Справа № 420/11538/24
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2024-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/11538/24

Перша інстанція: суддя Стефанов С.О.,

повний текст судового рішення

складено 31.07.2024, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі ГУПФ) та просив:

- визнати протиправними дії ГУПФ щодо не зарахування ОСОБА_1 до страхового стажу в подвійному розмірі періодів роботи в Комунальному некомерційному підприємстві «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради на посаді лікаря-інтерна за спеціалізацією «Анестезіологія» з 02.08.1999 по 04.08.2001 роки, на посаді лікаря-анестезіолога-реаніматолога відділення анестезіології - з 10.08.2001 по 29.09.2004 роки, лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії пологового будинку - з 30.09.2004 по 27.06.2013 роки, в Комунальному некомерційному підприємстві «Пологовий будинок №1» Одеської міської ради на посаді завідувача відділення анестезіології, лікаря-анестезіолога - з 28.06.2013 по 30.09.2019 роки, на посаді завідувача відділення, лікаря-анестезіолога відділення анестезіології з 01.10.2019 по 31.12.2023 роки;

- зобов`язати ГУПФ зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу в подвійному розмірі з дати призначення пенсії з 13.12.2023 року: періоди роботи в Комунальному некомерційному підприємстві «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради на посаді лікаря-інтерна за спеціалізацією «Анестезіологія» з 02.08.1999 по 04.08.2001 роки, на посаді лікаря-анестезіолога-реаніматолога відділення анестезіології - з 10.08.2001 по 29.09.2004 роки, лікаря-анестезіолога відділення анестезіології та інтенсивної терапії пологового будинку - з 30.09.2004 по 27.06.2013 роки, в Комунальному некомерційному підприємстві «Пологовий будинок №1» Одеської міської ради на посаді завідувача відділення анестезіології, лікаря-анестезіолога - з 28.06.2013 по 30.09.2019 роки та на посаді завідувача відділення, лікаря-анестезіолога відділення анестезіології з 01.10.2019 по 31.12.2023 роки;

- зобов`язати ГУПФ здійснити ОСОБА_1 перерахунок розміру пенсії та здійснити її виплату з урахуванням раніше виплачених сум з 13.12.2023 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2024 року позов задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про відмову в позові повністю.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.12.2023 року ОСОБА_1 було призначено пенсію по інвалідності та він перебуває на обліку в ГУПФ.

Пенсію йому було обчислено виходячи із страхового стажу 43 роки 11 місяців та її розмір склав 11230 грн. 71 коп.

Після виходу на пенсію позивач продовжує працювати по теперішній час на посаді завідувача відділення анестезіології, лікаря-анестезіолога відділення анестезіології Комунального некомерційного підприємства «Пологовий будинок №1» Одеської міської ради.

Як вказує позивач, оскільки після призначення пенсії йому не був відомий порядок обчислення його трудового стажу на посадах лікаря-анастезіолога, які він обіймав у різних лікувальних закладах, 21.02.2024 року він звернувся з відповідною заявою до відповідача за роз`ясненнями з цього питання.

У заяві він просив:

- перевірити його пенсійну справу щодо правильності обчислення його страхового стажу та заробітної плати та зарахувати до стажу в подвійному розмірі всі періоди роботи лікарем-анестезіологом;

- надати роз`яснення щодо обчислення його страхового стажу, в тому числі лікарем- анестезіологом;

- надати копії розрахунку стажу на дату призначення пенсії та розпорядження про призначення пенсії.

У листі-відповіді від 07.03.2024 року №7486-5717/Н-02/8-1500/24 відповідач зазначив, що проводити обчислення стажу в подвійному розмірі після 01.01.2004 року немає правових підстав, оскільки це не передбачено статтею 24 Закону.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови в зарахуванні йому до страхового стажу в подвійному розмірі окремих періодів його роботи в лікувальних закладах Міністерства охорони здоров`я України на посадах анестезіологічної служби, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що на підставі приписів статті 60 Закону №1788- XII, Постанови КМУ від 04.11.1993 року №909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» (далі Постанова №909), наказу Міністерства охорони здоров`я СРСР «Про подальше вдосконалення анестезіолого - реанімаційної допомоги населенню» №841 від 11.06.1986 року (далі Наказ №841), наказу Міністерства охорони здоров`я України від 08.10.1997 року №303 «Про регламентацію діяльності анестезіологічної служби України» (далі Наказ №303), листа-роз`яснення Міністерства охорони здоров`я України на адресу Пенсійного фонду України від 08.12.2006 року №10.01.09/2209, наказу МОЗ СРСР від 19.08.1969 року №605 «Про поліпшення анестезіолого-реанімаційної служби в державі» (далі Наказ №605), листа-роз`яснення Пенсійного фонду України №3544-03, листа-роз`яснення Міністерства праці і соціальної політики України, Пенсійного фонду України та Міністерства охорони здоров`я України від 30.07.2002 року, листа-роз`яснення Міністерства охорони здоров`я України від 02.02.2011 року №10.01.10/303, листа-роз`яснення Міністерства праці та соціального захисту, Пенсійного фонду України та Міністерства охорони здоров`я від 02.08.2002 року, суд вважав, що відповідач при призначенні пенсії позивачу протиправно не зарахував до його страхового стажу в подвійному розмірі спірні періоди його роботи на посадах лікаря- анестезіолога.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових

внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел передбачено Законом України «Про

загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі по тексту Закон №1058-IV).

Стаття 4 Закону №1058-IV визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Законом, який відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним

громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів

споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій, є Закон України «Про пенсійне

забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-ХІІ (далі-Закон №1788-ХІІ).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону №1788-ХІІ громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

У той же час, відповідно до частини 2 цієї ж статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Статтею 60 Закону №1788-ХІІ передбачено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, закладах (відділеннях) з лікуванням осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, патологоанатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я зараховується до стажу роботи в подвійному розмірі.

Відповідно до Постанови №909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років», до таких відносяться лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, санаторно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри.

Відповідно до Наказу №841, яким затверджено Положення про відділення (групу) анестезіології-реанімації лікувально-профілактичного закладу, у реанімаційній службі закладів охорони здоров`я існували: відділення (групи) анестезіології - реанімації, відділення реанімації та інтенсивної терапії, палати для реанімації та інтенсивної терапії.

При цьому, згідно Наказу №303 затверджено рекомендації щодо структури служби анестезіології та інтенсивної терапії в лікувально-профілактичних закладах України, згідно яких для виконання завдань, які стоять перед службою анестезіології, в лікувально-профілактичних закладах, де за штатними нормативами повинно бути не більше 3-х лікарів-анестезіологів, разом з відповідною кількістю сестер-анестезисток організується анестезіологічна група.

При наявності в лікарні чи пологовому будинку 75 ліжок хірургічного профілю, а в центральній районній лікарні та онкологічного диспансеру - 50 ліжок хірургічного профілю, встановлюється не менше однієї посади лікаря-анестезіолога.

В лікарнях, які надають екстрену цілодобову медичну допомогу з числом ліжок хірургічного профілю не менше 200, в дитячих лікарнях - не менше 150, додатково встановлюється 3,75 посади лікарів-анестезіологів.

Таким чином, робота лікарем анестезіологом у відділеннях лікарень також прирівняна до роботи в реанімаційних відділеннях.

Відповідно до спеціального листа Міністерства охорони здоров`я України на адресу Пенсійного фонду України від 08.12.2006 року №10.01.09/2209 щодо віднесення окремих структурних підрозділів охорони здоров`я до відділень реанімації, робота в яких відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі, вказано, що у реанімаційній службі закладів охорони здоров`я існували такі відділення: відділення (групи) анестезіології реанімації створювалися в лікарнях, які мали до 80% ліжок хірургічного профілю. В закладках, де кількість хірургічних ліжок менша і таке відділення не може бути створено за встановленими нормативами (пологові будинки з числом ліжок хірургічного профілю 75 і т.д.), організовувалися палати для реанімації і інтенсивної терапії з введенням посад лікарів - анестезіологів - реаніматологів та медичних сестер-анестезіологів (наказ МОЗ СРСР від 19.08.1969 року №605 «Про поліпшення анестезіолого-реанімаційної служби в державі») та відділення реанімації і інтенсивної терапії.

Окрім того, листом Пенсійного фонду України №3544-03 було роз`яснено, що: «При вирішенні питання зарахування у подвійному розмірі періодів роботи у реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я необхідно керуватися спільним листом Міністерства праці і соціальної політики України, Пенсійного фонду України та Міністерства охорони здоров`я України від 30.07.2002 р.

