.2020 (12 років 06 місяців 13 днів) старшою медичною сестрою у Комунальному закладі «Стародобровільський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради, та врахування заробітної плати з серпня 1991 року по лютий 1992 року, з квітня 1995 року по грудень 2000 року на підставі: архівної довідки від 12.03.2024 №151-Г-6-01/069.2 Комунальної установи «Широківський трудовий архів» Широківської селищної ради, довідки про заробітну плату для обчислення пенсії Комунального закладу «Стародобровільський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради від 28.03.2024 №225 під час розрахунку заробітної плати для призначення пенсії на час розгляду цієї справи не порушені, оскільки перерахунок та виплату пенсії та зарахування або не зарахування у подвійному розмірі вказаних періодів роботи не проведено, то суд не може під час прийняття рішення вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце у майбутньому, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Доказів, які б свідчили про порушення прав позивача в цій частині, до суду позивачем не надано.

Суд зауважує, що матеріали справи не містять доказів існування у відповідача наміру допускати порушення закону у процедурі проведення майбутніх розрахунків при призначенні пенсії. За таких обставин позовні вимоги в цій частині заявлені на майбутнє.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача-2 призначити, нарахувати та виплатити пенсію, суд зазначає наступне.

Так, повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії визначені Законом України «Про пенсійне забезпечення» та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Також, суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права сформовано у постанові Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №227/3208/16-а.

При цьому суд враховує, що повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Відповідно до частини 4 статті 245 КАС України суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

При цьому, суд враховує ту обставину, що у силу абзацу 13 пункту 4.2 Порядку №22-1 (у редакції постанови Пенсійного фонду від 16.12.2020 №25-1) після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

А відповідно до абзацу 1 пункту 4.10 Порядку №22-1, після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

За таких обставин, оскільки у спірних відносинах компетентним органом для розгляду заяви позивача про призначення пенсії за віком на пільгових визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській, то саме цей орган і має завершити процедуру розгляду заяви про призначення позивачу пенсії.

Тому, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивачки, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача-2 повторно розглянути заяву про призначення пенсії від 26.07.2024 року ОСОБА_1 , з урахуванням висновків суду, викладених у судовому рішенні по даній справі.

Суд зазначає, що в порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права. Захист прав за відсутності доказів їх реального порушення не узгоджується із завданням адміністративного судочинства.

Суд звертає увагу, що відповідно до абз.2 ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта і владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення, суд зазначає наступне.

Так, ч.1 ст. 382 КАС України встановлено, що суд, який ухвалив рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Згідно з частиною 2 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що повноваження адміністративного суду накладати на суб`єкта владних повноважень зобов`язання подати звіт про виконання рішення суду є правом суду, а не його обов`язком, реалізація якого можлива у випадку доведення позивачем або встановлення судом під час розгляду справи, що за відсутності такого контролю рішення суду залишиться не виконаним, чи для його виконання доведеться докласти значних зусиль.

Суд зазначає, що обґрунтованих пояснень щодо необхідності покладення на відповідача додаткового обов`язку під час виконання судового рішення позивач у позовній заяві не зазначила. Судом під час розгляду справи обставин, які б вимагали встановлення судового контролю, також не встановлено.

Згідно ч. 1, 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до ч.1 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 1211,20 грн., що документально підтверджується квитанцією №0.0..1 від 05.09.2024 року.

Враховуючи, що адміністративний позов задоволено частково, частина судових витрат пов`язана зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду підлягає стягненню в сумі 605,60 грн., що становить 50 відсотків від суми сплаченого судового збору, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-2.

Керуючись ст.ст. 139, 243-246,257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, буд.26, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (88008, м.Ужгород, пл.Народна, 4, ) про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 02.08.2024 року №11, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні з 26.07.2024 року пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням Рішення Конституційного Суду від 04.06.2019 року №2-р/2019.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», періоди роботи у Комунальному закладі «Стародобровільський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради: з 03.02.1992 року по 17.03.2008 року медичною сестрою та з 18.03.2008 року по 30.09.2020 року старшою медичною сестрою.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.07.2024 року про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням Рішення Конституційного Суду від 04.06.2019 року №2-р/2019 та з урахування правової оцінки наданої судом у цьому рішенні.

У задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 605,60 грн. (шістсот п`ять гривень шістдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Дєєв