Справа № 522/15375/24-Е
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2024-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2024 р.м. ОдесаСправа № 522/15375/24-Е

Головуючий в 1 інстанції: Домусчі Л. В.

Час і місце ухвалення: м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А. І.

Ступакової І. Г.

при секретарі Качуренко В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради про скасування постанови про адміністративне правопорушення та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради, в якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії ОДП №1715773 від 08.09.2024 року, по справі про адміністративне правопорушення, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.122 КУпАП.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що з зазначеною постановою він не згоден, вважає, що постанова винесена безпідставно з порушенням його прав, не відповідає обставинам справи та вимогам закону. Зазначив, що відповідно до пп. и п.15.9. заборонено зупиняти транспортний засіб безпосередньо в місці виїзду з прилеглих територій. Зазначає, що належним доказом даного правопорушення (зупинка ближче 10 метрів від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду), виходячи з його природи, замір відстані на місці вчинення правопорушення під час його вчинення. Проте, жодних замірів відстані, від місця розташування його автомобілю до виїзду з прилеглої території відповідач не проводив, в оскаржуваній постанові такі відомості відсутні. Вважає, що висновок інспектора з паркування щодо стоянки транспортного засобу позивача безпосередньо у місці виїзду з прилеглої території не відповідає дійсності, та на думку позивача є наслідком хибного тлумачення ПДР, тому ним не порушено п.15.9.и ПДР, відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.122 КУпАП, а постанова підлягає скасуванню.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги вказано, що завданням суду було визначити та встановити, що являє собою «безпосереднє місце виїзду», оскільки сторони розійшлися у своїй оцінці того, що є «безпосереднім місцем виїзду» з прилеглої території. Вказує, що «безпосереднім місцем виїзду» є місце на смузі руху навпроти та прямо на виїзді з прилеглої території, яке обмежується прямими умовними лініями, проведеними вздовж обох узбіч, що обмежують виїзд. Ґрунтуючись на цьому можна дійти висновку, що припаркований ним автомобіль не перебував у такому місці. Зазначає, що інспектор не проводив замірів відстані, від місця розташування автомобілю до виїзду з прилеглої території, що підтверджується відсутністю таких даних в оскаржуваній постанові. Наголошує, що не отримував доказів, наданих суду іншою стороною, а саме скріншоту з електронної версії Google maps, що є порушенням принципу змагальності. Отже, з викладеного випливає, що відповідач не направляв всіх доказів, а суд першої інстанції прийнявши їх, не перевірив, чи виконала сторона, яка подає докази свого обов`язку надати такий доказ іншій стороні. Отже, суд першої інстанції порушив право на справедливий суд, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою серії ОДП 1715773 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 680,00 грн., у зв`язку з порушення водієм транспортного засобу AUDI Q7, д.н.з. НОМЕР_1 , вимог п.15.9.и ПДР, а саме здійснення зупинки, стоянки безпосередньо в місці виїзду з прилеглої території за адресою: м. Одеса, просп. Ак. Глушка, 14/4.

Не погодившись з вказаною постановою, позивач оскаржив її до суду .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку що спірна постанова є правомірною та скасуванню не підлягає, оскільки долучені до матеріалів справи докази підтверджують наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.122 КУпАП

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову. При цьому, апеляційний суд виходить з наступного.

Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).

Відповідно до частини п`ятої статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Статтею 16 Закону України «Про дорожній рух» визначено основні права та обов`язки водія транспортного засобу.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені Постановою Кабміну від 10.10.2001 року №1306 (далі - ПДР).

Також пунктами 1.3 та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п. 2.3 ПДР України, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача притягнуто до відповідальності за те, що він здійснив зупинку, стоянку свого транспортного засобу безпосередньо в місці виїзду з прилеглої території, що суттєво перешкоджає дорожньому руху та створює загрозу безпеці руху чим порушила вимоги п.15.9и Правил дорожнього руху та скоїв правопорушення передбачене ч.3 ст. 122 КУпАП.

Розділом 15 Правил дорожнього руху, які були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 (далі - ПДР), передбачено правила зупинки та стоянки транспортних засобів.

Пунктом 15.1 ПДР встановлено, що зупинка і стоянка транспортних засобів на дорозі повинні здійснюватись у спеціально відведених місцях чи на узбіччі.

У випадку відсутності спеціально відведених місць чи узбіччя або коли зупинка чи стоянка там неможливі, вони дозволяються біля правого краю проїзної частини (якомога правіше, щоб не перешкоджати іншим учасникам дорожнього руху), що передбачено п.15.2.

Так, відповідно до пп. «и» п. 15.9 Правил дорожнього руху зупинка забороняється ближче 10 м від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду. Разом з тим зупинка ближче 10 м від виїздів з прилеглих територій і зупинка безпосередньо в місці виїзду є різними видами одного правопорушення порушення правил зупинки транспортного засобу.

Положенням ч.3 ст.122 КпАП України передбачена відповідальність за ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Випадки розміщення транспортного засобу, що суттєво перешкоджає дорожньому руху або створює загрозу безпеці руху, визначені частиною третьою статті 265-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Зокрема, це зупинка транспортного засобу ближче 10 метрів від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду (підпункт «з» п. 2 ч. 3 ст. 265-4 КУпАП).

Позивач у своєму позові заперечує факт зупинки транспортного засобу безпосередньо в місті виїзду з прилеглої території, зазначаючи, що його транспортний засіб був розташований неподалік від виїзду з прилеглої території.

