Справа № 420/3166/24
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2024-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/3166/24

Перша інстанція: суддя Завальнюк І.В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Градовського Ю.М., Шеметенко Л. П.

розглянувши, в порядку письмового провадження, апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просив:

- визнати протиправними дії стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби;

- зобов`язати відповідача виплатити середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 29.12.2023 по 17.01.2024 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок №100).

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що під час звільнення з військової служби у грудні 2023 року йому не в повному обсязі було нараховане та виплачене грошове забезпечення.

Як указує позивач, остаточний розрахунок з виплати грошового забезпечення відповідач здійснив 14.01.2024 в сумі 98 806,16 грн та 17.01.2024 в сумі 12 391,94 грн.

На думку позивача, оскільки відповідач не виплатив при звільненні належне грошове забезпечення, виникають підстави для застосування до спірних правовідносин статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), яка регулює виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідно до положень Порядку №100.

Позивач вважає, що невиконання суб`єктом владних повноважень дій щодо виплати середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з військової служби, порушує його права, гарантовані Конституцією України та становить втручання у право власності, у розумінні положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 березня 2024 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби ОСОБА_1 .

Зобов`язано відповідача виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 29.12.2023 по 17.01.2024 включно, відповідно до положень Порядку № 100.

Суд повернув ОСОБА_1 помилково сплачений судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на день звільнення позивача, ВЧ НОМЕР_1 не провела, з останнім, розрахунок у повному обсязі, а саме не виплатила компенсацію за неотримане речове майно, а відтак, відповідно до положень статті 117 КЗпП, позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки повного розрахунку.

Суд зазначив, що на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Не виконання такого обов`язку, як указав суд, спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд визнав, що належним способом відновлення прав ОСОБА_1 є зобов`язання відповідача виплатити на користь останнього середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, згідно положень Порядку №100.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ВЧ НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник, покликаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30.10.2019 у справі №806/2473/18, зазначив, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення не врахував, що під час розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку необхідно враховувати такі обставини, як розмір недоплаченої суми та істотність цієї частки, порівняно із середнім заробітком працівника, а також обставини за яких була встановлена наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, тощо.

На переконання скаржника, виходячи з принципу справедливості та співмірності, позивачу мають бути виплачені кошти в розмірі 19,7 % від суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, як істотність частки між заборгованістю та належної до виплати суми.

Себто, на думку скаржника, виходячи із середньоденного розміру грошового забезпечення в сумі 849 грн., розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку у 19 днів становить 3010,55грн. (849 х 19,7% х18).

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на доводи, які ідентичні доводам викладеним у позовній заяві, та які узгоджуються із висновками суду першої інстанції, заявляє про безпідставність апеляційної скарги.

Вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а тому просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Ураховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 проходив військову службу в органах Державної прикордонної служби України, зокрема у ВЧ НОМЕР_1 .

Наказом начальника 17 прикордонного закону Державної прикордонної служби України від 28.12.2023 № 761-ос ОСОБА_1 , майстер-сержант, остання посада інспектор прикордонної служби 1 категорії-інструктора кінологічного відділення відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) звільнений в запас Збройних Сил України за підпунктом «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) до 18 років).

Станом на день звільнення, відповідно до наказу вислуга років ОСОБА_1 становила: календарна військова 21 рік 05 місяців 18 днів, пільгова військова - 09 років 09 місяців 01 день; всього військова - 31 рік 02 місяця 19 днів.

Як встановлено матеріалами справи, станом на день виключення позивача зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 з ним не проведено остаточних розрахунків щодо виплати грошового забезпечення.

14.01.2024 ОСОБА_1 на особистий банківський рахунок отримав виплату у розмірі 98 806,16 грн; а потім 17.01.2024 отримав виплату у розмірі 12 391,94 грн.

15.01.2024 позивач на адресу ВЧ НОМЕР_1 направив звернення щодо виплати йому середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.12.2023 (наступний день після звільнення), однак виплати не отримав.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільнені, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частина 1 статті 117 КЗпП України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) визначає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесені зміни до статті 117 КЗпП України за змістом яких текст цієї статті викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Таким чином, починаючи з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

Як встановлено матеріалами справи, спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 станом на 28.12.2023 (дата виключення зі списків військової частини) у повному обсязі грошового забезпечення.

Як мовилося вище, 14.01.2024 на особистий банківський рахунок позивача від ВЧ НОМЕР_1 надійшла виплата у розмірі 98806,16 грн; а 17.01.2024 у розмірі 12391,94 грн.

Надаючи відповідь на доводи ВЧ НОМЕР_1 щодо застосування до спірних правовідносин правових висновків Верховного Суду, викладену у постанові від 30.10.2019 у справі №806/2473/18 про право суду зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, застосувавши принцип співмірності таких сум, як істотність частки між заборгованістю та належної до виплати суми, колегія суддів зазначає таке.

Так, по-перше слід зазначити, що кожний правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

Колегія суддів зауважує, що до внесення змін до статті 117 КЗпП України щодо обмеження відповідальності роботодавця шестимісячним строком, відповідальність останнього перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не була обмеженою в часі та не залежала від простроченої заборгованості.

З огляду на непропорційність обсягу відповідальності наслідкам порушення законодавства про працю, суд касаційної інстанції висловив правову позицію щодо необхідності, за певних обставин, зменшення розміру такої суми відшкодування.

Як зазначив Верховний Суд, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Суд наголошував, що відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Однак, як правильно зауважив позивач в апеляційній скарзі, дана постанова Верховного Суду не може бути застосована, оскільки з 19.07.2022 відбулись зміни у законодавстві та, на даний час, у разі якщо роботодавець своєчасно не розрахувався з працівником, то розмір його відповідальності обмежений виплатою працівникові середнього заробітку за шість місяців.

Колегія суддів зауважує, що до 19.07.2022 року (набрання чинності Законом № 2352-ІХ) спірне питання регулюється редакцією ст. 117 КЗпП України, яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 19.07.2022 регулюється чинною редакцією ст. 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями.

До цього періоду застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, і такий висновок колегія суддів вважає застосовним до спірних правовідносин.

Cтосовно доводів скаржника, в яких він зазначає, що під час визначення суми належної до виплати в якості компенсації за затримку остаточного розрахунку при звільненні слід враховувати істотність частки між заборгованістю та належної до виплати суми, колегія суддів зазначає таке.

На думку колегії суддів такий розрахунок може бути застосований у тому випадку коли сума середнього заробітку значно перевищує суму, яка незаконно була виплачена несвоєчасно.

Наведена скаржником формула була запроваджена у судовій практиці та може бути застосована з огляду на непропорційність обсягу відповідальності наслідкам порушення законодавства про працю.

В контексті спірних правовідносин, коли затримка виплати складає 19 днів, колегія суддів вважає недоречними доводи скаржника стосовно необхідності зменшення суми середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, що належить до виплати позивачеві.

Також колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції не визначив конкретної суми належної до виплати, з чим, зокрема, погодився позивач, оскільки рішення суду не оскаржив.

За таких підстав колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ВЧ НОМЕР_1 стосовно того, що розмір належної до виплати суми має бути зменшений із застосуванням істотності частки є безпідставними, а посилання скаржника на таку практику Верховного Суду є недоречним.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та зобов`язання відповідача виплатити останньому середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Відповідно до вимог статті 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення відсутні.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Ю. М. Градовський

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 14.11.2024.