Справа № 420/2000/24
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2024-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/2000/24

Перша інстанція: суддя Юхтенко Л.Р.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Градовського Ю.М., Шеметенко Л. П.

розглянувши, в порядку письмового провадження, апеляційну скаргу адвоката Дяченка Олексія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 березня 2024 року у справі за позовом адвоката Дяченка Олексія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У січні 2024 року адвокат Дяченко О.В., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.12.2017 по 17.12.2023 включно

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 05.12.2017 по 17.12.2023 в сумі 545 676,24 грн, відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок №100).

В обґрунтування заявлених позовних вимог адвокат пояснює, що під час звільнення з військової служби у грудні 2017 року її довірителю не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення.

Як указує адвокат, остаточний розрахунок з виплати вказаної індексації відповідач здійснив 18.12.2023 в сумі 69 355,76 грн, на виконання судового рішення.

На думку адвоката, оскільки відповідач не виплатив ОСОБА_1 при звільненні належне грошове забезпечення, виникають підстави для застосування до спірних правовідносин статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), яка регулює виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у Порядку №100.

Адвокат зазначає, що невиконання суб`єктом владних повноважень дій щодо виплати середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з військової служби, порушує права його довірителя, гарантовані Конституцією України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 березня 2024 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.12.2017 по 17.12.2023, включно.

Суд стягнув з ВЧ НОМЕР_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.12.2017 по 17.12.2023 включно в розмірі 50 000 грн., з урахуванням обов`язкових відрахувань.

В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Вирішуючи спір та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на день звільнення позивача, з ним не був проведений розрахунок у повному обсязі, а саме не була виплачена індексація грошового забезпечення, а відтак, відповідно до положень статті 117 КЗпП, останній, має право на виплату середнього заробітку за час затримки повного розрахунку.

Суд зазначив, що на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок та виплатити всі суми, що йому належать.

Невиконання такого обов`язку, як указав суд, спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Водночас, суд врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, згідно якої, судам під час розгляду спорів про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, необхідно дотримуватись принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, та зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП.

Оцінюючи у сукупності обставини справи, поведінку сторін, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, суд вважав, що достатнім та співмірним розміром середнього заробітку за затримку буде сума 50000 грн, яка належить стягненню на користь позивача з урахуванням обов`язкових відрахувань.

За таких підстав суд вважав, що належним способом відновлення прав ОСОБА_1 , є стягнення з відповідача виплатити на користь останнього середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, в умі 50000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині визначеної суми, адвокат Дяченко О.В., діючи в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування своєї позиції, адвокат указує, що суд першої інстанції безпідставно зменшив суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що належить до виплати його довірителю.

Скаржник покликається на правовий висновок Верховного Суду, наведений у постановах від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22 та від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, в яких суд указав, що у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій статті 117 КЗпП України, як до змін, в частині обмеження такої виплати шістьма місяцями, так і після їх внесення, то за такого правового регулювання спірний період варто умовно поділяти на дві частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього:

- до періоду для виплати середнього заробітку, який передує 19.07.2022 застосовується період розрахунку середнього заробітку не обмежений 6 місяцями з урахуванням частки заборгованості розрахованої за формулою наведеною у постанові Верховного суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19;

- до періоду який починається з 19.07.2022 застосовується період розрахунку середнього заробітку обмежений 6 місяцями без зменшення суми компенсації на частку заборгованості.

Отже, сума компенсації розраховується шляхом додавання двох сум розрахованих за два періоди.

Також покликаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, скаржник указує, що сума середнього заробітку, що належить до виплати, не може бути меншою за суму незаконно невиплаченої заробітної плати працівнику при звільненні.

На переконання адвоката, визначена судом сума розміру майнових втрат позивача, не компенсує втрат понесених позивачем з вини відповідача, та в цьому випадку стаття 117 КЗпП не виконує свого призначення щодо захисту майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захисту права працівника на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

ВЧ НОМЕР_1 своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Ураховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних силах України, зокрема у період з 06.08.2015 по 04.12.2017 у ВЧ НОМЕР_1 .

Так, відповідно до витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.08.2015 № 156 лейтенант ОСОБА_1 призначений на посаду заступника командира інженерного загону ВЧ НОМЕР_1 з 06.08.2015 та зарахований до списків особового складу.

Відповідно до витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.12.2017 № 249 старший лейтенант ОСОБА_1 , призначений наказом Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 01.11.2017 № 178 на посаду заступника командира гарматної артилерійської батареї по роботі з особливим складом ВЧ НОМЕР_2 , вважається таким, що справи та посаду здав та вибув до нового місця служби, з 04.12.2017 виключений зі списків особового складу частини.