Так, згідно з п. 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306(далі ПДР України) зупинка - припинення руху транспортного засобу на час до 5 хвилин або більше, якщо це необхідно для посадки (висадки) пасажирів чи завантаження (розвантаження) вантажу, виконання вимог цих Правил (надання переваги в русі, виконання вимог регулювальника, сигналів світлофора тощо); прилегла територія - територія, що прилягає до краю проїзної частини та не призначена для наскрізного проїзду, а лише для в`їзду до дворів, на стоянки, автозаправні станції, будівельні майданчики тощо або виїзду з них; проїзна частина - елемент дороги, призначений для руху нерейкових транспортних засобів.

Перешкода для руху - нерухомий об`єкт у межах смуги руху транспортного засобу або об`єкт, що рухається попутно в межах цієї смуги (за винятком транспортного засобу, що рухається назустріч загальному потоку транспортних засобів) і змушує водія маневрувати або зменшувати швидкість аж до зупинки транспортного засобу (п.1.10 ПДР).

Визначення поняття «Безпосереднє місце виїзду», де заборонено зупинку, ПДР не містять, в свою чергу, колегія суддів зазначає, що це місце на смузі руху навпроти виїзду з прилеглої території.

Відповідачем, як і судом першої інстанції вказано, що територія, на якій водієм був зупинений транспортний засіб, не є проїзною частиною, а є прилеглою територією.

Згідно з п.1 ст.247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Згідно з ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

В своїй постанові від 29.09.2022 у справі № П/857/7/2, Верховний Суд звертає увагу, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Доказуючи правомірність винесеної постанови, представник відповідача надав суду зокрема фотофіксацію, скриншот з електронної версії Googl maps, який було долучено судом до матеріалів справи.

Дослідивши надані докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що територія, на якій водієм був зупинений транспортний засіб, не є проїзною частиною, а є прилеглою територією до продовольчого ринку.

Зі змісту матеріалів фотофіксації, також очевидно вбачається, що транспортний засіб AUDI Q7, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить позивачу, здійснив зупинку, стоянку ближче 10 м від виїзду з прилеглої територій.

Колегія суддів враховує, що в окремих випадках факт порушення правил зупинки, стоянки може потребувати додаткових доказів, у тому числі проведення замірів відстані від транспортного засобу до посадкового майданчика.

Разом з тим, із приєднаних до матеріалів справи матеріалів фото фіксації чітко вбачається, що водієм були порушені вимоги пп. и п. 15.9 ПДР. Обґрунтованих сумнівів у тому, що транспортний засіб був зупинений ближче 10 м від виїздів з прилеглих територій, при дослідженні таких матеріалів у колегії суддів не виникло, про що додатково свідчить заокруглення бордюрного каменю з обох сторін виїзду з прилеглої території, а тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

При цьому, із представленої фотографії, яка здійснена спереду припаркованого по ліву сторону дороги автомобіля, вбачається, що таке розташування автомобіля створює труднощі у виїзді з прилеглої території водію автомобіля, який з неї виїжджає, а саме перешкоджає видимості щодо руху транспортних засобі, які рухаються в попутному напрямку.

Таким чином, відповідачем представлені допустимі докази того, що розглядувана зупинка створювала перешкоду транспортним засобам.

Крім того, судом першої інстанції правомірно вказав, що інформація про адміністративне правопорушення, зокрема, зазначена на сайті Одеської міської ради в розділі - перевірка порушень правил зупинки та стоянки «https://carparking.omr.gov.ua» містить фотознімки розташування транспортного засобу AUDI Q7, д.н.з. НОМЕР_1 , за адресою м. Одеса, просп. Ак.Глушка, 14/4, здійснив зупинку, стоянку безпосередньо в місті виїзду з прилеглої території продовольчого ринку, які містять системи GPS-координати місця вчинення адмінправопорушення: « 46.39965,30.444».

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи, що вказані матеріали фотофіксації містять інформацію про обставини події та підтверджують факт скоєння позивачем адміністративного правопорушення - розміщення транспортного із порушеннями зупинки, стоянки, паркування транспортного засобу, вони розглядаються судом як докази.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що транспортний засіб позивача здійснив зупинку, стоянку із порушенням Правил дорожнього руху, що підтверджено належними та допустимими доказами, отже оскаржувана постанова інспектора з паркування є правомірною, прийнятою у межах повноважень та у спосіб, встановлений законом, а тому не підлягає скасуванню, що вірно зазначено судом першої інстанції.

Крім того, відповідно до ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї (п. 1 ст. 32), неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом. Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (п. 45 рішення у справі Бочаров проти України від 17.06.2011 р.; п. 75 рішення у справі Огороднік проти України від 05.05.2015 р.; п. 52 рішення у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013 р.).

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Посилання апелянта про порушенням принципу змагальності, оскільки позивачем не отримано доказів, наданих суду іншою стороною, а саме скріншоту з електронної версії Google maps, не приймається до уваги, оскільки це не є підставою для скасування рішення в порядку ст. 317 КАС України та не впливає на правомірність прийнятого судом першої інстанції рішення по суті позовних вимог, оскільки ці обставини не звільняють позивача від відповідальності за порушення ним вимог п. 15.9 и) ПДР України за умови, якщо позивачем вчинено порушення вимог Правил дорожнього руху.

Отже, доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 310, ст.315, 316, 321, 322, 325, 327, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ч .3 ст. 272 КАС України є остаточною і оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено та підписано 12 листопада 2024 року .

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова