Справа № 380/16768/22
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2024-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 380/16768/22

адміністративне провадження № К/990/38617/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,

суддів: Соколова В.М., Єресько Л.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Львові на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року (суддя: Грень Н.М.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року (судді: Судова-Хомюк Н.М., Онишкевич Т.В., Сеник Р.П.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідування, розташованого у м. Львові, Державного бюро розслідувань про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинення певних дій,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові (далі - відповідач 1, ТУ ДБР у м. Львові), Державного бюро розслідувань (далі - відповідач 2, ДБР), з вимогами:

визнати протиправною бездіяльність ДБР щодо незатвердження штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №15 від 18 січня 2017 року з врахуванням змін внесених постановою Кабінету Міністрів України №89 від 02 лютого 2022 року;

зобов`язати ДБР привести штатний розпис Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, у відповідність до постанови Кабінету Міністрів України № 15 від 18 січня 2017 року з врахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України №89 від 02 лютого 2022 року;

визнати протиправною бездіяльність ТУ ДБР у м. Львові, щодо невиплати під час звільнення ОСОБА_1 грошової компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки за 2021 рік;

стягнути з ТУ ДБР у м. Львові, на користь ОСОБА_1 різницю між посадовим окладом, розрахованим згідно з пунктом 7 частини четвертої статті 19 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» та постанови Кабінету Міністрів України №15 від 18 січня 2017 року з врахуванням змін внесених постановою Кабінету Міністрів України №89 від 02 лютого 2022 року, та фактично встановленим і виплаченим окладом за період з 20 липня 2022 року по 20 жовтня 2022 року в сумі 6 300 (шість тисяч триста) грн;

стягнути з ТУ ДБР у м. Львові, на користь ОСОБА_1 виплату за час затримки по день фактичного розрахунку з моменту звільнення з посади головного спеціаліста (з інформаційних технологій) Відділу режимно-секретної роботи та захисту інформації Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, в порядку статті 117 Кодексу законів про працю України - на розсуд суду;

стягнути з ТУ ДБР у м. Львові, на користь ОСОБА_1 компенсацію за 19 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2021 рік в сумі 42 579,22 грн (сорок дві тисячі п`ятсот сімдесят дев`ять гривень дванадцять дві копійки);

стягнути з ТУ ДБР у м. Львові, на користь ОСОБА_1 компенсацію за 6 днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2021 рік в сумі 15 027,96 грн (п`ятнадцять тисяч двадцять сім гривень дев`яносто шість копійок).

стягнути з ТУ ДБР у м. Львові, на користь ОСОБА_1 виплату за час затримки по день фактичного розрахунку з моменту звільнення з посади старшого слідчого Другого слідчого відділу (із дислокацією у місті Луцьк) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, в порядку статті 117 Кодексу законів про працю України - на розсуд суду.

Позивач обґрунтував свої вимоги тим, що проходив з 02 березня 2021 року по 15 липня 2022 року службу в ТУ ДБР у м. Львові на посаді начальницького складу, з 20 липня 2022 року проходив державну службу в ТУ ДБР та з 20 жовтня 2022 року був звільнений зі служби за угодою сторін. На момент звільнення зі служби відповідач не виплатив йому компенсацію за невикористані відпустки за 2021 рік, а саме щорічної основної відпустки у кількості 19 календарних днів та щорічної додаткової відпустки у кількості 6 календарних днів, що є порушенням його соціальних прав.

Крім того, позивач зазначив, що під час його служби на посаді головного спеціаліста Відділу режимно-секретної роботи та захисту інформації ТУ ДБР у м. Львові з 20 липня 2022 року по 20 жовтня 2022 року затверджений штатний розпис ТУ ДБР у м. Львові не відповідав постанові Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року №15 з врахуванням змін внесених постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2022 року №89, внаслідок чого він недоотримав 6300,00 грн заробітної плати.

Позивач вважав, що у зв`язку з невиплатою вказаних сум при звільненні, у нього виникло право на отримання середнього грошового забезпечення.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року, позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ТУ ДБР у м. Львові щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2021 рік в загальній кількості 17 календарних днів. Зобов`язано ТУ ДБР м. Львові нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2021 рік в загальній кількості 17 календарних днів. В решті позовних вимог відмовлено.