02.12.2019 ОСОБА_1 звернувся до командира ВЧ НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 01.11.2017 в сумі 69 400,30 грн та нарахування середнього заробітку за період з 02.11.2017 по дату повного розрахунку.

ВЧ НОМЕР_1 у здійсненні таких виплат відмовила що стало підставою для звернення до суду за захистом порушених прав.

11.05.2022, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.04.2020 у справі № 420/710/20, ОСОБА_1 виплачена індексація грошового забезпечення в сумі 3 239,81 грн..

Позивач не погодився із застосованим базовим місяцем під час розрахунку індексації грошового забезпечення та знову звернувся до суду за судовим захистом.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05.10.2023 у справі №420/11837/22 зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 04.12.2017 із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року в сумі 70 411,97 грн, з урахуванням раніше виплачених сум.

18.12.2023, на виконання рішення суду у справі № 420/11837/22 відповідач виплатив ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення в сумі 69 355,79 грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільнені, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частина 1 статті 117 КЗпП України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) визначає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-ІХ), яким внесені зміни до статті 117 КЗпП України за змістом яких текст цієї статті викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Таким чином, починаючи з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

Як встановлено матеріалами справи, спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , станом на 04.12.2017 (дата виключення зі списків військової частини) індексації грошового забезпечення.

Як мовилося вище, 18.12.2023, на виконання рішення суду у справі № 420/11837/22 на особистий банківський рахунок позивача від ВЧ НОМЕР_1 надійшла виплата індексації у розмірі 69 355,79 грн.

Отже, у цих правовідносинах, спірним періодом для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є 04.12.2017 по 18.12.2023.

За таких обставин, стягнення середнього заробітку, у цій справі, варто поділити на дві частини: до набрання чинності нової редакції статті 117 КЗпП України і після цього.

Період з 04.12.2017 до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте період з 19.07.2022 до 11.07.2023 регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями.

Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі №560/11489/22, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22, від 29.01.2024 у справі №560/9586/22 і колегія суддів вважає його застосовним до спірних правовідносин.

Слід зазначити, що для належного і ефективного способу захисту позивача є важливим визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню.

Суд першої інстанції, визначаючи суму середнього заробітку, яка має бути виплачена позивачу, помилково не визначив та не розмежував питання щодо можливого застосування принципу співмірності, а також щодо зменшення періоду виплати до шести місяців, у зв`язку з чим висновки суду щодо розміру середнього заробітку є помилковими.

Колегія суддів вважає, що в межах цієї справи належить враховувати як норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 (на їх виконання мають бути встановлені: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат), так і приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Аналогічна правова позиція, яка узгоджується з доводами апеляційної скарги адвоката позивача, також викладена Верховним Судом в постанові по справі № 520/18807/23 від 30.05.2024.

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що середньоденне грошове забезпечення позивача, відповідно до приписів Порядку № 100, становить 347 грн (10583,60 х 2 / 61).

Щодо періоду з 04.12.2017 до 19.07.2022, то такий складає 1687 днів.

Середній заробіток за період з 04.12.2017 до 19.07.2022 становить 585 389 грн. (347 грн. х 1687 днів )

Разом з цим, Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 навів механізм розрахунку істотності частки середнього заробітку, а саме: розмір середнього заробітку прямо пропорційно залежить від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Апеляційний суд встановив, що загальний розмір виплат, який належав позивачеві при виключенні зі списків особового складу складав 101 743,18 грн, з яких: - 29147,58 грн - грошове забезпечення виплачене у добровільному порядку відповідно до довідки про виплачене грошове забезпечення та 72 595,60 грн. (3239,81 грн. + 69355,79 грн.) - індексація грошового забезпечення виплачена на виконання рішень суду.

Частка заборгованості, відповідно до алгоритму, виведеного Верховним Судом, складає: 72 595,60 грн. / 101743,18 грн. * 100% = 71,35%.

Отже, сума середнього заробітку за період з 04.12.2017 до 19.07.2022 складає: 585 389 грн. * 71,35% = 417 675,05 грн.

Щодо середнього заробітку за період з 19.07.2022 по 18.12.2023, то такий, відповідно до положень чинної статті 117 КЗпП не може перевищувати шести місяців, що в даному випадку становить 184 дні.

Себто, середній заробіток за період з 19.07.2022 по 18.12.2023, який має бути виплачений позивачу, становить 63 848 грн (347 грн. х 184 дні).

