Справа № 160/18382/24
Суддя: Калугіна Наталія Євгенівна
Дата ухвалення: 2024-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Калугіної Н.Є., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,-
Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:
- зобов`язати відповідача вчинити певні дії, а саме поновити проходження військової служби молодшим сержантом військової служби за контрактом ОСОБА_1 (код НОМЕР_2 ) та в цій частині допустити негайне виконання судового рішення;
- зобов`язати відповідача вчинити певні дії, а саме надати молодшому сержанту військової служби за контрактом ОСОБА_1 (код НОМЕР_2 ) розрахунок невиплаченого грошового забезпечення (всіх видів) за весь період протягом якого ОСОБА_1 (код НОМЕР_2 ) не було нараховано та не було виплачене грошове забезпечення починаючи з 23.04.2024 року із зазначенням структури грошового забезпечення (у розрізі видів грошового забезпечення і його складових) помісячно;
- зобов`язати відповідача вчинити певні дії, а саме нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (код НОМЕР_2 ) грошове забезпечення (всі види) починаючи з 23.04.2024 (дня прийняття призупинення виплати грошового забезпечення відповідно наказу Відповідача від 25.04.2024 №84) за весь період незаконного призупинення проходження Позивача військової служби та призупинення нарахування та виплати грошового забезпечення починаючи з 23.04.2024;
- зобов`язати відповідача надати ОСОБА_1 (код НОМЕР_2 ) письмовий перелік/опис найменувань продовольчого, речового та інших видів забезпечення недоотриманого за весь час необгрунтованого призупинення проходження військової служби починаючи з 25.04.2024 року;
- зобов`язати відповідача здійснити ОСОБА_1 (код НОМЕР_2 ) продовольче, речове та інші види забезпечення, недоотриманого за весь час необгрунтованого призупинення проходження військової служби починаючи з 25.04.2024;
- визнати незаконним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 27.05.2024 №2504/(нерозбірливий напис) про перепризначення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини 23.04.2024 молодшим сержантом ОСОБА_1 в частині пункту 2, пункту 3 та пункту 4 цього наказу відповідача;
- визнати протиправними дії відповідача щодо проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини 23.04.2024 на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.05.2024 №2504/(нерозбірливий напис) "про перепризначення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини 23.04.2024 молодшим сержантом ОСОБА_1 ";
- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 (код НОМЕР_2 ) 250000,00 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень моральної шкоди завданої протиправними діяннями відповідача щодо незаконного визнання позивача таким, що самовільно залишив військову частину та невиплати належного грошового, продовольчого, речового забезпечення.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 84 від 25.04.2024 є протиправними та підлягає скасуванню, з огляду на відсутність законодавчих підстав для його прийняття. Зокрема, позивач вказує, що обставини стосовно відсутності військовослужбовців у розташування військової частини повинні перевірятись шляхом проведення службового розслідування. В даному випадку, службове розслідування проведено значно пізніше ніж виданий наказ, яким визнано позивача таким, що незаконно відсутній на службі, що є порушенням Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони № 608 від 21.11.2017. Крім цього, позивач зазначив, що не вважає себе винною особою, у розумінні статті 407 КК України, а тому проведення службового розслідування щодо уточнення причин та фактів самовільного залишення частини позивачем є передчасним.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.07.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі. Повідомлено сторін, що розгляд справи відбудеться без повідомлення (виклику) учасників справи у приміщенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Відповідачем надано відзив на позовну заяву, згідно змісту якого останній позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. Також зазначив, що інформацію щодо залишення позивачем військової частини було встановлено із рапорту командира підрозділу направленого на адресу командира військової частини НОМЕР_1 , що є достатнім джерелом даних про такий факт. У подальшому цей факт встановлений за наслідками службового розслідування, яке і було проведено згідно з вимогами п.3 Розділу ІІ Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони № 608 від 21.11.2017.
Крім того, у відзиві відповідачем заявлено про залишення позову без розгляду, у зв`язку із пропуском позивачем строку на звернення до суду з даним позовом. В цій заяві відповідач зазначив, що є неправдивими твердження позивача про те, що він дізнався про існування наказу командира військової частини (по стройовій частині) № 84 від 25.04.2024 - 06.06.2024.
Разом з тим, суд зазначає, що під час відкриття провадження у даній справі вирішено клопотання позивача про поновлення процесуального строку звернення до суду з позовом, доводам позивача в обґрунтування причин пропуску строку звернення до суду надана відповідна оцінка суду, судом визнано поважними причини пропуску строку наведені у клопотанні.
Разом з тим, відповідно до частин 1, 4 статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.
Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається з адміністративним позовом та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Вирішуючи питання про поважність причин пропуску позивачем строку на звернення до суду із даними вимогами, суд враховує принцип верховенства права та судову практику Європейського Суду з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (рішення ЄСПЛ у справі «Ілхан проти Туреччини» від 27.06.2000 року).
Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.
Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
Гарантії, пов`язані із реалізацією права на справедливий суд, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до суду (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11.11.2001р.).
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Тому пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється право на суд, яке включає не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом.
Крім того, при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.
Викладені позивачем у заяві про поновлення строку звернення до суду обставини на час відкриття провадження не спростовані іншими отриманими судом доказами. При цьому, відповідачем доказів ознайомлення позивача зі спірним наказом суду не надано, доказами наданими позивачем підтверджуються обставини щодо ознайомлення представника позивача та позивача із спірним наказом саме 06.06.2024 після отримання відповіді на адвокатський запит. Доводи відповідача про те, що представник позивача була обізнана із прийняттям відповідачем спірного наказу ще 03.06.2024 із відзиву відповідача у іншій справі не спростовують доводи викладені у позові про те, що зі змістом саме спірного наказу позивач ознайомлений саме 06.06.2024.
Тому, суд не вбачає підстав для залишення позову без розгляду з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом, відповідно, у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду слід відмовити.
Згідно наданої позивачем відповіді на відзив, позивач не погоджується із доводами викладеними у відзиві, зазначає, що відповідачем не спростовані аргументи, наведені у позові, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Зокрема, зазначив, що у позові йшлося про те, що рапорт посадової особи не є передбаченою діючим законодавством підставою для ухвалення рішень, натомість для перевірки обставин передбачено спеціальний захід «службова перевірка». Відповідно абзацу 3 пункту 2 Розділу І Порядку №608 «службова перевірка - комплекс заходів, які здійснюються відповідно до цього Порядку, з метою перевірки інформації про вчинення правопорушення, з`ясування наявності підстав для призначення службового розслідування, обставин порушення виконавської дисципліни, встановлення осіб, які вчинили правопорушення». Порядок №608 та інші діючі нормативно-правові акти не містить такого «достатнього джерела даних про факт відсутності військовослужбовця за місцем служби» як рапорт військовослужбовця.
До відповіді на відзив додані докази у вигляді скріншотів (знімків екрану) мобільного пристрою, згідно яких можна встановити про направлення позивачем невідомим особам копій медичних документів. Проте, до матеріалів справи, в обґрунтування своєї позиції, позивачем таких копій медичних документів не надано.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.10.2024 витребувано від ОСОБА_1 засвідчені належним чином копії всіх медичних документів, доданих до відповіді на відзив в належній якості, з належним для сприйняття та чітким відображенням їх реквізитів, дати та змісту.
На вимогу суду позивачем надані витребувані судом документи.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, суд встановив наступне.
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 2805.2021 №103, солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.04.2023 №66 солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 переведено з посади акумуляторника відділення обслуговування акумуляторних батарей взводу спеціальних робіт ремонтної роти батальйону логістики на посаду стрільця номера обслуги 3 парашутно-десантного взводу 3 парашутно-десантної роти 2 парашутно-десантного батальйону.
Наказом командира військової частини (по стройовій частині) від 25.04.2024 №84 молодшого сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 , колишнього бойового медика взводу 1 парашутно-десантного взводу 6 парашутно-десантної роти 2 парашутно-десантного батальйону, який перебуває у розпорядженні командира військової частини, визнано незаконно відсутнім на службі з 23.04.2024. Призупинено виплату грошового забезпечення з дня самовільного залишення військової частини з 23.04.2024, знято з продовольчого забезпечення за нормою №1 з 25.04.2023. Підстава: рапорт майора ОСОБА_2 (вх.№691/6562 від 24.04.2024).
За результатами службового розслідування встановлено, що молодший сержант ОСОБА_1 самовільно залишив місце служби та відсутній по теперішній час у базовому таборі в районі с-ща Гвардійське Дніпропетровської області з 23.04.2024 без поважних причин, внаслідок особистої недисциплінованості та безвідповідального ставлення до виконання обов?язків військової служби в умовах воєнного стану.
В ході службового розслідування були відібрані пояснення командира 3 парашутно-десантного взводу 8 парашутно-десантної роти 2 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 , виконуючого обов?язки старшого оперативної групи 2 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 , молодшого лейтенанта ОСОБА_5 , згідно змісту яких під час перевірки наявності особового складу у базовому таборі в районі с-ща ІНФОРМАЦІЯ_1 о 16:30 23.04.2024 ним було виявлено факт самовільного залишення військової частини молодшим сержантом ОСОБА_1 . На телефонні дзвінки молодший сержант ОСОБА_1 не відповідав.
Також згідно письмових пояснень стрільця-номера обслуги 7 парашутно-десантної роти 2 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_6 стало відомо, що перебуваючи у базовому таборі в районі с-ща Гвардійське Дніпропетровської області, під час перевірки наявності особового складу о 16:30 23.04.2024 він став свідком того, як молодший лейтенант ОСОБА_5 виявив факт самовільного залишення військової частини молодшим сержантом ОСОБА_1 . Телефонний зв`язок з молодшим сержантом ОСОБА_1 був відсутній. Про факт і причини своєї відсутності військовослужбовець нікому не повідомляв, місцезнаходження молодшого сержанта ОСОБА_1 невідоме.
За наслідками проведеного службового розслідування уповноваженою особою, яка здійснювала його проведення, враховуючи, що у діях військовослужбовця у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 (колишнього бойового медика взводу 6 парашутно-десантної роти 2 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_5 ) молодшого сержанта ОСОБА_1 вбачаються ознаки кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України, відповідно до ст. 214, 216 Кримінального процесуального кодексу, запропоновано командиру 2 парашутно-десантного батальйону, підготувати повідомлення про вчинення кримінального правопорушення на адресу керівника Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону, командиру військової частини НОМЕР_6 та директора територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтава.
Начальнику фінансово-економічної служби - головному бухгалтеру військової частини НОМЕР_1 на підставі пункту 5 Розділу XVI та на підставі пункту 14 Розділу XXXIV "Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» затверджених наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», запропоновано військовослужбовцю у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 (колишньому бойовому медику взводу 6 парашутно-десантної роти 2 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 ) молодшому сержанту ОСОБА_1 не здійснювати нарахування і виплату грошового забезпечення з 23.04.2024, не виплачувати премію в повному обсязі за квітень 2024 року та не виплачувати додаткову винагороду в розмірі 100 000 гривень або 30 000 гривень з квітня 2024 року.
Начальнику адміністративної групи штабу військової частини на підставі пункту 5 Розділу XVI та на підставі пункту 14 Розділу XXXIV "Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам" затверджених наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», запропоновано військовослужбовця у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 (колишнього бойового медика взводу 6 парашутно-десантної роти 2 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 ) молодшого сержанта ОСОБА_1 не включати до наказів про виплату премії за квітень 2024 року та додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень або 30 000 гривень з квітня 2024 року.
Не погоджуючись з викладеним, позивач звернувся до суду.
Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного.
Згідно статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до статті 106 Конституції України, Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 з 5:30 24 лютого 2022 року введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією російської федерації . Станом на час розгляду справи воєнний стан не скасований та не припинений.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ).
Частиною 1 статті 1 Закону № 2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частинами другою-четвертою статті 2 Закону України № 2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який затверджений Законом України Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ).
Так, за приписами ст. ст. 1, 2 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Статтею 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Органом державної військової та виконавчої влади на місцях у системі Збройних Сил України є командири (начальники) військових частин (установ, організацій), яким Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України "Про затвердження Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24.03.1999 № 548-XIV (далі Статут), надано повноваження органу виконавчої влади в системі Міністерства оборони України.
Статут визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.
Відповідно до вимог ст. 26 Статуту, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Частиною 4 статті 24 Закону №2232-XII визначено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:
1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);
2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;
3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);
4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;
5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.
