Справа № 990/328/24
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2024-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

12 листопада 2024 року

м. Київ

справа №990/328/24

адміністративне провадження № П/990/328/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Олендера І.Я.

суддів: Гончарової І.А., Хохуляка В.В., Ханової Р.Ф., Юрченко В.П.,

перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Президента України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Рада національної безпеки та оборони України, Служба безпеки України, про визнання протиправним та скасування Указу Президента України в частині,

ВСТАНОВИВ:

14.10.2024 на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції надійшла позовна заява ОСОБА_1 (громадян України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Президента України (адреса: 01220, м. Київ, вул. Банкова, 11), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Рада національної безпеки та оборони України (адреса: 01601, м. Київ, вул. Петра Болбочана, 8), Служба безпеки України (адреса: 00034074, м. Київ, вул. Володимирська, 33), у якій позивач просить визнати протиправним та скасувати Указ Президента України від 04.04.2024 №219/2024 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04.04.2024 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» в частині введення в дію персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) відносно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 - пункт 4 у Додатку 1 до Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04.04.2024.

Відповідна позовна заява від імені ОСОБА_1 підписана та подана його представником - Єнічем Володимиром Сергійовичем , який на підтвердження своїх повноважень до матеріалів позовної заяви долучив: ордер на надання правничої (правової) допомоги СЕРІЯ АА №1495401 від 11.10.2024, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Серія КВ №000351.

З матеріалів позовної заяви слідує, що Указом Президента України від 04.04.2024 №219/2024 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04.04.2024 Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)». Згідно з пунктом 4 Додатку 1 до Рішення до ОСОБА_1 (ОСОБА_1 до 12.04.2023 - громадянин України ОСОБА_3 ), що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на три роки застосовано персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції).

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає про безпідставність застосування до ОСОБА_1 обмежувальних заходів (санкцій), застосування яких введено спірним Указом Президента України. Як вказано в позовній заяві, Указ Президента України від 04.04.2024 №219/2024 не містить жодних відомостей, мотивів та підстав застосування санкцій до ОСОБА_1 у відповідності до вимог статті 3 Закону України «Про санкції» та доказів на їх підтвердження, а також прийнятий з порушенням статей 19, 106 Конституції України, оскільки позивачем не вчинялось жодних дій, які б створювали реальні або потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету та територіальній цілісності України.

У позовній заяві, з-поміж іншого, представником позивача порушено питання про поновлення ОСОБА_1 строку на звернення до суду з цим позовом.

У доводах про поважність причин пропуску строку при поданні позовної заяви представник ОСОБА_1 зазначає, що первинна позовна заява була подана ним до Верховного Суду в межах шестимісячного строку встановленого статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а саме 27.09.2024.

Однак Верховний Суд ухвалою від 01.10.2024 позовну заяву ОСОБА_1 до Президента України, Апарата Ради національної безпеки та оборони України, Служби безпеки України про визнання протиправними дій Служба безпеки України, визнання протиправним та скасування пункту 4 додатку 1 до рішення Ради національної безпеки та оборони України від 04.04.2024 «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», визнання протиправним і нечинним Указу Президента України від 04.04.2024 №219/2024 в частині введення в дію пункту 4 додатку 1 до рішення Ради національної безпеки та оборони України від 04.04.2024 «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» повернув позивачу з усіма доданими до неї документами на підставі пункту 6 частини четвертої статті 169 КАС України (об`єднання в одне провадження кілька вимог, що підсудні різним судам).

У подальшому, як вказано у клопотанні про поновлення строку, після отримання 07.10.2024 представником ОСОБА_1 копії ухвали Верховного Суду від 01.10.2024 про повернення позовної заяви позивачу, невідкладно та в межах розумного строку підготовлено та подано до суду цю позовну заяву.

Основним аргументом, який покладено в основу підстав пропуску ОСОБА_1 строку на звернення до суду з цим адміністративним позовом зазначено факт своєчасного, тобто з дотриманням шестимісячного строку, встановленого статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) подання позовної заяви при первинному зверненні до суду, та наявності у особи (в розглядуваному випадку в позивача) права на повторне звернення до суду з такою позовною заявою з безумовним поновленням пропущеного строку.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.10.2024 визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у складі: Олендера І.Я. (головуючий суддя), Гончарової І.А., Хохуляка В.В., Ханової Р.Ф., Юрченко В.П.