В частині задоволених позовних вимог суди попередніх інстанцій виходили з того, що правовідносини, пов`язані з соціальним захистом осіб рядового і начальницького складу ДБР, підлягають врегулюванню відповідними нормами Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII (далі - Закон №580-VIII).

Проаналізувавши норми Закону №580-VIII, суди дійшли висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Суди попередніх інстанцій також послалися на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 19 січня 2021 року у справі №160/10875/19, від 04 лютого 2021 року у справі №160/5393/19 та від 31 березня 2021 року у справі №320/3843/20. Відповідно до цих постанов, при звільненні з органів Національної поліції України поліцейський має право на грошову компенсацію за весь невикористаний час оплачуваної відпустки.

Окрім того, суди попередніх інстанцій зауважили, що питання компенсації невикористаної частини відпустки особам рядового та начальницького складу ДБР за минулі роки не врегульоване нормами Закону 794-VIII, а відтак вважали, що застосуванню підлягають положення статті 24 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) та статті 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), за якими у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

На підставі зазначеного, суди попередніх інстанцій констатували, що позивач, як особа начальницького складу ДБР, має право отримання компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки. Установивши, що у 2021 році тривалість належної позивачу щорічної основної відпустки становила 23 дні, з яких протягом 2021 року йому було надано частини щорічної основної відпустки загальною тривалістю 6 днів, суди констатували, що при звільненні позивач мав право на компенсацію невикористаних за 2021 рік 17 календарних днів щорічної основної відпустки.

Оскільки відповідач при звільненні позивача не здійснив виплату спірної компенсації за невикористані дні відпустки, суди попередніх інстанції визнали таку поведінку відповідача бездіяльністю та зобов`язали його виплати позивачу грошову компенсацію за 17 невикористаних календарних днів щорічної основної відпустки за 2021 рік.

Підстави касаційного оскарження та їх обґрунтування

ТУ ДБР у м. Львові подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення - про відмову в їх задоволенні.

Касаційну скаргу подано з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

У касаційній скарзі скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанції неправильно застосували норми матеріального права, а саме приписи статті 24 Закону №504/96-ВР та статті 83 КЗпП України. На думку скаржника, ці норми не поширюються на спірні правовідносини.

Скаржник вказує, що пункти 84 та 95 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2020 року № 743 (далі - Положення №743), які є спеціальними, регулюють спірні правовідносини. Згідно з ними, особам рядового та начальницького складу ДБР виплачується компенсація лише за відпустку, яка не використана в році звільнення.

Таке правове регулювання, за доводами скаржника, узгоджується з положеннями Закону України «Про Національну поліцію України», який визначає відповідні соціальні гарантії для поліцейських, які згідно з частиною другою статті 19 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» від 12 листопада 2015 року №794-VIII (далі - Закон №794-VIII) поширюються також на осіб рядового і начальницького складу ДБР.

З огляду на це, скаржник наполягає, що для поліцейських, а також для осіб рядового і начальницького складу ДБР, які користуються соціальними гарантіями, передбаченими для поліцейських, законодавство передбачає можливість виплати компенсації за невикористану відпустку лише в році звільнення.

Таким чином, скаржник переконує, що він не був зобов`язаний виплачувати позивачу компенсацію за невикористану щорічну відпустку за попередні календарні роки, що передували звільненню.

Позиція інших учасників справи

Від ОСОБА_1 відзив на касаційну скаргу не надходив, що відповідно до приписів частини четвертої статті 338 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає касаційному перегляду справи.

Від ДБР надійшли додаткові пояснення, згідно з якими відповідач 2 підтримує позицію ТУ ДБР у м. Львові щодо відсутності обов`язку виплачувати позивачу компенсації за невикористану щорічну відпустку за попередні календарні роки служби. Водночас відповідач 2 просить справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції обрав неефективний спосіб захисту прав позивача, зокрема не здійснив розрахунок невиплаченої позивачу суми грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки за 2021 рік, на що суд апеляційної інстанції уваги не звернув.

Рух касаційної скарги

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 грудня 2023 року (судді: Загороднюк А.Г., Соколов В.М., Єресько Л.О.) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТУ ДБР у м. Львові на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року у справі №380/16768/22 за позовом ОСОБА_1 до ТУ ДБР у м. Львові, ДБР про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинення певних дій.

