Справа № 420/2596/24
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2024-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/2596/24

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Коваля М.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 8 квітня 2024 року (суддя Харченко Ю.В., м. Одеса, повний текст рішення складений 08.04.2024) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

22.01.2024 ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до в/ч НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.01.2019 по 21.12.2023 включно;

- зобов`язати військову частину нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.01.2019 по 21.12.2023 у сумі 279821,71 грн. включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 8 квітня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.01.2019 по 29.07.2019 включно.

Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.01.2019 по 29.07.2019 у сумі 45865,40 грн. включно, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням сторони подали апеляційні скарги.

Позивач в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким повністю задовольнити його позовні вимоги.

На обґрунтування поданої скарги позивач посилається на висновки Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема у постановах від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, від 22 лютого 2024 року у справі №560/831/23 наведено правовий висновок, що у разі звільнення позивача до 19.07.2022 при умові виплати коштів на виконання рішення суду після 19.07.2022 спірний період стягнення середнього заробітку варто ділити на 2 частини:

- до періоду для виплати середнього заробітку, який передує 19.07.2022 року застосовується період розрахунку середнього заробітку, не обмежений 6 місяцями з урахуванням частки заборгованості, розрахованої за формулою, наведеною у постанові Верховного суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19;

- до періоду, який починається з 19.07.2022 року, застосовується період розрахунку середнього заробітку, обмежений 6 місяцями без зменшення суми компенсації на частку заборгованості.

Відповідач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався, що, відповідно до частини четвертої статті 304 КАС України, не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

В апеляційній скарзі відповідача ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування поданої скарги відповідач зазначив, що судом необґрунтовано застосовано норму 117 КЗпП України, оскільки передбачені законодавством про працю норми її оплати (загальні норми) не поширюється на порядок нарахування та виплату грошового забезпечення військовослужбовцям (врегульовано спеціальним законодавством).

Також апелянт зазначив, що оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України щодо виплати позивачу середнього заробітку, відсутні. Аналогічна правова позиція щодо незастосування статті 117 КЗпП України до правовідносин, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати викладена у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі №0940/1532/18 та у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі №822/2663/15.

Поряд з цим, апелянт визнає право позивача на отримання відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, та, з огляду на дату проведення остаточного розрахунку з позивачем (22.12.2023), вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", згідно з яким виплата працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюється не більш як за шість місяців.

Окремо апелянт звернув увагу на пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду, який, на його думку, слід обчислювати з дати звільнення позивача з військової служби.

Позивач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався, що, відповідно до частини четвертої статті 304 КАС України, не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 27.01.2016 по 28.01.2019 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_2 та був зарахований на грошове забезпечення в/ч НОМЕР_1 . Відповідно до наказу від 28.01.2019 №23 ОСОБА_1 з 28.01.2019 року виключено зі списків особового складу та знято із усіх видів забезпечення.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 07.06.2022 у справі №200/1526/22 зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

30.12.2022 на виконання згаданого рішення військовою частиною виплачено на користь позивача грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій у сумі 21990,04 грн.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 14.03.2023 у справі №200/1529/22 зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби за 5 повних календарних років військової служби.

22.12.2023, на виконання згаданої постанови військовою частиною було виплачено на користь позивача одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі 27300,87 грн..

Вважаючи, що у зв`язку із несвоєчасною виплатою грошового забезпечення військовослужбовцю, звільненому з військової служби, ОСОБА_1 набув право на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку з 29.01.2019 по 21.12.2023, останній звернувся до суду з даним адміністративним позовом про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 279821,71 грн.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції визнав право позивача на отримання компенсації за затримку розрахунку при звільненні.

Враховуючи зміни до ч. 1 ст. 117 КЗпП, що відбулись 01.07.2022, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.01.2019 по 29.07.2019 (шість місяців).

Під час розрахунку суми середнього заробітку суд виснував, що передбачений статтею 117 КЗпП розмір відповідальності відповідача за затримку розрахунку при звільненні позивача, тобто середній заробіток за час затримки за шість місяців в сумі 45865,40 грн. є співмірним із сумами, які були виплачені із затримкою 49290,91 грн. і не перевищує її, а тому відсутні підстави для її пропорційного зменшення.

Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Так, частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, друга, четверта та сьома).

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України від 20 грудня 1991 року №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон №2011-XII), у частині першій статті 9 якого закріплено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

За приписами статті 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону №2011-XII).

Відповідно до абзаців 1 та 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (дія якого відповідно до ч. 3 Указу поширюється і на військовослужбовців Національної гвардії України) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Приписами частини першої статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Закон №2011-ХІІ. Водночас питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Проте такі питання врегульовані КЗпП України.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.

Висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30.04.2020 в справі №140/2006/19, від 16.07.2020 в справі №400/2884/18, від 04.09.2020 в справі №120/2005/19-а, від 05.03.2021 в справі №120/3276/19-а, від 31.03.2021 в справі №340/970/20, від 13.10.2021 в справі №580/1790/20, від 21.10.2021 в справі №640/14764/20 та інших.

Ураховуючи, що настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, пов`язане з наявністю таких юридично значимих обставин, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, і обставини невиконання відповідачем відносно позивача вимог статті 116 КЗпП України підтверджена рішенням суду у справах №200/1526/22, №200/1529/22, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність у в/ч НОМЕР_1 обов`язку сплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки.

Разом з тим колегія суддів вважає зазначити наступне.