Відповідно до цього листа до стажу роботи у подвійному розмірі зараховується час роботи у відділеннях (групах) анестезіології та інтенсивної терапії та відділеннях інтенсивної терапії лікувальних закладів, оскільки Наказом №303 відділення реанімації, які існували до його введення, перейменовані у відділення (групи) анестезіології та інтенсивної терапії і відділення інтенсивної терапії відповідно до переліку медичних спеціальностей, зареєстрованих ВООЗ, із збереженням функціональних повноважень відділень реанімації.

Враховуючи наведене, до стажу роботи у подвійному розмірі за нормами статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зараховуються періоди роботи: у реанімаційних відділеннях; після перейменування відділень реанімацій, відповідно до Наказу №303: у відділеннях анестезіології та інтенсивної терапії; групах анестезіології та інтенсивної терапії; відділеннях інтенсивної терапії.».

17.06.2011 року за вих. №1239302-20 Пенсійний фонд України спрямував до головних управлінь Пенсійного фонду України лист для використання в роботі лист Міністерства охорони здоров`я України від 02.02.2011 року №10.01.10/303 щодо зарахування періодів роботи працівників у анестезіологічних відділеннях, у якому зазначено: «Міністерство охорони здоров`я України розглянуло звернення Міністерства соціальної політики України щодо порядку обчислення стажу роботи працівникам анестезіологічних відділень закладів охорони здоров`я за нормами статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та повідомило, що листом від 08.12.2006 року №10.01.2009 Міністерство охорони здоров`я направило на адресу Пенсійного фонду України перелік відділень, які діяли згідно з раніше діючими наказами у реанімаційній службі та перелік відділень, які повинні створюватися у складі лікувально-профілактичних закладів охорони здоров`я згідно з Наказом №303.

З метою усунення непорозумінь, які мають місце під оформлення пенсій медичним працівникам органами пенсійного забезпечення та враховуючи те, що наказом МОЗ України від 23.02.2000 року №33 «Про штатні нормативи та типові штати закладів охорони здоров`я» затверджені штатні нормативи вказаних підрозділів згідно з вимогами Наказу №303, Міністерство охорони здоров`я листом від 23.06.2005 року №10.03.67/1197 «Про приведення назв структурних підрозділів та найменувань посад працівників у відповідність з наказами МОЗ України» запропонувало обласним управлінням охорони здоров`я проаналізувати штатні розписи підпорядкованих закладів охорони здоров`я та привести їх у відповідність до чинних наказів МОЗ України.

При цьому, враховуючи, що основними завданнями відділення анестезіології, як і відділення анестезіології-реанімації, є здійснення комплексу заходів щодо підготовки і проведення загальної анестезії (наркозу) і регіонарної анестезії при операціях, пологах, діагностичних і лікувальних процедурах, здійснення комплексу заходів щодо відновлення корекції і підтримання порушених функцій життєво важливих органів і систем, які виникли внаслідок захворювання, травми, оперативного втручання та інших причин, Міністерство вважає, що періоди роботи працівників у анестезіологічних відділеннях можна зараховувати згідно ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у подвійному розмірі».

Відповідно до преамбули Наказу №303 з метою регламентації діяльності існуючих структурних підрозділів анестезіологічної служби лікувально-профілактичних закладів України, впровадження єдиних раціональних принципів організації роботи, а також сприяння подальшому розвитку анестезіології та широкому впровадженню нових наукових розробок в клінічну практику затверджено Тимчасові штатні нормативи медичного персоналу анестезіологічних груп, відділень анестезіології без ліжок і з ліжками для інтенсивної терапії, відділень інтенсивної терапії лікувально-профілактичних закладів України.

У пункті 3 преамбули зазначено: «Вважати такими, що не застосовуються на території України наказ МОЗ СРСР від 28.12.1976 №1188 «О дальнейшем совершенствовании реанимационной помощи населению» та наказ МОЗ СРСР від 11.06.1986 «О дальнейшем совершенствовании анестезиолого-реанимационной помощи населению».

Відповідно до пункту 8 Положення про відділення анестезіології з ліжками та без ліжок для інтенсивної терапії, анестезіологічну групу, відділення інтенсивної терапії лікувально-профілактичних закладів, затвердженого Наказом №303, відповідно до основних завдань відділень анестезіології їх персонал:

- проводить за показанням реанімацію та подальшу інтенсивну терапію хворим у відділеннях лікувально-профілактичного закладу;

- визначає найбільш оптимальний метод анестезії, здійснює медикаментозну передопераційну підготовку, проводить загальну і регіональну анестезії при операціях, пологах, діагностичних та лікувальних процедурах;

- здійснює інтенсивне спостереження за станом хворих в післянаркозному періоді до відновлення свідомості, дихання та стабілізації кровообігу;

- проводить лікування хворих в палатах інтенсивної терапії спільно з лікарями відповідних спеціальностей - здійснює взаємозв`язок та послідовність співпраці з іншими відділеннями, переведення хворих у відповідні профільні відділення після стабілізації функцій життєво важливих органів та систем тощо.