Ухвалою Верховного Суду (суддя: Загороднюк А.Г.) від 13 листопада 2024 року призначено справу до розгляду.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

ОСОБА_1 проходив службу у Державному бюро розслідувань Територіального управління, розташованого у місті Львові.

Наказом ТУ ДБР у м. Львові №103-о/с від 01 березня 2021 року ОСОБА_1 , відповідно до пункту 2 частини третьої статті 13, частини третьої статті 14, частини 3 статті 20 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», пункту 33 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2020 року № 743, з 02 березня 2021 року призначено на посаду старшого слідчого Другого слідчого відділу (із дислокацією у місті Луцьк) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові.

Наказом ТУ ДБР у м. Львові №116-ос/ДСК від 14 липня 2022 року ОСОБА_1 , відповідно до пункту 2 частини третьої статті 13, частини третьої статті 14, частини 3 статті 20 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», пункту 33 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2020 року № 743, звільнено у запас з 15 липня 2022 року за угодою сторін.

Наказом ТУ ДБР у м. Львові №64-ос від 19 липня 2022 року ОСОБА_1 відповідно до пунктів 2, 5 частини третьої статті 13, частини п`ятої статті 14, статті 20 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», статей 35, 46 Закону України «Про державну службу», частини п`ятої та сьомої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Порядку обчислення- стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року № 229, з урахуванням вимог листа Державного бюро розслідувань від 26 травня 2022 року № 10-13-01-7679, призначено на посаду державної служби - головного спеціаліста (з інформаційних технологій) Відділу режимно-секретної роботи та захисту інформації ТУ ДБР у м. Львові з 20 липня 2022 року до дня призначення на цю посаду державної служби переможця конкурсу, але не більше 12 (дванадцяти) місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану, та встановлено посадовий оклад згідно зі штатним розписом у сумі 31 800 гривень.

Наказом ТУ ДБР у м. Львові №74-ос від 14 жовтня 2022 року, відповідно до пунктів 2 та 5 частини третьої статті 13 «Про Державне бюро розслідувань», частини другої та третьої статті 86, статті 89 Закону України «Про державну службу», припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста (з інформаційних технологій) Відділу режимно-секретної роботи та захисту інформації ТУ ДБР у м. Львові, 20 жовтня 2022 року за угодою сторін.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2021 рік, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань визначає Закон України «Про Державне бюро розслідувань» від 12 листопада 2015 року №794-VIII (далі - Закон №794-VIII).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №794-VIII Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.

Згідно з частиною першою статті 14 Закону №794-VIII до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.

Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (частина друга статті 14 Закону №794-VIII).

Положеннями частини п`ятої статті 14 Закону №794-VIII визначено, що трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України «Про державну службу». Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини другої статті 19 Закону №794-VIII особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.

Згідно з частинами першої, другою статті 20 Закону №794-VIII умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці державних службовців Державного бюро розслідувань повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для належного виконання ними службових обов`язків з урахуванням специфіки, інтенсивності та особливого характеру роботи, забезпечувати добір до Державного бюро розслідувань висококваліфікованих кадрів, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності, компенсувати фізичні та інтелектуальні затрати працівників.

На осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань поширюються умови грошового забезпечення, передбачені для працівників Національної поліції, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

При цьому частиною шостою статті 14 Закону №794-VIII визначено, що порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань визначається цим Законом, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами.

Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2020 року №743 (далі - Положення №743).

Пунктами 81-82 Положення №743 встановлено, що особи рядового та начальницького складу мають право на такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка; додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням; 3) творча відпустка; 4) відпустка для підготовки та участі в змаганнях; 5) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; відпустка у зв`язку з усиновленням дитини; додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи; 6) відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення).

Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки осіб рядового та начальницького складу становить 30 календарних днів, якщо законом не визначено більший строк відпустки. За кожний повний календарний рік служби в Державному бюро розслідувань після досягнення п`ятирічного стажу служби особі рядового та начальницького складу надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів. Особам рядового та начальницького складу - учасникам бойових дій та прирівняним до них особам надаються щорічні основні відпустки у зручний для них час.