Оцінивши наведені представником ОСОБА_1 підстави пропуску строку звернення до адміністративного суду з позовом, Верховний Суд ухвалою від 21.10.2024 визнав їх неповажними, у зв`язку з чим позовну заяву залишив без руху та запропонував заявнику в десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали надати до суду обґрунтовану заяву (клопотання) про поновлення строку звернення до адміністративного суду з позовом із зазначенням інших поважних причин пропуску строку, якщо такі є, з доданням до неї (нього) доказів на підтвердження вказаних у заяві (клопотанні) обставин.

Залишаючи без руху позовну заяву, Верховний Суд зазначив наступне.

Частинами першою, другою статті 122 КАС України установлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 118 КАС України передбачено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Таким чином, строк, передбачений частиною другою статті 122 КАС України, є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Водночас поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами. Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Предметом оскарження у цій справі є Указ Президента України, яким до позивача застосовано персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції), а тому, зважаючи на приписи вищевикладених норм процесуального закону, у даному випадку для звернення до суду з цим позовом установлено шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Офіційним оприлюдненням Указів Президента України слід вважати їх опублікування державною мовою в офіційних друкованих виданнях, а саме: в «Офіційному віснику України»; газеті «Урядовий кур`єр», інформаційному бюлетені «Офіційний вісник Президента України».

У вищезазначеній ухвалі Верховний Суд також підкреслив, що чинним законодавством не передбачено обов`язку Президента України іншим чином, аніж шляхом офіційного оприлюднення Указів, в тому числі тих, які є актами індивідуальної дії, доводити до відома осіб, яких ці акти стосуються, про їх існування. Відтак з дня офіційного оприлюднення Указів Президента України всі особи, яких вони стосуються, обізнані про існування таких актів. Оприлюднення Указів Президента України державною мовою в офіційних друкованих виданнях вважається належним способом доведення їх до відома. Незнання цього не звільняє від юридичних наслідків, які спричиняє Указ, зокрема і при зверненні до суду з пропуском визначеного для цього строку.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведено Верховним Судом й в ухвалах, постановлених у справах №9901/311/20 та №9901/64/21 від 29.10.2020 та від 12.03.2021 відповідно.

Залишаючи без руху позовну заяву ОСОБА_1 , Верховний Суд також урахував наявну правозастосовчу практику суду касаційної інстанції, згідно з якою:

подання позову зі спливом шести місяців після опублікування і набрання чинності адміністративним актом визначається пропуском строку звернення до адміністративного суду;

за змістом частини другої статті 122 КАС України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти. Від дати офіційного оприлюднення відповідного Указу Президента України до дня подання позовної заяви позивач не міг не знати чи не довідатися про те, що цей адміністративний акт суб`єкта владних повноважень був виданий та офіційно оприлюднений, а також про те, що цей акт порушує чи обмежує його права, що строк на оскарження має (може) відраховуватися від дати його оприлюднення.

Поряд з цим, як встановив Верховний Суд, оскаржуваний позивачем Указ Президента України від 04.04.2024 №219/2024 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04.04.2024 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» було офіційно опубліковано в Урядовому кур`єрі (від 10.04.2024 №73).

Під №4 додатку 1 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04.04.2024 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» містяться відомості про таку фізичну особу як ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 3 Указу Президента України від 04.04.2024 №219/2024 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04.04.2024 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» цей Указ набрав чинності з дня його опублікування, тобто з 10.04.2024.

Позовна заява ОСОБА_1 була подана безпосередньо до Верховного Суду лише 14.10.2024 (тобто після спливу понад шести місяців з моменту набрання чинності та оприлюднення спірного Указу Президента України від 04.04.2024 №219/2024), що дало Верховному Суду підстави для висновку, що позивачем порушено шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений статтею 122 КАС України, який у даному випадку слід обчислювати з 11.04.2024.