Основними завданнями відділення анестезіології, як і відділення реанімації (які були до введення Наказу №303) є здійснення комплексу заходів щодо підготовки і проведення загальної анестезії (наркозу) і анестезії при операціях, пологах, діагностичних і лікувальних процедурах, здійснення комплексу заходів щодо відновлення корекції і підтримання порушених функцій життєво важливих органів і систем, які виникли внаслідок захворювання, травми, оперативного втручання та інших причин, тому період роботи працівників у анестезіологічних відділеннях зараховується, згідно із статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», у подвійному розмірі, що підтверджується листом Міністерства охорони здоров`я від 02.02.2011 року №10.01.10/303.

При цьому, згідно роз`яснень Міністерства праці та соціального захисту, Пенсійного фонду України та Міністерства охорони здоров`я від 02.08.2002 року, час роботи у відділеннях анестезіології та інтенсивної терапії та відділеннях інтенсивної терапії лікувальних закладів зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно листа-відповіді відповідача №7486-5717/Н-02/8-1500/24 від 07.03.2024 року відповідач зазначив такі підставі не зарахування до страхового стажу позивача у подвійному розмірі окремих періодів роботи:

- період роботи в КНП «Одеська обласна клінічна лікарня» з 10.08.2001 по 31.12.2003 роки - оскільки не зазначено про відсутність окремого реанімаційного відділення в зазначеному закладі охорони здоров`я;

- після 01.01.2004 року - оскільки проводити обчислення стажу в подвійному розмірі не передбачено статтею 24 Закону №1058-IV.

Апеляційний суд зазначає, що порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-IV, затверджений постановою правління ПФУ від 25.11.2005 року №22-1 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (далі Порядок №22-1). Пунктом 2.1 Порядку №22-1 визначено, що для призначення пенсії за віком надаються, зокрема, документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим Постановою КМУ від 12.08.1993 №637 (далі Постанова №637).

Статтею 62 Закону №1788-XII, статтею 48 Кодексу законів про працю України, пункту 1 розділу «Загальні положення» Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою №637, та пунктом 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58 (далі Інструкція №58), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за №110, чітко визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

З записів трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 вбачається, що з 02.08.1999 року по 04.08.2001 роки він працював в Одеській обласній клінічній лікарні (до перейменування) лікарем-інтерном за спеціалізацією «Анестезіологія».

З 10.08.2001 року по 29.09.2004 року позивач працював Одеській обласній клінічній лікарні на посаді лікаря-анестезіолога-реаніматолога відділення анестезіології.

З 30.09.2004 року по 27.06.2013 року позивач працював лікарем-анестезіологом відділення анестезіології та інтенсивної терапії пологового будинку Одеській обласній клінічній лікарні.

З 28.06.2013 року по 30.09.2019 року позивач працював на посаді завідувача відділення анестезіології, лікаря-анестезіолога Комунальної установи «Пологовий будинок №1» (до перейменування).

З 01.10.2019 року по теперішній час позивач працює на посаді завідувача відділення, лікаря-анестезіолога відділення анестезіології Комунального некомерційного підприємства «Пологовий будинок №1» Одеської міської ради.

Більш того, крім записів у трудовій книжці позивача, робота на лікарських посадах анестезіологічної служби в зазначені вище періоди підтверджується належним чином засвідченими копіями відповіді на адвокатський запит №01/01-07/961 від 20.03.2023 року, довідок Комунального некомерційного підприємства «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської міської ради (КНП «ООКЛ» ОМР) №01/01-07/933 від 19.03.2024 року та №01/01-07/966 від 1.03.2024 року, витягами з наказів Одеської обласної клінічної лікарні №74-к від 02.08.1999 року, №143-к від 26.07.2001 року, №153-к від 09.08.2001 року, №21-к від 01.02.2002 року, №228-к від 04.12.2002 року, №193-к від 01.10.2004 року, копією наказу Комунальної установи «Одеська обласна клінічна лікарня» №97-кз від 20.06.2013 року, копією посадової інструкції лікаряанестезіолога Обласної клінічної лікарні, копіями довідок КНП «ООКЛ» ОМР від 19.03.2024 року №01/01-07/932 та від 19.03.2024 року №01/01-07/931, копією посадової інструкції лікаря-анестезіолога КНП «ПБ №1» ОМР.