Згідно з пунктом 84 Положення №743 щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу відповідного керівника (начальника) щорічна основна відпустка може надаватися за минулий рік у I кварталі наступного року за умови, що раніше її не було надано. Щорічна основна відпустка на прохання особи рядового та начальницького складу може бути поділена на частини за умови, що основна її частина становить 14 календарних днів.

За правилами пункту 89 Положення №743 додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються особам рядового та начальницького складу на підставах та в порядку, що встановлені законодавством.

Відповідно до пункту 94 Положення №743 у разі звільнення особи рядового та начальницького складу із служби (крім звільнення через службову невідповідність, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення права займати певні посади, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, яким на особу накладено стягнення у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, що пов`язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, а також у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту особою рядового та начальницького складу) та невикористання нею щорічної основної відпустки їй за її бажанням надається невикористана відпустка з подальшим звільненням її із служби.

Датою звільнення особи рядового та начальницького складу із служби у такому разі є останній день відпустки.

Згідно з пунктами 95-96 Положення №743 у разі звільнення особи рядового та начальницького складу із служби у зв`язку із закінченням строку контракту невикористана нею щорічна основна відпустка за її бажанням може надаватися їй тоді, коли час цієї відпустки повністю або частково перевищує строк дії контракту. В такому разі строк дії зазначеного контракту продовжується до закінчення відпустки.

За невикористану в році звільнення відпустку особам рядового та начальницького складу, які звільняються з Державного бюро розслідувань, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Особам рядового та начальницького складу, які звільняються із служби за віком, станом здоров`я та у зв`язку із скороченням штатів, щорічна основна відпустка надається за їх бажанням у році звільнення тривалістю, встановленою цим Положенням.

Згідно з пунктом 97 Положення №743 відкликання осіб рядового та начальницького складу із щорічної основної відпустки керівником (начальником), який її надав, допускається лише у разі службової необхідності. Невикористана частина щорічної основної відпустки надається в порядку, передбаченому абзацом першим пункту 84 цього Положення.

Відповідно до пункту 99 Положення №743 особам рядового та начальницького складу, які захворіли під час щорічної основної відпустки або щорічної додаткової відпустки, строк зазначеної відпустки продовжується наказом по особовому складу після їх одужання керівником (начальником), який її надав, на кількість невикористаних днів відпустки за рапортом особи рядового та начальницького складу.

Наказом Державного бюро розслідувань від 12 липня 2022 року №348 затверджено Інструкцію про механізм реалізації та застосування норм законодавства щодо грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, порядок та умови його виплати (далі - Інструкція №348).

За змістом пункту 3 цієї Інструкції, вона визначає механізм поширення осіб рядового на і начальницького складу Державного бюро розслідувань умов грошового забезпечення, які передбачені для працівників Національної поліції України, з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про Державне бюро розслідувань», відповідно до частини другої статті 20 Закону України «Про Державне бюро розслідувань».

Пунктом 8 Розділу ІІІ Інструкції №348 передбачено, що особам рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, визначеному на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, щомісячних основних та додаткових видів грошового забезпечення, премії за поточний місяць та інших виплат передбачених законодавством.

За невикористану в році звільнення відпустку особам рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, які звільняються з Державного бюро розслідувань, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого особа рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із Державного бюро розслідувань.

24 лютого 2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.

Відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року №2136-IX (в редакції Закону від 01 липня 2022 року №2352-IX) у разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки».

Законом України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР установлено державні гарантії права на відпустки, визначено умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Статтею 4 Закону №504/96-ВР установлено такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону №504/96-ВР жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 КЗпП України).

Згідно з частиною першою статті 24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні положення передбачені частиною першою статті 83 КЗпП України.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

За правилами статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Спір у цій справі виник, зокрема, у зв`язку з невиплатою позивачу як особі начальницького складу ДБР грошової компенсації за невикористані дні 19 календарних днів щорічної основної відпустки та 6 днів невикористаної щорічної додаткової відпустки за 2021 рік при звільненні зі служби в 2022 році.

Вирішуючи частково спір на користь позивача, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про наявність у нього права на виплату компенсації за невикористані 17 календарних днів щорічної основної відпустки за 2021 рік.