При цьому, згідно з положеннями ч. 2 ст. 24 Закону № 2232-XII військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено та стосовно яких обвинувальні вироки суду набрали законної сили, підлягають звільненню з військової служби відповідно до пункту "г" частини другої, пункту "г" частини третьої, підпункту "д" пункту 1, підпункту "в" пункту 2 частини четвертої, підпунктів "е" пунктів 1 і 2, підпункту "в" пункту 3 частини п`ятої та підпункту "е" пункту 1, підпункту "д" пункту 2, підпункту "в" пункту 3 частини шостої статті 26 цього Закону, крім військовослужбовців, яким вироком суду визначено міру покарання у виді службового обмеження, арешту з відбуттям на гауптвахті або триманням у дисциплінарному батальйоні.
Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби.
Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок № 260).
Згідно з вимогами п.15 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення не виплачується за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше. Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Як встановлено судом в ході судового розгляду та підтверджено матеріалами справи, з прийняттям 25.04.2024 оскаржуваного наказу, яким позивача визнано таким, що з 23.04.2024 незаконно відсутній на службі та знято зі всіх видів забезпечення такої частини, військова служба позивача фактично призупинена.
Натомість, службове розслідування за фактом залишення позивачем місця розташування підрозділу було призначено 05.05.2024, а потім перепризначено 27.05.2024.
Відповідно до частини першої статті 45 Дисциплінарного статуту у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Статтею 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №551-XIV, передбачено, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення, зокрема: в) сувора догана; ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).
Статтею 84 Дисциплінарного статуту встановлено, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Ці положення Дисциплінарного статуту кореспондуються з Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом МОУ від 21.11.2017 №608 а саме: службове розслідування може призначатися у певних випадках.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608, службове розслідування не призначається, зокрема, якщо причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення, ступінь вини, розмір заподіяної матеріальної шкоди та інші обставини, які мають значення для прийняття рішення командиром (начальником) про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення, не потребують додаткового встановлення (уточнення) або їх встановлено під час проведення інспектування, інвентаризації, аудиту, за рішенням суду.
Згідно правового висновку викладеного у постанові від 13.06.2024 у справі №420/9472/23, Верховний Суд зазначив, що проведення службового розслідування не є обов`язковою передумовою для притягнення військовослужбовця навіть до дисциплінарної відповідальності. Призначення службового розслідування є правом, а не обов`язком особи, яка ухвалює рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності.
Суд вважає такі висновки Верховного Суду застосовними у цій справі, адже, вони сформовані у подібних правовідносинах: щодо скасування наказу військової частини (виданого без проведення службового розслідування) про зарахування позивача у розпорядження командира частини та призупинення виплати грошового забезпечення, у зв`язку із відсутністю більше 10 днів у розташуванні частині.
При цьому, Верховний Суд у справі №420/9472/23 вказав, що «суди попередніх інстанцій встановили, що наказом від 28.05.2022 року № 94 штаб сержанта ОСОБА_1 з 7 травня 2022 року знято з усіх видів забезпечення, а наказом Міноборони України від 23.06.2022 року № 194-РМ призначено на нижчу посаду шпк «сержант» на «молодший сержант». Враховуючи, що факт відсутності позивача за новим місцем дислокації військової частини не потребував додаткового доказування, Верховний Суд вважає правильним висновок судів попередніх інстанцій про відсутність у спірних правовідносинах необхідності для проведення службового розслідування задля уточнення причин відсутності позивача. За цих обставин Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про наявність у відповідача правових підстав для прийняття наказу командиром військової частини НОМЕР_7 від 07 травня 2022 року № 15-PC».
Згідно обставин даної справи, факт відсутності позивача у розташуванні частини з 23.04.2024 встановлений безпосередній командиром, про що ним складено відповідний рапорт. При цьому, наказом від 25.04.2024 №84 позивача визнано таким, що незаконно відсутній на службі, що і стало підставою для призупинення йому грошового забезпечення. До того ж, вподальшому, обставини щодо самовільного залишення позивача військової частини 23.04.2024 підтверджені під час службового розслідування.
Тому, доводи відповідача про те, що спірний наказ прийнятий відповідачем за відсутності на те правових підстав судом відхиляються.
Суд зазначає, що позивачем жодних доводів щодо невчинення ним дисциплінарного проступку у вигляді самовільного залишення військової частини у позовній заяві не наведено, належних доказів на спростування висновків відповідача про відсутність позивача на службі починаючи з 23.04.2024 не надано.
