Справа № 160/25045/24
Суддя: Горбалінський Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2024-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Горбалінського В.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовною ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання рішення протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
17.09.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якій позивач просить:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області зарахувати до стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 період проходження строкової військової служби з 05.05.1979 року до 14.02.1980 року та з 15.02.1980 року до 27.05.1981 року на пільгових умовах з розрахунку один місяць служби за три місяці - участь у бойових діях у воєнний час, половину періоду навчання на юридичному факультеті Київського державного університету імені Т.Г. Шевченка з 01.09.1981 року до 25.06.1986 року та стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення (обрання) на посаду судді 3 роки;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України Дніпропетровській області провести перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у ОСОБА_2 з 27.12.2023 року в розмірі 90% суддівської винагороди, зазначеної в довідці Голови Верховного Суду №150/0/21-20 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві виплатити різницю між виплаченим щомісячним довічним грошовим утриманням судді у відставці в розмірі 54% суддівської винагороди та перерахованим у розмірі 90% суддівської винагороди за весь період з 27.12.2023 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що при перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці на підставі пункту 25 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402- VIII, його розмір має обчислюватися, виходячи із розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці у відсотках, право на які особа набула на момент виходу у відставку, і їх розмір не може бути зменшений наступними змінами в законодавстві. Також позивач наголосив, що застосування відсоткового показника, передбаченого частиною 3 статті 142 Закону №1402-VIII, до перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці є протиправним, оскільки стосується призначення нового щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, а не перерахунку раніше призначеного, так і з огляду на те, що законодавчо діє принцип незворотності нормативно-правових актів у часі в силу прямих приписів статті 58 Конституції України. Крім цього позивач зауважив, що при перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці змінною величиною є лише розмір довічного грошового утримання, натомість відсоткове значення розміру довічного грошового утримання, яке обчислювалося при його призначенні, є незмінним. Також позивач зазначає, що відповідачем-1 протиправно не зараховано позивачу до спеціального стажу період проходження строкової військової служби з 05.05.1979 року до 14.02.1980 року та з 15.02.1980 року до 27.05.1981 року на пільгових умовах з розрахунку один місяць служби за три місяці та не зараховано половину періоду навчання на юридичному факультеті Київського державного університету імені Т.Г. Шевченка з 01.09.1981 року до 25.06.1986 року та стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення (обрання) на посаду судді 3 роки. На підставі зазначеного позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
18.09.2024 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
15.10.2024 року Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із відзивом на позовну заяву.
В обґрунтування відзиву відповідач-1 зазначив, що Конституційним Судом України 18.02.2020 року прийнято рішення у справі №2-р/2020 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень пунктів 4, 7, 8, 9, 11, 13, 14, 17, 20, 22, 23, 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів». Враховуючи зазначене, право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, який не проходив кваліфікаційного оцінювання, не призначався на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності Законом України №1402-VIII, не пропрацював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами кваліфікаційного оцінювання або конкурсу, за зверненнями, що надходять після 18.02.2020 року, виникає згідно статті 142 Закону України №1402-VIII. На підставі зазначеного відповідач-1 просить відмовити в задоволенні позовних вимог.
16.10.2024 року Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із відзивом на позовну заяву.
В обґрунтування відзиву відповідач-2 зазначив, що відповідачем-2 рішенням від 10.05.2024 року здійснено перерахунок пенсії позивача згідно Закону України №1402-VIII, виходячи із суддівської винагороди, зазначеної в довідці Голови Верховного Суду №150/0/21-20 від 27.12.2023 року. Також відповідач-2 зазначив, що Закон України №1402-VIII не передбачає врахування періодів роботи, окрім роботи суддею, що дають право подати судді заяву про відставку, при обчисленні збільшення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. На підставі зазначеного відповідач-2 просить відмовити в задоволенні позовних вимог.