Суди попередніх інстанцій оперували положеннями статті 83 КЗпП України та статті 24 Закону №504/96-ВР, які передбачають виплату компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки, а також урахували, що особи рядового і начальницького складу ДБР користуються соціальними гарантіями, визначеними для працівників поліції, які згідно з Законом України «Національну поліцію» мають право на отримання компенсації за всі невикористані дні відпустки.

Скаржник у касаційній скарзі ставить під сумнів правильність застосування судами статті 83 КЗпП України та статті 24 Закону №504/96-ВР, наголошуючи на тому, що відповідно до пунктів 84 та 95 Положення №743, яке є спеціальним нормативно-правовим актом, компенсація при звільненні виплачується особам рядового та начальницького складу ДБР тільки за невикористану в році звільнення відпустку. Оскільки позивач звільнений зі служби в 2022 році, він вважає, що обов`язку виплати йому спірної компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2021 рік, немає. Відповідно, підстави для часткового задоволення цього позову відсутні.

Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, з огляду на аргументи скаржника про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 24 Закону №504/96-ВР та статті 83 КЗпП України в подібних правовідносинах.

В аспекті заявленої підстави для касаційного оскарження питання, на які має відповісти Верховний Суд, - чи підлягають застосуванню стаття 24 Закону №504/96-ВР та стаття 83 КЗпП України при вирішенні цього спору, а також чи має позивач як особа начальницького складу ДБР право на компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за попередній рік служби перед звільненням.

Розглядаючи ці питання, Верховний Суд виходить з такого.

За змістом наведених правових норм, служба в ДБР є державною службою особливого характеру, спрямованою на запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до її компетенції. Специфічні умови та інтенсивність такої служби зумовлюють підвищені вимоги до осіб, що займають посади в ДБР.

Зокрема, особи, які працюють в ДБР, повинні відповідати низці критеріїв, а саме мати належні особисті, ділові та моральні якості, а також відповідний вік, освітній і професійний рівень та стан здоров`я, що дозволяють ефективно виконувати службові обов`язки.

Для виконання поставлених завдань у ДБР працюють кілька категорій працівників: особи рядового та начальницького складу, державні службовці та особи, що уклали трудовий договір (контракт) з ДБР. Такий поділ зумовлений відмінним характером їхньої професійної діяльності, що підвищує ефективність виконання функціональних обов`язків.

Зважаючи на підвищену відповідальність та складність виконуваних службових обов`язків, особи рядового та начальницького складу ДБР повинні мати достатнє грошове забезпечення, а державні службовці - відповідну оплату праці, що спрямовано на належне виконання службових обов`язків, стимулювання їх до досягнення високих результатів у службовій діяльності, а також компенсації значних фізичних та інтелектуальних затрат.

З огляду на специфіку завдань, які виконують особи рядового та начальницького складу ДБР, вони користуються спеціальним правовим захистом, зокрема соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» та інших законів України, з урахуванням положень, встановлених Законом України «Про Державне бюро розслідувань». Однією з таких гарантій є право на відпустки та компенсації за невикористані відпустки.

Закон №794-VIII, який регулює діяльність ДБР, не містить спеціальних норм щодо надання відпусток чи виплати компенсацій за невикористані дні відпусток при звільненні осіб рядового та начальницького складу ДБР. Водночас цей Закон встановлює, що порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР регулюється Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2020 року №743.

Зазначені нормативно-правові акти є спеціальними щодо КЗпП України та Закону №504/96-ВР, які регулюють трудові відносини підприємств з працівниками в загальному порядку.

Верховний Суд повторює неодноразово висловлену позицію, зокрема і в цій категорії справ, про те, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство може застосовуватися у випадках, коли норми спеціального законодавства не регулюють спірних правовідносин або коли про це зазначено у спеціальному законі.

Аналізуючи Положення №743 в розрізі питання надання відпусток та виплат компенсації за невикористані дні відпусток особам рядового і начальницького складу ДБР при звільненні, Верховний Суд звертає увагу на таке.