Також, урахувавши доводи представника позивача про те, що первинна позовна заява, була подана ним до Верховного Суду в межах шестимісячного строку встановленого статтею 122 КАС України, а саме 27.09.2024, яку Верховний Суд ухвалою від 01.10.2024 повернув позивачу з усіма доданими до неї документами на підставі пункту 6 частини четвертої статті 169 КАС України, суд визнав їх неповажними, оскільки, обставини пов`язані з розглядом первинно поданої позовної заяви, повернення її позивачу та необхідність часу для підготовки та подання нової позовної заяви не свідчать про наявність у особи безумовного права у будь-який необмежений час після сплину строку звернення до суду з позовом реалізовувати своє право на таке звернення, а також про наявність об`єктивно непереборних обставин, які б перешкоджали своєчасному зверненню до суду з цим позовом.

Крім того, як встановив суд, клопотання представника позивача про поновлення строку звернення до суду не містить жодних обґрунтованих доводів з доданням належних і допустимих доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_1 об`єктивних перешкод, які унеможливили реалізацію права на повторне звернення до Верховного Суду з позовною заявою у цій справі оформленою у відповідності до положень КАС України в найкоротші строки після постановлення Верховним Судом ухвали від 01.10.2024 про повернення вперше поданої позовної заяви, яку представник позивача отримав 07.10.2024 (про що вказано у позовній заяві), враховуючи, що останнім днем для звернення до суду з позовною заявою в межах встановленого статтею 122 КАС України шестимісячного строку був день із датою 10.10.2024.

Як висновок, Верховний Суд заначив, що усе вищевикладене засвідчує, що цей позов подано ОСОБА_1 з пропуском встановленого процесуальним законом строку звернення до суду з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування Указу Президента України від 04.04.2024 №219/2024, оскільки позивачем порушено шестимісячний строк звернення до суду, встановлений статтею 122 КАС України, який у даному випадку слід обчислювати з 11.04.2024, а з матеріалів позовної заяви поданої 14.10.2024 та доданих до неї документів Верховному Суду не вбачається достатніх правових підстав для визнання причин пропуску цього строку поважними.

Тобто, залишаючи подану позивачем позовну заяву без руху, врахувавши обставини справи Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що позивачем пропущено строк з поважних причин.

У зв`язку з наявністю у представника ОСОБА_1 - адвоката Адвокатського об`єднання «АВЕР ЛЄКС» Єніча Володимира Сергійовича офіційної електронної адреси та електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд», копія ухвали про залишення позовної заяви без руху від 21.10.2024 була направлена останньому в електронній формі за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно з інформацією, наявною в комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду» електронний документ (ухвала суду від 21.10.2024) доставлено в електронний кабінет адвоката Адвокатського об`єднання «АВЕР ЛЄКС» Єніча Володимира Сергійовича 22.10.2024 о 21:35год.

На виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху, представником ОСОБА_1 - адвокатом Адвокатського об`єднання «АВЕР ЛЄКС» Невмержицьким Сергієм Івановичем до Верховного Суду подано заяву від 31.10.2024 про усунення недоліків, з доводами про необхідність поновлення ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду з цим позовом, як такого, що пропущено з поважних причин.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з цим позовом, представник ОСОБА_1 зазначає (про що також було зауважено й у позовній заяві від 14.10.2024), що 23.06.2023 позивач з дітьми та своїми батьками виїхав за кордон; наразі проживає в Грузії; господарської діяльності на території України починаючи з 23.06.2023 не здійснює. Тож, перебуваючи поза межами території України ОСОБА_1 не мав доступу до українських урядових вебсайтів, що обмежувало його у можливості своєчасно отримати актуальну інформацію, зокрема, щодо застосування до нього Указом Президента України від 04.04.2024 №219/2024 персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій), який набрав чинності 10.04.2024. Наголошує, що саме відсутність доступу до офіційних джерел інформації в Україні, об`єктивно унеможливило ОСОБА_1 своєчасне ознайомлення з спірним Указом Президента України від 04.04.2024 №219/2024 та вжиття відповідних заходів для захисту своїх інтересів.

Також, представник позивача повторно зазначає, що первинна позовна заява була подана ним до Верховного Суду в межах шестимісячного строку встановленого статтею 122 КАС України, а саме 27.09.2024, яку Верховний Суд ухвалою від 01.10.2024 повернув позивачу з усіма доданими до неї документами на підставі пункту 6 частини четвертої статті 169 КАС України. Підставою для повернення позовної заяви слугувало те, що ОСОБА_1 об`єднав в одне провадження кілька вимог, що підсудні різним судам.