22.10.2024 року та 29.10.2024 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із відповідями на відзиви, в яких позивач підтримав свою позицію, викладену в позовній заяві.
Дослідивши повно і всебічно письмові докази, які містяться в матеріалах справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, відзиви на позовну заяву та відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Судом установлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є суддею у відставці та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує щомісячне довічне грошове утримання у відсотковому розмірі суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII в розмірі 54% суддівської винагороди, обчисленої виходячи з щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 27.12.2023 року в сумі 315 300,80 грн., зазначеного в довідці про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці №675/0/2-24 від 12.02.2024 року, виданої Верховним Судом.
02.07.2024 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці із зарахуванням до стажу роботи на посаді судді періоду проходження військової служби, у тому числі участь у бойових діях в період проходження строкової військової служби у розрахунку один місяць служби за три місяці, та половину періоду навчання в юридичному ВУЗі.
Дане рішення обґрунтоване тим, що відсутні підстави для зарахування до стажу роботи на посаді судді періоду проходження військової служби, у тому числі участь у бойових діях в період проходження строкової військової служби у розрахунку один місяць служби за три місяці, та половину періоду навчання в юридичному ВУЗі, оскільки перерахунок призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці проводиться відповідно до ч.4 ст.142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, при цьому інших перерахунків означеним законом не передбачено.
З розрахунку стажу позивача, судом встановлено, що позивачу зараховано до стажу роботи на посаді судді наступні періоди роботи:
- з 03.08.1987 року по 31.08.1987 року;
- з 23.11.1988 року по 27.03.1989 року;
- з 29.03.1989 року по 31.12.1992 року;
- з 04.01.1993 року по 31.12.2003 року;
- з 01.01.2004 року по 09.06.2008 року;
- з 10.06.2008 року по 24.12.2010 року.
При цьому до стажу роботи на посаді судді не зараховано період навчання в юридичному вузі з 01.09.1981 року по 25.06.1986 року, період державної служби (посади, передбачені ст.25 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-XII) з 01.09.1987 року по 22.11.1988 року та період проходження військової служби з 05.05.1979 року по 27.05.1981 року.
Непогоджуючись із незарахуванням до стажу роботи на посаді судді періоду проходження строкової військової служби з 05.05.1979 року до 14.02.1980 року та з 15.02.1980 року до 27.05.1981 року на пільгових умовах з розрахунку один місяць служби за три місяці - участь у бойових діях у воєнний час, половини періоду навчання на юридичному факультеті Київського державного університету імені Т.Г. Шевченка з 01.09.1981 року до 25.06.1986 року та стажу (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення (обрання) на посаду судді 3 роки, та невиплатою щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 90% суддівської винагороди, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Щодо вирішення справи по суті, суд вказує наступне.
Вирішуючи питання щодо виплати позивача щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 90% суддівської винагороди, суд зазначає наступне.
02.06.2016 року прийнято Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» №1401-VIII та Закон України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII (далі по тексту Закон №1402-VIII), які набрали чинності 30.09.2016 року.
Відповідно до ч.1 ст.135 Закону №1402-VIIIсуддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Приписами ч.1, 2 ст.142 Закону №1402-VІІІ визначено, що суддя, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку:
1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року;
2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.
Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Досліджуючи поняття «щомісячне довічне грошове утримання судді» Конституційний Суд України у мотивувальній частині рішення від 14.12.2011 року №18-рп/2011 вказав, що це утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу, а правова природа щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та щомісячного грошового утримання діючого судді однакова, а самі ці поняття однорідні та взаємопов`язані, ідентичні, відрізняються лише за способом фінансування: судді у відставці виплату одержують з Пенсійного фонду України за рахунок Державного бюджету, діючі судді - виключно з Державного бюджету України. У цьому ж рішенні Конституційний суд України також вказав про неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.
У Рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 року №3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.