Згідно з пунктами 81-82 Положення №743, особи рядового та начальницького складу ДБР мають право на щорічні основні та додаткові відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творча відпустка, відпустка для підготовки та участі в змаганнях, соціальні відпустки та відпустки без збереження заробітної плати. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки становить 30 календарних днів, а щорічної додаткової оплачуваної відпустки, що надається за умови наявності п`ятирічного стажу служби в ДБР, - 1 календарний день за кожен повний календарний рік служби після досягнення зазначеного стажу, але не більш ніж 15 календарних днів.

Пункт 84 Положення №743 встановлює, щорічна основна відпустка надається особам рядового та начальницького складу ДБР протягом календарного року, водночас, за погодженням із керівником, допускається перенесення невикористаної щорічної основної відпустки за минулий рік у I квартал наступного року. У випадку захворювання під час щорічної основної відпустки або щорічної додаткової відпустки передбачено можливість продовження строку такої відпустки на кількість невикористаних днів відпустки після одужання за відповідним рапортом особи (пункт 99 Положення №743).

Згідно з пунктами 94-96 Положення №743, при звільненні зі служби (за винятком випадків звільнення через службову невідповідність, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення права займати певні посади, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, а також у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту) та за наявності невикористаної щорічної основної відпустки, особи мають право на використання цієї відпустки за їх бажанням перед звільненням. Датою звільнення в такому разі вважається останній день відпустки. Особи рядового та начальницького складу ДБР мають право на використання невикористаної щорічної основної відпустки також у разі звільнення у зв`язку із закінченням строку контракту, навіть якщо час такої відпустки повністю або частково перевищує строк дії контракту. У такому випадку строк дії зазначеного контракту продовжується до закінчення відпустки.

При звільненні з причин, пов`язаних із досягненням граничного віку, станом здоров`я та скороченням штатів, особи рядового та начальницького складу ДБР можуть за власним бажанням скористатися правом на щорічну основну відпустку у році звільнення, тривалість якої визначається відповідно до норм цього Положення.

Пункт 95 Положення №743 передбачає, що за невикористану в році звільнення відпустку особи рядового та начальницького складу, які звільняються з ДБР, можуть отримати грошову компенсацію відповідно до закону.

Отже, Положення №743 встановлює спеціальні правила щодо надання відпусток особам рядового та начальницького складу ДБР, зокрема щорічних основних та додаткових відпусток. Ці відпустки повинні використовуватися протягом календарного року, а у виняткових випадках їх можна перенести на I квартал наступного календарного року. Керівник органу ДБР зобов`язаний забезпечити своєчасну реалізацію права цих осіб на відпочинок.

Однак, якщо особи рядового і начальницького складу ДБР не реалізували своє право на щорічні основні та щорічні додаткові відпустки протягом встановленого строку, Положення №743 не передбачає їх анулювання по закінченню зазначеного строку. У ньому також немає застережень, що невикористання відпусток протягом встановленого строку позбавляє осіб рядового і начальницького складу ДБР права на отримання компенсації за всі невикористані дні відпусток, навіть якщо відпустки не були використані у перенесений період.

Навпаки, Положення №743 допускає перенесення або продовження невикористаних відпусток з об`єктивних причин, наприклад через хворобу, звільнення за віком, станом здоров`я, у зв`язку із скороченням штатів або закінчення строку контракту, що свідчить про гнучкий підхід законодавця до питання перенесення невикористаних відпусток і визнання можливості накопичення відпусток для осіб, які не змогли реалізувати своє право на відпочинок вчасно.

Пункт 95 Положення №743, на застосуванні якого наполягає скаржник, вказує на компенсацію за невикористану відпустку в році звільнення. Однак, це не означає, що особа наділена правом отримати компенсацію лише за відпустку, яка була «надана» в році звільнення, як стверджує скаржник. Важливо розуміти, що йдеться саме про «невикористану» в році звільнення відпустку. Тобто, якщо на момент звільнення у працівника накопичилися дні невикористаної відпустки за попередні роки, можна припустити, що вони підлягають компенсації, адже формально залишаються невикористаними і перебувають у розпорядженні особи на момент звільнення.

Попри це, варто відзначити, що Положення №743 та Інструкція №348, які визначають порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу ДБР, хоча й передбачають право на отримання компенсації за невикористану відпустку в році звільнення, вони все ж не містять чітких норм, які б регулювали порядок виплати компенсації за дні відпустки, які не були використані в попередні роки.