Згідно довідки КНП «ООКЛ» ОМР №01/01-07/966 від 21.03.2024 року в період з 02.08.1999 по 04.08.2001 роки позивач працював в Одеській обласній клінічній лікарні лікарем-інтерном за спеціалізацією «Анестезіологія» та в зазначений період інтернатуру за спеціальністю «Анестезіологія» проходив в анестезіологічному відділенні.

В період з 02.08.1999 по 31.12.2003 роки в штатному розписі Одеської обласної клінічної лікарні окреме реанімаційне відділення було відсутнє.

Згідно довідки КНП «ООКЛ» ОМР від 19.03.2024 року №01/01-07/932 Одеська обласна клінічна лікарня перейменована на КУ «Одеська обласна клінічна лікарня» на підставі розпорядження Одеської міської ради від 02.02.2009 року № 28/200-ОР.

Згідно довідки КНП «ООКЛ» ОМР від 19.03.2024 року № 01/01-07/931 КУ «Одеська обласна клінічна лікарня» перейменована на Комунальне некомерційне підприємство «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради» на підставі рішень Одеської обласної ради від 19.06.2019 року № 975-VII та від 25.10.2019 року № 1113-VII.

Разом з тим, зазначені періоди роботи позивача (з 02.08.1999 по 04.08.2001, з 10.08.2001 по 29.09.2004, з 30.09.2004 по 27.06.2013, з 28.06.2013 по 30.09.2019 та з 01.10.2019 по 31.12.2023 роки) відповідачем протиправно не було зараховано до страхового стажу позивача в подвійному розмірі.

Стосовно неврахування відповідачем до страхового стажу позивача в подвійному розмірі періоду з 02.08.1999 року по 04.08.2001 року на посаді лікаря-інтерна, колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно записів №5 та №6 у трудовій книжці позивача з 02.08.1999 року по 04.08.2001 роки він працював в Одеській обласній клінічній лікарні лікарем-інтерном за спеціалізацією «Анестезіологія».

Записи про зазначений період його роботи внесені до трудової книжки на підставі наказів по Одеській обласній клінічній лікарні №74-к від 02.08.1999 року та №143-к від 26.07.2001 року, засвідчені підписом начальника відділу кадрів та печаткою закладу охорони здоров`я, що повністю відповідає вимогам Інструкції №58.

Згідно Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти ІІІ-ІV рівнів акредитації медичних факультетів університетів, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 вересня 1996 року №291, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 03.12.1996 року за № 696/1721 та чинним до 21.06.2021 року (далі наказ МОЗ №291), основним завданням інтернатури є підвищення рівня практичної підготовки випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти ІІІ-ІV рівнів акредитації медичних факультетів університетів, їх професійної готовності до самостійної лікарської (провізорської) діяльності.

Відповідно до підпунктів 3.2.1, 3.5.1 та пункту 5.4 наказу МОЗ №291 тривалість навчання в інтернатурі 1-2 роки.

Бази стажування лікарів (провізорів)-інтернів - це базові установи та заклади охорони здоров`я. Це можуть бути обласні, міські і центральні районні лікарні, міські та обласні дитячі лікарні, пологові будинки, диспансери, лікарні, підпорядковані іншим відомствам, клініки науково-дослідних інститутів, діагностичні центри, бюро судово-медичної експертизи, установи і заклади санітарно-епідеміологічної служби, аптечні заклади тощо, що мають у своєму складі структурні підрозділи, підготовка в яких 20 передбачена навчальним планом та програмою інтернатури з відповідної спеціальності.

Практична частина контролю знань лікарями (провізорами)- інтернами окремих профілів здійснюється шляхом участі лікарів (провізорів)-інтернів в операціях, прийнятті пологів, клінічних, інструментальних, санітарно-епідеміологічних обстеженнях, виробничих процесах тощо, у присутності викладача.

Згідно частини 7 статті 18 Закону України «Про освіту» післядипломна освіта у сфері охорони здоров`я також включає інтернатуру.

Інтернатура проводиться в університетах, академіях, інститутах, наукових установах, закладах охорони здоров`я, визнаних центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров`я як бази інтернатури, і є обов`язковою формою первинної спеціалізації осіб за лікарськими та провізорськими спеціальностями для отримання кваліфікації лікаря-спеціаліста або провізора-спеціаліста.