Окрім цього, зазначений підхід до статусу судді у відставці та питання належного матеріального забезпечення суддів у відставці знайшов своє продовження у Рішенні Конституційного Суду України від 08.06.2016 року №4-рп/2016, у абзаці другому пункту 3 мотивувальної частини якого Суд зазначив, що щомісячне довічне грошове утримання є особливою формою матеріального забезпечення судді, полягає у гарантованій державою щомісячній грошовій виплаті, що слугує забезпеченню належного матеріального утримання судді після звільнення від виконання обов`язків (відставки), а також життєвого рівня, гідного його статусу.
Відповідно до ч.3, 4, 5 ст.142 Закону №1402-VIII щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.
Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.
Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №1402-VIII були передбачені певні особливості визначення розміру суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.
Пунктом 22 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII було визначено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.
Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 01.01.2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI (далі по тексту Закон №2453-VI).
Відповідно до п.23 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону №2453-VI.
Законом України від 16.10.2019 року №193-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування», який набрав чинності 07.11.2019 року, виключено зазначені вище пункти 22, 23 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII.
Відповідно до п.24 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить з 1 січня 2020 року:
а) для судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;
б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Пунктом 25 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIIIвстановлено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.
В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону №2453-VI. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.
Разом з цим, рішенням Конституційного Суду України від 18.02.2020 року №2-р/2020визнані такими, що не відповідають Конституції України, положення пункту 25 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII зі змінами.
Так, у пунктах 16, 17 вказаного Рішення від 18.02.2020 року №2-р/2020 Конституційний Суд України зазначив, що право судді на відставку є конституційною гарантією незалежності суддів (п.4 ч.6 ст.126 Конституції України).
Відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді; наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (абз.4 пп.3.1 п.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19.11.2013 року №10-рп/2013).
Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці; право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості; щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу; конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя (абз.5, 6 пп.2.2 п.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 року №3-рп/2013).
Отже, судді, які вже перебувають у відставці та досягли шістдесяти п`ятирічного віку, з об`єктивних причин не мають можливості пройти кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді і пропрацювати після цього три роки, що є обов`язковою умовою для отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному Законом №1402-VIII.
Конституційний Суд України вважає, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує повноважний суддя. У разі збільшення розміру такої винагороди перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має здійснюватися автоматично. Встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності.
Також Конституційний Суд України зазначив, що розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів, які не проходили оцінювання за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності та вийшли у відставку, відрізняється від розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які вийдуть у відставку після успішного проходження такого оцінювання.
У зв`язку з викладеним, Конституційний Суд України рішенням від 18.02.2020 р. у справі № 2-р/2020 визнав неконституційним пункт 25 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII.
Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Отже, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 18.02.2020 року №2-р/2020 Закон №1402-VIII не містить норм, які б по-різному визначали порядок обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.
Суд наголошує на тому, що Конституційний Суд України визнав неконституційним увесь пункт 25 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII, у тому числі й щодо можливості обчислення відсоткового розміру щомісячного довічного грошового утримання відповідно до положень Закону №2453-VI.
На час виникнення спірних відносин у цій справі, право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, його розмір, а також його перерахунок врегульовано положеннямист.142 Закону №1402-VIII, частиною 4 якої передбачено, що у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.
Водночас, ч.3 ст.142 Закону №1402-VIII визначено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
Таким чином, оскільки чинним Законом №1402-VIII передбачені інші розміри суддівської винагороди та розмір відсотків від неї для нарахування довічного щомісячного грошового утримання, а також виходячи із принципу єдності статусу суддів, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для обрахунку (перерахунку) щомісячного довічного грошового утримання виходячи із розміру суддівської винагороди діючого судді та розміру її відсоткового значення одночасно за складовими, які передбачені різними законами.
Тобто, для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді за правилами ч.4 ст.142 Закону №1402-VIII у формулі його обрахунку має застосуватись розмір відсоткового значення суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, визначений ч.3 ст.142 Закону №1402-VIII.