Отже, загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.12.2017 по 18.12.2023, який має бути виплачений ОСОБА_1 становить 481 523,05 грн. (417 675,05 грн. + 63 848 грн.).

Водночас, колегія суддів враховує очевидну неспівмірність заявленої суми середнього заробітку за період з 04.12.2017 по 18.12.2023 зі встановленим розміром заборгованості.

Також колегія суддів враховує, що Верховний Суд у постановах від 27.04.2023 у справі № 200/5415/20-а та від 08.06.2023 у справі № 340/681/20, зауважив на тому, що запропонований у справі №480/3105/19 спосіб зменшення середнього заробітку, який має бути виплачений відповідно до статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати, як єдино правильний, чи обов`язковий.

Верховний Суд зазначив, що критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку, та обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

Колегія суддів зауважує, що постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, та Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, від 27.04.2023 у справі № 200/5415/20-а, від 08.06.2023 у справі № 340/681/20 прийняті під час дії редакції статей 116, 117 КЗпП України до внесення змін Законом № 2352-IX від 01.07.2022 .

Водночас, положення статей 116, 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX не дають підстав для висновку про неможливість застосування висновків Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, та Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, від 27.04.2023 у справі № 200/5415/20-а, від 08.06.2023 у справі № 340/681/20, згідно яких, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Частина 2 статті 117 КЗпП України, як в редакції до 19.07.2022, так і в редакції згідно Закону № 2352-IX від 01.07.2022, містить однакові приписи, згідно яких, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника.

Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи наведені положення, зокрема, частини 2 статті 117 КЗпП України, які не зазнали змін у цій частині, дійшла висновку, що суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач, та враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності Велика Палата Верховного Суду указала на те, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Щодо абзацу 2 частини 2 статті 117 КЗпП України в частині визначення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні органом, який виносить рішення по суті спору, у разі, якщо спір вирішено на користь працівника частково, Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

У вказаних справах Верховний Суд також зазначив, що відповідно до принципу співмірності, розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не може в рази перевищувати розмір виплат, які не сплатив роботодавець працівнику при звільненні.

Враховуючи викладене вище, застосовуючи критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, наведені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, колегія суддів вважає, що слід врахувати такі обставини:

- 04.12.2017 позивач виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення;

- 11.05.2022 здійснена виплата індексації грошового забезпечення позивача на виконання судового рішення у справі № 420/710/22 у сумі 4 3239,81 та 18.12.2023 на виконання рішення суду у справі №420/11837/22 - в сумі 69355,79 грн.;

- частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат, складає 71,35 %;

- розмір середнього заробітку з 04.12.2017 до 19.07.2022 з урахуванням істотності частки складає 585 389 грн;

- розмір середнього заробітку з 19.07.2022 по 18.12.2023, тобто, за шість місяців складає 63 848 грн.

Позаяк розмір середнього заробітку в рази перевищує розмір несвоєчасно виплаченої індексації, та враховуючи те, що відповідач є установою, яка фінансується за рахунок Державного бюджету України, колегія суддів вважає, що в даному випадку слід застосувати критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У світлі зазначеного, колегія суддів доходить висновку, що позивач має право на виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 136 443,60 грн. (72 595,60 грн. за період з 04.12.2017 до 19.07.2022 + 63 848 грн. за період з 19.07.2022 по 18.12.2023 за шість місяців (така сума не підлягає зменшенню)).

Зменшення судом суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні здійснене з урахуванням справедливого і розумного балансу між інтересами позивача і відповідача, оскільки розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 585 389 грн., є явно неспівмірним розміру несвоєчасно виплаченої індексації в сумі 72 595,60 грн.

З урахуванням викладеного, та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, колегія суддів вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 136 443,60 грн.

Таким чином, слід констатувати, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду, а тому наявні підстави для її часткового задоволення.

Відповідно до приписів статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково є неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції помилково застосував норми матеріального та процесуального права при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка має бути виплачена позивачу, колегія суддів вважає, що судове рішення слід скасувати в цій частині з прийняттям нового про часткове задоволення позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Дяченка Олексія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 березня 2024 року скасувати в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.12.2017 по 17.12.2023 включно в розмірі 50 000 грн.

Ухвалити у вказаній частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код за ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.12.2017 по 18.12.2023 у сумі 136 443 (сто тридцять шість тисяч чотириста сорок три) грн. 60 коп.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Ю. М. Градовський

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 14.11.2024.