Копія ухвали Верховного Суду від 01.10.2024 про повернення позовної заяви була отримана працівником організаційно-правового департаменту Адвокатського об`єднання «АВЕР ЛЄСК» поштовим відправленням 07.10.2024, що підтверджується трекінгом поштового відправлення 049 на офіційному сайті Акціонерного товариства «Укрпошта» та, у зв`язку із значним обсягом поштової кореспонденції, що надходить на адресу адвокатського об`єднання, передана безпосередньо представнику позивача - адвокату Єнічу Володимиру Сергійовичу лише 09.10.2024, що підтверджується доповідною запискою заступника керівника організаційно-правового департаменту Адвокатського об`єднання «АВЕР ЛЄСК».

Погодивши подальші дії з позивачем та усунувши недоліки позовної заяви, які слугували підставою для повернення вперше поданої позовної заяви позивачу, представником ОСОБА_1 невідкладно та в межах розумного строку підготовлено та подано до суду повторну позовну заяву.

Основним аргументом, який покладено в основу заяви про поновлення строку на звернення до адміністративного суду з цим позовом, поданої представником позивача на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 21.10.2024 про залишення позовної заяви без руху є твердження, що оскільки про існування Указу Президента України від 04.04.2024 №219/2024 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04.04.2024 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» в частині введення в дію персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) відносно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 - пункт 4 у Додатку 1 до Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04.04.2024 позивач, який з 23.06.2023 проживає за кордоном та не має доступу до офіційних джерел інформації в Україні, з об`єктивних причин дізнався не своєчасно, а дії представника ОСОБА_1 щодо оскарження спірного Указу Президента України від 04.04.2024 №219/2024 було проведено без зайвих затримок та зволікань, зокрема, після повернення згідно ухвали Верховного Суду від 01.10.2024 вперше поданої позовної заяви позивачу, вважає, що строк на звернення до суду з цим позовом підлягає безумовному поновленню.

Цитуючи правові позиції Європейського Суду з прав людини та Верховного Суду, норми Конституції України та КАС України, представник ОСОБА_1 просить поновити строк на звернення до адміністративного суду з позовом та не позбавляти позивача у праві на доступ до правосуддя.

У якості додатків до заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з цим позовом представник ОСОБА_1 долучив: копію ухвали Верховного Суду від 01.10.2024 з відміткою про реєстрацію вхідної кореспонденції Адвокатського об`єднання «АВЕР ЛЄСК», копію трекінгу Акціонерного товариства «Укрпошта» щодо поштового відправлення 049, копію доповідної записки заступника керівника організаційно-правового департаменту Адвокатського об`єднання «АВЕР ЛЄСК», копії скріншотів листування адвоката Адвокатського об`єднання «АВЕР ЛЄСК» з Адамчо Орестом Ігоровичем, копію закордонного паспорту ОСОБА_1 , копію звернення від 07.10.2021 №1771 в інтересах ОСОБА_1 до Уповноваженого Президента України з питань санаційної політики, копію листа Офісу Президента України від 18.10.2024 №15-6-01/16.

З огляду на те, що головуючий суддя Олендер І.Я. з 08.11.2024 по 11.11.2024 перебував на лікарняному, питання про відкриття провадження у справі вирішується у перший робочий день судді - 12.11.2024.

Оцінивши доводи наведені представником позивача у заяві про поновлення строку на звернення до адміністративного суду з цим позовом, надісланій на виконання вимог ухвали від 21.10.2024 про залишення позовної заяви без руху, Верховним Судом установлено, що обґрунтовуючи поважність підстав пропуску строку звернення до адміністративного суду з позовом, представник позивача зазначає причини пропуску процесуального строку майже аналогічні тим, що були наведені ним при поданні позовної заяви, та які судом було визнано неповажними. Умотивованих доводів, які б підтверджували поважність підстав пропуску ОСОБА_1 строку на звернення до суду з цим позовом його представник не наводить; належних, достовірних та достатніх доказів не надає.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Частинами першою, другою статті 122 КАС України установлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Таким чином, строк, передбачений частиною другою статті 122 КАС України, є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Водночас поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами. Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Встановлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).

За змістом статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Відповідно до частини першої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У пункті 41 рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» Європейський Суд з прав людини вказав, що «правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків».

Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. de Rada Cavanilles v. Spain, рішення від 28.10.1998, Reports 1998 -VIII, с. 3255, § 45, Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine, №17160/06 та №35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21.12.2010).

Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (Diya 97 v. Ukraine, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21.10.2010).

У справі «Устименко проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що сама концепція «поважних причин» не є чіткою, тому для національних судів ще важливішим було вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника.

Якщо строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

Як уже зазначалось вище, предметом оскарження у цій справі є Указ Президента України, яким до позивача застосовано персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції), а тому, зважаючи на приписи вищевикладених норм процесуального закону, у даному випадку для звернення до суду з цим позовом установлено шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав.

З`ясовуючи, чи подано цей позов у строк, установлений законом, Верховний Суд виходить з наступного.

Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретного органу, особи (або осіб) щодо неї.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

З метою впорядкування офіційного оприлюднення нормативно-правових актів, що їх приймають, зокрема Президент України, забезпечення регулювання суспільних правовідносин на основі чинних актів, запобігання перекрученням їх змісту, визначення порядку набрання ними чинності, відповідно до статті 57, частин другої та п`ятої статті 94, частини другої статті 102 Конституції України, Указом Президента України від 10.06.1997 №503/97 «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності» (далі також Указ №503/97) установлено, що закони України, інші акти Верховної Ради України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України не пізніш як у п`ятнадцятиденний строк після їх прийняття у встановленому порядку і підписання підлягають оприлюдненню державною мовою в офіційних друкованих виданнях.

Указом №503/97 також визначено, що Офіційними друкованими виданнями є: «Офіційний вісник України»; газета «Урядовий кур`єр» (частина друга статті 1 Указу).

Частиною четвертою статті 1 Указу №503/97 встановлено, що офіційним друкованим виданням, в якому здійснюється офіційне оприлюднення законів, актів Президента України, є також інформаційний бюлетень «Офіційний вісник Президента України».

Визначення офіційного друкованого видання органів державної влади та органів місцевого самоврядування міститься й у Законі України від 23.09.1997 №539/97-ВР «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації» (далі також Закон №539/97-ВР), відповідно до статті 1 якого, офіційні друковані видання органів державної влади та органів місцевого самоврядування - видання, які спеціально видаються органами державної влади та органами місцевого самоврядування (відомості, бюлетені, збірники, інформаційні листки тощо) для інформування про свою діяльність.

Статтею 22 вищезазначеного Закону регламентовано відносини, пов`язані з опублікуванням офіційних документів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, за змістом частини першої якої, укази Президента України, інші нормативно-правові акти публікуються в офіційних виданнях (відомостях, бюлетенях, збірниках, інформаційних листках тощо) та друкованих засобах масової інформації відповідних органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Аналіз вищевказаних положень законодавства у їх сукупності дає підстави для висновку, що офіційним оприлюдненням Указів Президента України слід вважати їх опублікування державною мовою в офіційних друкованих виданнях, а саме: в «Офіційному віснику України»; газеті «Урядовий кур`єр», інформаційному бюлетені «Офіційний вісник Президента України».

Застосована в Указі Президента України від 10.06.1997 №503/97, яким упорядковано відносини, пов`язані з офіційним оприлюдненням нормативно-правових актів, що їх приймають, зокрема Президент України, конструкція правових норм, свідчить про те, що Укази Глави держави (без розмежування їх на види, в залежності від предмету регулювання) не пізніш як у п`ятнадцятиденний строк після їх прийняття у встановленому порядку і підписання підлягають оприлюдненню державною мовою в офіційних друкованих виданнях, якими є «Офіційний вісник України», газета «Урядовий кур`єр», а також Інформаційний бюлетень «Офіційний вісник Президента України».

Оприлюднення Указів Президента України державною мовою в офіційних друкованих виданнях вважається належним способом доведення їх до відома. Незнання цього не звільняє від юридичних наслідків, які спричиняє Указ, зокрема і при зверненні до суду з пропуском визначеного для цього строку.

Оскаржуваний позивачем у відповідній частині Указ Президента України за своїм змістом та правовою природою є актом індивідуальної дії, оскільки виданий відповідачем - суб`єктом владних повноважень на виконання владних управлінських функцій та стосується прав та інтересів позивача; не містить загальнообов`язкових правил поведінки, а з урахуванням рішення Ради національної безпеки та оборони України, уведеним у дію цим Указом, передбачає індивідуалізовані приписи щодо застосування санкцій до конкретних юридичних і фізичних осіб; адресований цим особам; не регулює певний вид суспільних відносин, а спрямований на припинення конкретних правовідносин.