Враховуючи вище викладене суд доходить висновку, що розрахунок щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці не може бути здійснений одночасно із застосуванням двох різних законів, а саме: щодо відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді по Закону №2453-VI, а розмір суддівської винагороди по Закону №2862-ХІІ.
Тому, суд доходить до висновку про відсутність у відповідача правових підстав для здійснення позивачу перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи із 90% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.
Вирішуючи питання щодо врахування позивачу до стажу роботи на посаді судді періоду проходження військової служби, суд зазначає наступне.
Як встановлено судом позивач в період з 05.05.1979 року по 27.05.1981 року проходив строкову військову службу в Збройних силах СРСР, в тому числі в період з 15.02.1980 року до 27.05.1981 року приймав участь в наданні інтернаціональної допомоги в Республіці Афганістан.
Згідно посвідчення серії НОМЕР_1 від 03.12.1996 року позивач є учасником бойових дій.
Згідно з абзацом 4 пункту 34 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
Абзацом 2 п.3-1 постанови Кабінету Міністрів України №865 від 03.09.2005 року «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів», яка діяла на момент призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання, встановлено до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.
Таким чином період проходження позивачем військової служби з 05.05.1979 року по 27.05.1981 року підлягає зарахуванню до стажу роботи на посаді судді.
Отже позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо пільгового обчислення періоду участі позивача в наданні інтернаціональної допомоги в Республіці Афганістан з 15.02.1980 року до 27.05.1981 року, суд зазначає наступне.
Суд повторно звертає, що згідно з абзацом 4 пункту 34 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
Станом на момент обрання позивача суддею, а саме: 1987 рік, діяла постанова Центрального Комітету КПРС та Ради Міністрів СРСР №29-27 від 17.01.1983 року «Про пільги військовослужбовцям, робітникам та службовцям, які перебувають у складі обмеженого контингенту радянських військ на території Демократичної Республіки Афганістан, та їхнім сім`ям», яка передбачала наданя військовослужбовцям Радянської Армії та Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки СРСР та Міністерства внутрішніх справ СРСР, які проходять службу у складі обмеженого контингенту радянських військ, які тимчасово перебувають у Демократичній Республіці Афганістан та їхнім сім`ям наступні пільги:
- зараховувати на вислугу років для призначення пенсії один місяць служби за три місяці час служби на території Демократичної Республіки Афганістан військовослужбовцям, які прослужили встановлений термін служби в цій країні, а тим, хто отримав поранення, контузії, каліцтва чи захворювання - незалежно від терміну служби, та час безперервного перебування у зв`язку з цим на лікуванні лікувальних установ.
Згідно посвідчення серії НОМЕР_1 від 03.12.1996 року позивач є учасником бойових дій.
Таким чином, з огляду на вищевикладене, враховуючи положення абзацу 4 пункту 34 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII, суд доходить висновку, що період проходження позивачем військової служби в період з 15.02.1980 року до 27.05.1981 року підлягає зарахування позивачу до стажу роботи на посаді судді в пільговому обчисленні один місяць служби за три.
Отже позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо врахування позивачу до стажу роботи на посаді судді половини періоду навчання на юридичному факультеті Київського державного університету імені Т.Г. Шевченка з 01.09.1981 року до 25.06.1986 року, суд зазначає наступне.
Суд повторно звертає увагу, що абзацом 2 п.3-1 постанови Кабінету Міністрів України №865 від 03.09.2005 року «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів», яка діяла на момент на момент призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання, встановлено до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.
За змістом правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 07.11.2019 у справі № 727/4435/17, невключення до стажу роботи на посаді судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та періоду проходження строкової військової служби та врахування для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді є неправомірним.
Як встановлено судом позивач в період з 01.09.1981 року до 25.06.1986 року навчався на юридичному факультеті Київського державного університету імені Т.Г. Шевченка. При цьому означений факт не заперечується відповідачами, а отже не є спірним в даному випадку.