Так, відповідно до частин першої, другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частинами п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

За загальним правилом строк для звернення до адміністративного суду обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Щодо моменту, коли позивач мав дізнатися про порушення своїх прав, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі №810/451/17 сформувала висновки, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Таким чином, настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, пов`язано з наявністю таких юридично значимих обставин, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, остаточний розрахунок з позивачем за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2019 було проведено відповідачем 30.12.2022.

Отже, перебіг строку звернення до суду з позовом у даній справі у відповідній частині позовних вимог розпочався 31.12.2022 на наступний день за днем остаточного розрахунку, а сплив зазначений строк, відповідно, 31.01.2023.

Отже, оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом 22.01.2024, то він пропустив місячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України, в частині позовних вимог про зобов`язання військової частини нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за час затримки виплати 21990,04 грн. (грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби) при звільненні за період з 29.01.2019 по 30.12.2022.

При цьому в матеріалах справи відсутня заява позивача про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду.

Колегія суддів зауважує, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Частиною третю статті 123 КАС України визначено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином позовні вимоги у зазначеній частині підлягають залишенню без розгляду.

Що стосується розрахунку суми компенсації за несвоєчасну виплату при звільненні 27300,87 грн. одноразової грошової допомоги, що була виплачена позивачу 22.12.2023, то колегія суддів вважає наступне.

По-перше, позов подано в межах місячного строку з дати виплати, тому підстави для застосування приписів статті 123 КАС України відсутні.

По-друге, статтею 117 КЗпП України у редакції, що була чинна до 19.07.2022, обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у редакції, що набула чинності після 19.07.2022, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Отож, оскільки спірні правовідносини охоплюють період, який виник, як до, так і після 19.07.2022, період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності змін до статті 117 КЗпП України і після цього.

Таким чином, період з 29.01.2019 по 19.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Тож, у межах цієї справи належить застосувати правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 30.11.2023 у справі №380/19103/22 та від 29.01.2024 у справі №560/9586/22, та враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28.06.2023 у справі №560/11489/22, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. Належить також враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

В свою чергу, суд першої інстанції, визначаючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача невірно врахував вищезазначені висновки Верховного Суду.

Так, з матеріалів справи вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача за два повних місяці служби склала 253,40 грн. ((7728,60 + 7728,60)/61).

Враховуючи дату виключення позивача зі списків особового складу (28.01.2019) та дату змін у законодавстві (18.07.2022), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 1267 дня, середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні становить: 321057,80 грн. (253,40 грн. х 1267).

Однак, суму несвоєчасно виплачених при звільненні сум в розмірі 49290,91 грн. із сумою розрахованої компенсації за несвоєчасний розрахунок в розмірі 321057,80 грн. не можна вважати співмірною.

З матеріалів справи вбачається, що загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 79813,15 грн., з яких: 30522,24 грн. виплачено при звільненні грошове забезпечення; 21990,04 грн. компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки (виплачена на виконання рішення у справі №200/1526/22); 27300,87 грн. - грошова допомога при звільненні (виплачена на виконання рішення у справі №200/1529/22).

Істотність частки невиплаченого грошового забезпечення в порівнянні із загальним розміром виплат, які підлягали виплаті при звільненні, складає 27300,87 грн. (розмір несвоєчасно виплачених сум) / 79813,15 грн. (розмір сум, які підлягали виплаті при звільненні) х 100 % = 34,21 %.

Виходячи з принципу пропорційності на корить позивача (за період з 28.01.2019 по 18.07.2022) необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 109833,87 грн. (34,21 % від 321057,80 грн.).

Період стягнення з 19.07.2022 по 20.10.2023 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Враховуючи редакцію статті 117 КЗпП України, викладену відповідно до Закону №2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", на користь позивача (за період з 19.07.2022 по 19.01.2023) необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 46625,60 грн. (253,40 х 184) грн.

Таким чином на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.01.2019 по 19.01.2023 у сумі 156459,47 грн.

Колегія суддів відхиляє посилання відповідача у апеляційній скарзі на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 28.01.2020 у справі №822/2663/15, від 18.11.2019 у справі №0940/1532/18, з огляду на застосування судом останніх висновків Верховного Суду.

Станом на сьогодення Верховним Судом сформовано усталену судову практику про те, положення стаття 117 КЗпП України розповсюджується на спірні правовідносини, що виникли у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Необґрунтованими у цьому аспекті є посилання відповідача на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України", де Суд зазначав, що стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 та від 13.05.2020 у справі №810/451/17 дійшла висновку про відсутність підстав вважати, що Європейський суд з прав людини надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 Кодексу законів про працю України всупереч практиці Верховного Суду України. Вказане рішення Європейського суду з прав людини не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі №21-1765а15, відповідно до якого положення статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України поширюються на правовідносини, які виникли у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати та відшкодування/компенсації.

Підсумовуючи викладене колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги військової частини про пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду та доводи апеляційної скарги позивача щодо помилкового розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є частково обґрунтованими, тому рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відтак апеляційні скарги сторін підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 8 квітня 2024 року - скасувати, та ухвалити нове рішення суду, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 в частині визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одноразової грошової допомоги при звільненні та зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час її затримки - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.01.2019 по 19.01.2023 включно.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.01.2019 по 19.01.2023 у сумі 244910,30 грн.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 в частині визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2019, та зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час її затримки - залишити без розгляду.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя М.П.Коваль

Суддя Ю.В.Осіпов