Як висновок, оскільки спірний Указ є індивідуально-правовим актом, до спірних правовідносин підлягає застосуванню установлений статтею 122 КАС України шестимісячний строк звернення до адміністративного суду.

Оскаржуваний позивачем у відповідній частині Указ Президента України від 04.04.2024 №219/2024 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04.04.2024 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» було офіційно опубліковано в Урядовому кур`єрі (від 10.04.2024 №73).

Під №4 додатку 1 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04.04.2024 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» містяться відомості про таку фізичну особу як ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 3 Указу Президента України від 04.04.2024 №219/2024 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04.04.2024 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» цей Указ набрав чинності з дня його опублікування, тобто з 10.04.2024.

Тобто, днем, коли ОСОБА_1 дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, за даних конкретних обставин, є дата офіційного оприлюднення і набрання чинності Указом Президента України від 04.04.2024 №219/2024 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04.04.2024 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», яким у додатку 1 позиції 4 до Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04.04.2024 зазначено, що до ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України строком на три роки застосовано персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції), тобто - 10.04.2024.

Натомість представник позивача звернувся до Верховного Суду з позовом про оскарження Указу Президента України від 04.04.2024 №219/2024 лише 14.10.2024, тобто з пропуском зазначеного вище строку.

Надаючи оцінку доводам представника ОСОБА_1 , викладеним у заяві про поновлення строку, щодо наявності обставин, які унеможливили подання позивачем позову в передбачений законодавством процесуальний строк, у зв`язку з відсутністю у останнього доступу до офіційних джерел інформації в Україні, з підстав проживання з 23.06.2023 в іншій країні, можливості дізнатися про існування спірного Указу Президента України від 04.04.2024 №219/2024 та своєчасно звернутись до адміністративного суду із цим позовом, Верховний Суд зазначає наступне.

Частинами другою та третьою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав.

Представник позивача вказує на мотиви поновлення строку звернення із цим позовом, перебування ОСОБА_1 з 23.06.2023 поза межами території України, відсутність у останнього доступу до офіційних джерел інформації в Україні та не необізнаність, через вказанні обставини, щодо прийняття спірного Указу Президента України від 04.04.2024 №219/2024, що об`єктивно унеможливило своєчасне ознайомлення з ним та вжиття відповідних заходів для захисту своїх інтересів.

Разом з тим, представником позивача не доведено та не підтверджено жодними доказами, що ОСОБА_1 не мав об`єктивної можливості дізнатися про існування спірного Указу з моменту його опублікування та оприлюднення у наведених вище офіційних друкованих виданнях або на офіційних вебсайтах Президента України, Верховної Ради України та Ради національної безпеки та оборони України враховуючи, що доступ до публічної інформації на офіційних вебсайтах означених державних органів України з моменту опублікування та оприлюднення Указу Президента України від 04.04.2024 №219/2024 разом з відповідним рішенням Ради національної безпеки та оборони України, яке вводилось в дію, з додатками, зокрема й в частині, яка стосувалась і позивача є відкритим для безоплатного цілодобового доступу, в тому числі й поза межами України.

Верховний Суд відхиляє доводи представника позивача щодо виїзду 23.06.2023 ОСОБА_1 за кордон та проживання наразі з родиною в Грузії, як обставини, що унеможливила вчасне ознайомлення позивача з оскаржуваним Указом Президента України від 04.04.2024 №219/2024, оскільки перебування позивача, як громадянина України за кордоном, не надає йому переваг як у вигляді особливого порядку інформування про застосування персональних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій), так і у вигляді особливого визначення початку перебігу строку на оскарження рішення суб`єкта владних повноважень до адміністративного суду.

Таким чином, як зі змісту позовної заяви, так і зі змісту заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з цим позовом, надісланій на виконання вимог ухвали від 21.10.2024 про залишення позовної заяви без руху, не вбачається мотивів, які б могли вказувати на наявність об`єктивних обставин, що перешкоджали позивачу дізнатись про існування оскаржуваного ним в частині Указу Президента України, або унеможливлювали це упродовж шестимісячного строку з моменту його офіційного оприлюднення та набрання ним чинності.

Надаючи оцінку доводам представника позивача, викладеним у заяві про поновлення строку щодо наявності обставин, які унеможливили подання ОСОБА_1 позову в передбачений законодавством процесуальний строк, з підстав несвоєчасного отриманням представником позивача, у зв`язку із значним обсягом поштової кореспонденції, що надходить на адресу адвокатського об`єднання, копії ухвали Верховного Суду від 01.10.2024 про повернення вперше поданої позовної заяви позивачу, та звернутись до адміністративного суду із цим позовом з дотримання процесуального строку визначеного статтею 122 КАС України, Верховний Суд зазначає наступне.

Згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30.06.2006 (справа «Каменівська проти України»), «право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду..., не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності».

Отже, за практикою Європейського Суду з прав людини право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс та інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Процесуальний закон (стаття 123 КАС України) передбачає можливість поновлення строку звернення до адміністративного суду лише уразі, якщо цей строк було пропущено з поважних причин, однак не дає визначення терміну «поважні причини».

Визначаючи зміст цього поняття, суд бере до уваги висновки щодо застосування норм права, викладені у рішенні Верховного Суду України від 13.09.2006 у справі №6-26370кс04, де зазначено, що поважними причинами пропуску строку позовної давності вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення позову стає неможливим або утрудненим.

Питання, пов`язані з оцінкою такої правової категорії як поважність причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом, неодноразово вирішувалось Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, але не виключно, в постановах від 22.01.2020 у справі №9901/518/19 (провадження №11-1190заі19), від 05.02.2020 у справі №901/520/19 (провадження №11-1191заі19), від 30.09.2020 у справі №9901/68/20 (провадження №11-157заі20), від 09.02.2022 у справі №9901/473/21 (провадження № 11-515заі21), від 08.12.2022 у справі №990/102/22 (провадження №11-119заі22).

Частиною другою статті 44 КАС України передбачено, що учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду.

Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні касаційної скарги, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово підкреслювала, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Аналіз положень вищеназваних джерел права з точки зору висловленого Великою Палатою Верховного Суду правозастосування дає підстави стверджувати, що строк звернення до адміністративного суду обчислюється з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав та інтересів, й такий строк, у разі його пропуску, може бути поновлений лише з поважних підстав, наявність яких підтверджена відповідними доказами.

Разом з тим, зазначені представником позивача причини пропуску строку звернення до суду не можуть бути визнані поважними, оскільки, як уже зазначав Верховний Суд, обставини пов`язані з розглядом первинно поданої позовної заяви, повернення її позивачу та необхідність часу для підготовки й подання нової позовної заяви не свідчать про наявність у особи безумовного права у будь-який необмежений час після сплину строку звернення до суду з позовом реалізовувати своє право на таке звернення, а також про наявність об`єктивно непереборних обставин, які б перешкоджали своєчасному зверненню з цим позовом до суду.

Факт попереднього звернення позивача до суду з позовною заявою у встановлений законом строк не є безумовною підставою для поновлення строку звернення до суду з повторно поданою позовною заявою, оскільки, надання особі, яка бере участь у справі права на повторне звернення до суду, не звільняє таку особу від дотримання встановленого законом строку на подання позовної заяви визначеного, зокрема, статтею 122 КАС України та не передбачає можливості у зв`язку з цим свавільно розпоряджатися часом на оскарження, зокрема, актів Президента України.

Верховний Суд критично оцінює посилання представника позивача, як на поважність причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, на обставини тривалого опрацювання поштової кореспонденції, що надходить на адресу адвокатського об`єднання, через її значний обсяг та несвоєчасної передачі, а саме 09.10.2024 представнику, відповідальному за супроводження клієнта - ОСОБА_1 , копії ухвали Верховного Суду від 01.10.2024 про повернення вперше поданої позовної заяви, оскільки вважає, що неналежна організація трудового процесу з боку відповідальних осіб юридичної особи, зокрема, адвокатського об`єднання є суто суб`єктивною причиною.