Пунктом 36 розділу ІІІ («Лікарі-спеціалісти») Переліку лікарських посад у закладах охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28.10.2002 року №385 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 06.05.2021 року №884), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.11.2002 року за № 893/7181, передбачено посаду «лікар-інтерн».

Згідно статті 33 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» медичну допомогу надають відповідно до медичних показань професійно підготовлені медпрацівники, які перебувають у трудових відносинах із закладами охорони здоров`я.

Водночас, відповідно до підпункту 5 пункту 1 розділу ІІІ Положення про інтернатуру, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 22.06.2021 року №1254, бази стажування лікарів-інтернів повинні мати можливість надати лікарям-інтернам робочі місця та обсяг роботи відповідно до вимог навчальних планів та програм інтернатури з певної спеціальності.

Оскільки трудові правовідносини позивача з Одеською обласною клінічною лікарнею в період з 02.08.1999 по 04.08.2001 роки складалися з приводу його роботи на посаді лікаря-інтерна за спеціалізацією «анестезіологія», то на позивача та роботодавця розповсюджувались приписи статті 21 Кодексу законів про працю України, згідно з якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

З вищенаведених правових норм вбачається, що лікар-інтерн - це посада працівника сфери охорони здоров`я, з яким обов`язково укладають трудовий договір і визначають заробітну плату, порядок її виплати. Оплата праці лікаря-інтерна - обов`язок роботодавця, тобто закладу охорони здоров`я.

Зарплату лікарі-інтерни отримують за програмою медичних гарантій відповідно до Порядку реалізації програми державних гарантій медичного обслуговування населення, щорічно затверджуваних відповідними постановами Кабінету Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи, робота позивача в період з 02.08.1999 по 04.08.2001 роки в Одеській обласній клінічній лікарні на посаді лікаря-інтерна за спеціалізацією «анестезіологія» підтверджується записами в його трудовій книжці за №5 та №6, а також довідкою КНП «ООКЛ» ОМР № 01/01-07/966 від 21.03.2024 року.

Таким чином, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду 1-ї інстанції, що період роботи позивача в Одеській обласній клінічній лікарні на посаді лікаря-інтерна за спеціалізацією «анестезіологія» з 02.08.1999 по 04.08.2001 роки відповідач також протиправно не зарахував до його стажу в подвійному розмірі.

Окрім того, згідно розрахунку стажу позивача, відповідач невірно зазначив період його роботи в Одеській обласній клінічній лікарні на посаді лікаря-інтерна за спеціалізацією «Анестезіологія». Цей період згідно розрахунку стажу складається з двох частин з 02.08.1999 по 30.06.2000 та з 01.07.2000 по 25.09.2001 роки, в той час як фактично інтернатуру в Одеській обласній клінічній лікарні позивач проходив з 02.08.1999 по 04.08.2001 роки, що підтверджується записами у його трудовій книжці та довідкою КНП «ООКЛ» ОМР № 01/01-07/966 від 21.03.2024 року.

Згідно пункту 2 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених КМУ, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Прикінцевими положеннями Закону №1058-IV визначено, що до запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах за списками №1 і №2, а також за вислугу років, здійснюється за названим Законом у разі досягнення пенсійного віку та за наявності трудового стажу, передбаченого Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Згідно із частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

При цьому, як зазначено в частині 3 вказаної статті, страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом, зокрема, за кожний повний рік стажу роботи на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим КМУ, зайнятість на яких давала та дає право на пенсію на пільгових умовах, до страхового стажу додатково зараховується по одному року.

Вимогами пункту 4 статті 24 Закону №1058-IV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених Законом. Пунктом 16 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Саме тому Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який набрав чинності з 01.01.2004 року, не скасовує та не зупиняє дію статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Тобто, Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не передбачає обмежень щодо застосування статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» під час обчислення стажу для призначення пенсії, а сама редакція статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є чинною на теперішній час.

При цьому, стаття 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на яку посилається відповідач, як підставу для відмови, також не скасовує та не зупиняє дію статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.02.2020 року у справі № 462/1713/17, від 11.12.2018 року у справі № 310/385/17, від 23.01.2019 року у справі № 485/103/17 та від 04.12.2019 року у справі № 689/872/17.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2024 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Федусик
Судді А.В. Бойко О.А. Шевчук