Таким чином, з огляду на вищевикладене, враховуючи положення абзацу 4 пункту 34 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII, суд доходить висновку, що половина періоду навчання позивача на юридичному факультеті Київського державного університету імені Т.Г. Шевченка з 01.09.1981 року до 25.06.1986 року підлягає зарахуванню позивачу до стажу роботи на посаді судді.
Стосовно позовних вимог в частині зарахування до стажу роботи на посаді судді стажу (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення (обрання) на посаду судді 3 роки, суд зазначає наступне.
Згідно ч.2 ст28 Закону Союзу Радянських Соціалістичних Республік «Про статус суддів в СРСР» (який діяв станом на 21.11.1992 року обрання позивача на посаду члена Київського обласного суду) суддями вищестоящих судів можуть бути обрані громадяни СРСР, які мають вищу юридичну освіту і стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше п`яти років, у тому числі, як правило, не менше двох років як суддя.
З розрахунку стажу позивача, судом встановлено, що позивачу зараховано до стажу роботи на посаді судді, зокрема, наступні періоди роботи:
- з 03.08.1987 року по 31.08.1987 року;
- з 23.11.1988 року по 27.03.1989 року;
- з 29.03.1989 року по 31.12.1992 року.
При цьому до стажу роботи на посаді судді не зараховано період державної служби (посади, передбачені ст.25 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-XII) з 01.09.1987 року по 22.11.1988 року.
З означеного вбачається, що станом на момент обрання позивача на посаду члена Київського обласного суду стаж роботи позивача на посаді судді складав 04 роки 00 місяців 27 днів.
В свою чергу станом на момент обрання позивачем суддею означеного суду позивачу необхідно було мати стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше п`яти років, у тому числі, як правило, не менше двох років як суддя.
При цьому з розрахунку стажу позивача не вбачається наявність у позивача стажу (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення (обрання) на посаду судді в розмірі 3 років. Однак фактично до вказаного стажу підлягає включенню частина періоду перебування позивача на державній службі (посади, передбачені ст.25 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-XII) з 01.09.1987 року по 22.11.1988 року в межах загального 5-ти річного стажу, що вимагався для призначення на посаду судді.
Отже враховуючи вищевикладене, станом на момент обрання позивача на посаду члена Київського обласного суду стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення (обрання) на посаду судді, становив 05 років, з них не менше 2 років на посаді судді.
В свою чергу станом на момент обрання позивача на посаду члена Київського обласного суду стаж роботи позивача на посаді судді складав 04 роки 00 місяців 27 днів. При цьому з розрахунку стажу позивача судом встановлено, що фактично позивачу до стажу (досвід) роботи (професійної діяльності) не зараховано період роботи в розмірі 11 місяців 03 днів, з 5 років, необхідних для призначення на посаду судді.
Таким чином суд доходить висновку, що стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення (обрання) на посаду судді, у розмірі 11 місяців 03 дні на посаді державної служби підлягає зарахуванню позивачу до стажу роботи на посаді судді.
А отже позовній вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство України, враховуючи висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання рішення протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Вирішуючи питання стягнення судового збору, суд зазначає наступне.
Відповідно до п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.
Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 03.12.1996 року.
Таким чином, позивач звільнений від сплати судового збору. В свою чергу, позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.
Отже, вказаний судовий збір є фактично надмірно сплаченим та не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст.2, 77, 139, 241-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді період проходження військової служби з 05.05.1979 року по 27.05.1981 року, половину періоду навчання на юридичному факультеті Київського державного університету імені Т.Г. Шевченка з 01.09.1981 року до 25.06.1986 року та стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення (обрання) на посаду судді, у розмірі 11 місяців 03 дні на посаді державної служби.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді період проходження військової служби з 15.02.1980 року до 27.05.1981 року в пільговому обчисленні один місяць служби за три.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Горбалінський