Недостатня чіткість спеціального законодавства у спірному питанні призводить до ситуації правової невизначеності, яку, за загальним правилом, у тому числі з урахуванням позицій, сформульованих Європейським судом з прав людини, потрібно тлумачити на користь працівника.

Стаття 45 Конституції України гарантує кожному, хто працює, право на відпочинок. Така конституційна гарантія створює для роботодавця безумовний обов`язок забезпечити реалізацію права працівника на відпочинок не лише шляхом його декларування (як, наприклад, затвердження графіків відпусток), а й через безпосереднє видання наказів про відпустку у передбачений законодавством спосіб та термін.

Невиконання роботодавцем цього обов`язку з будь-яких причин, не може створювати для працівника негативні наслідки, зокрема щодо позбавлення гарантованих Конституцією України днів відпочинку під час оплачуваної щорічної відпустки. Для забезпечення дотримання цієї конституційної гарантії законодавець передбачив можливість перенесення відпусток на інший період або компенсації у вигляді грошових виплат.

З огляду на те, що спеціальне законодавство, яке регулює умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу ДБР, не містить чіткої регламентації питання невикористаних днів відпустки за попередні роки, Верховний Суд підтримує застосування до спірних правовідносин норм загального трудового законодавства, зокрема КЗпП України та Закону №504/96-ВР.

У зв`язку з цим, доводи касаційної скарги про те, що Положення №743 повністю врегульовує питання компенсації невикористаних відпусток за попередні роки для осіб рядового і начальницького складу ДБР, а норми загального трудового законодавства не можуть застосовуватися при вирішенні цих правовідносин, є необґрунтованими.

Згідно з правилами частини першої статті 83 КЗпП України та частини першої статті 24 Закону №504/96- ВР, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

За такого правового регулювання та обставин справи, Верховний Суд вважає правильними висновки судів першої та апеляційної інстанцій, що позивач має право на отримання при звільненні зі служби з ДБР грошової компенсації за всі невикористані у 2021 році календарні дні щорічної основної відпустки.

Подібний підхід до правозастосування при вирішенні близьких за змістом правовідносин застосував Верховний Суд у постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 300/598/20, що враховується при вирішенні цього спору.

Принагідно Суд зауважує, що у правовідносинах за позовами звільнених поліцейських з вимогами щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за попередні роки служби, Верховний Суд сформулював висновок про те, що у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок (постанова судової палати Верховного Суду у постанові від 19 січня 2021 року у справі №160/10875/19, постанови Верховного Суду від 04 лютого 2021 року у справі №160/5393/19, від 31 березня 2021 року у справі №320/3843/20, від 26 травня 2021 року у справі №360/1362/20 та ін.).

Як зазначалося, особи рядового та начальницького складу ДБР користуються соціальними гарантіями, передбаченими для працівників поліції відповідно до Закону №580-VIII, з урахуванням положень, встановлених Законом України «Про Державне бюро розслідувань».

Застосований підхід при вирішенні питання наявності/відсутності права осіб рядового та начальницького складу ДБР на компенсацію невикористаної щорічної оплачуваної відпустки за попередні роки перед звільненням узгоджує це право із соціальним гарантіями, якими особи рядового і начальницького складу ДБР мають право користуватися нарівні з працівниками поліції відповідно до Закону №580-VIII.

Щодо аргументів ДБР, наведених у додаткових поясненнях, про обрання судами попередніх інстанцій неналежного способу захисту прав позивача, то Суд зазначає, що такі виходять за межі касаційного перегляду, тому не підлягають оцінці Верховним Судом.

Таким чином, переглянувши в передбачених статтею 341 КАС України межах рішення судів попередніх інстанцій, Верховний Суд констатує, що висновки та мотиви судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального права та правовій позиції Верховного Суду, викладеній у цій справі, а тому підстави для їх скасування чи зміни відсутні.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

За правилами пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Зважаючи на викладене, касаційна скарга ТУ ДБР у м. Львові підлягає залишенню без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року у справі №380/16768/23 - без змін.

Судові витрати

З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Львові залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 липня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року у справі №380/16768/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач судді А.Г. Загороднюк В.М. Соколов Л.О. Єресько