Верховний Суд наголошує, що звернення особи до суду за захистом порушених прав, свобод чи законних інтересів це право, а не обов`язок, а тому, якщо особа вважає за необхідне скористатися таким правом, зокрема, через свого представника, то повинна реалізувати його з дотриманням порядку та строків встановлених положеннями КАС України.

У той же час, заява про поновлення строку звернення до суду, подана представником позивача на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 21.10.2024 про залишення позовної заяви без руху, не місить обґрунтованих доводів з долученням до неї належних і допустимих доказів на підтвердження наявності у позивача та його законного представника об`єктивних перешкод, які унеможливили реалізацію права на повторне звернення до Верховного Суду з позовною заявою у цій справі оформленою у відповідності до положень КАС України та з дотриманням строку встановленого статтею 122 КАС України після постановлення Верховним Судом ухвали від 01.10.2024 про повернення вперше поданої позовної заяви позивачу, копія якої була отримана безпосередньо представником позивача - адвокатом Єнічем Володимиром Сергійовичем 09.10.2024, враховуючи, що останнім днем для звернення до суду з позовною заявою в межах встановленого статтею 122 КАС України шестимісячного строку був день із датою 10.10.2024, у той час, як реалізація права представника позивача на повторне подання позовної заяви відбулася 14.10.2024.

Усталеною є позиція Верховного Суду, що питання оцінки поважності причин пропуску строку через недотримання вимог процесуального закону (у розглядуваному випадку це порушення правил об`єднання позовних вимог), та як наслідок, повернення позивачу такої позовної заяви не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, і не надають такій особі права у будь-який необмежений час після спливу строку звернення до адміністративного суду, встановленого законом реалізовувати право на звернення до суду з позовною заявою.

Усе вищевикладене засвідчує, що ця позовна заява подана ОСОБА_1 з пропуском встановленого процесуальним законом строку звернення до суду з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування Указу Президента України від 04.04.2024 №219/2024, оскільки позивачем порушено шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений статтею 122 КАС України, який у даному випадку слід обчислювати з 11.04.2024, у той час, як ані з матеріалів позовної заяви поданої 14.10.2024, ані з заяви про поновлення строку на звернення до адміністративного суду з цим позовом, поданої на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 21.10.2024 про залишення позовної заяви без руху, Верховний Суд так і не вбачає достатніх підстав для визнання причин пропуску цього строку поважними.

Представник позивача не посилається на обставини об`єктивного та непереборного характеру, які були б пов`язані з обмеженнями й становили реальні перешкоди ОСОБА_1 дізнатись про наявність такого Указу та значно утруднили або унеможливили своєчасне подання цього позову. На підтвердження існування таких обставин позивачем та його представником не подано жодних доказів, а їх наявність з матеріалів позову і доданих до нього документів, з заяви про поновлення строку звернення до суду, не вбачається.

Верховний Суд вважає, що у даному випадку пропуск строку звернення до адміністративного суду з цим позовом відбувся з суб`єктивних причин, які повністю залежали від волевиявлення позивача - ОСОБА_1 , оскільки дотримання вимог статей 122, 160, 161 України покладається на особу, яка звертається з позовною заявою, а звернення до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції, без дотримання часових обмежень визначених статтею 122 КАС України, свідчить виключно про намагання заявника домогтися безпідставного поновлення судом строку звернення до адміністративного суду з позовом та нівелювати принцип правової визначеності.

Ураховуючи вищевикладене, вказані представником ОСОБА_1 підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду з цим позовом не визнаються Верховним Судом поважними, оскільки вони не є такими, що не залежали від волевиявлення особи, що звертається до суду з цим позовом, і не пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

За правилами пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до приписів частин першої, другої статті 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

За таких обставин, позовна заява ОСОБА_1 до Президента України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Рада національної безпеки та оборони України, Служба безпеки України, про визнання протиправним та скасування Указу Президента України в частині підлягає поверненню.

Керуючись статтями 122, 123, 169, 248, 256, 266 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Президента України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Рада національної безпеки та оборони України, Служба безпеки України, про визнання протиправним та скасування Указу Президента України в частині повернути особі, яка її подала.

Копію цієї ухвали разом з позовною заявою і доданими до неї документами надіслати особі, яка її подала.

Роз`яснити заявнику, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її прийняття та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Судді І.Я. Олендер

І.А. Гончарова

В.В. Хохуляк

Р.Ф. Ханова

В.П. Юрченко