При цьому, позивач не був позбавлений можливості ані під час проведення службового розслідування, ані при поданні позовної заяви або в ході судового розгляду надати/навести відповідні доводи або підтвердити належними та допустимими доказами, в розумінні норм ст.ст. 72-74 КАС України, відсутність факту самовільного залишення ним військової частини, проте таким правом не скористався.
Враховуючи зазначене, наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 25.04.2024 №84 прийнятий на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений Дисциплінарним статутом ЗСУ, а також з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому відсутні підстави для визнання його протиправним та скасування.
Щодо позовних вимог в частині виплати грошового забезпечення позивачу починаючи з 23.04.2024.
Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі- Порядок № 260).
Так, відповідно до пункту 2 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія. До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.
Згідно з вимогами пункту 15 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення не виплачується за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше. Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Згідно пунктів 1, 3 розділу ХVI Порядку № 260 командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право щомісяця здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) відповідно до їх особистого внеску в загальні результати служби. Виплата щомісячної премії військовослужбовцям здійснюється на підставі наказу командира військової частини, який видається до 05 числа місяця, наступного за місяцем преміювання, з урахуванням військової дисципліни, наявності дисциплінарних стягнень, показників виконання службових обов`язків.
Відповідно до пункту 4 розділу ХVI Порядку № 260 при порушенні військової дисципліни, незадовільному виконанні службових обов`язків виплата щомісячної премії військовослужбовцям здійснюється в таких розмірах:
у разі накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення "догана", оголошеного письмовим наказом (розпорядженням) командира військової частини (керівника органу військового управління), - 90 відсотків встановленого розміру щомісячної премії;
у разі накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення "сувора догана", оголошеного письмовим наказом (розпорядженням) командира військової частини (керівника органу військового управління), - 80 відсотків встановленого розміру щомісячної премії;
у разі накладення на військовослужбовця двох дисциплінарних стягнень "догана" ("сувора догана"), оголошених письмовим наказом (розпорядженням) командира військової частини (керівника органу військового управління), - 60 відсотків встановленого розміру щомісячної премії;
у разі накладення на військовослужбовця трьох дисциплінарних стягнень "догана" ("сувора догана"), оголошених письмовим наказом (розпорядженням) командира військової частини (керівника органу військового управління), - 50 відсотків встановленого розміру щомісячної премії.
Командир військової частини здійснює преміювання у зазначених розмірах за календарний місяць, у якому накладено дисциплінарне стягнення, або за місяць, у якому до військової частини надійшло повідомлення про накладення дисциплінарного стягнення вищим командиром (за винятком випадків, коли таке стягнення знято встановленим порядком у цьому самому місяці).
У свою чергу, військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються, зокрема, за невихід на службу (навчання) без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення (пункт 5 розділу ХVI Порядку № 260).
Відповідно до п. 17 розділу І вказаного Порядку, на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.
Як встановлено судом, наказом командира військової частини (по стройовій частині) від 25.04.2024 №84 молодшого сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 , колишнього бойового медика взводу 1 парашутно-десантного взводу 6 парашутно-десантної роти 2 парашутно-десантного батальйону, який перебуває у розпорядженні командира військової частини, визнано незаконно відсутнім на службі з 23.04.2024. Призупинено виплату грошового забезпечення з дня самовільного залишення військової частини з 23.04.2024, знято з продовольчого забезпечення за нормою №1 з 25.04.2023.
В подальшому факт самовільного залишення позивачем військової частини підтверджено результатами службового розслідування. Позивачем не спростовано належними та допустимими доказами обставини встановлені службовим розслідуванням.
З огляду на викладене, та зважаючи на приписи пункту 15 розділу І Порядку № 260, суд зазначає, що відсутні підстави для задоволення позову в цій частині, оскільки дії командира військової частини НОМЕР_1 щодо призупинення виплати позивачу грошового забезпечення з дня самовільного залишення військової частини відповідають встановленим судом обставинам справи та вимогам чинного законодавства.
До того ж, як вбачається із спірного наказу від 25.04.2024 №84, позивач станом на 23.04.2024 перебував у розпорядженні командира, що в свою чергу, зумовлює припинення виплати додаткової винагороди та додаткових видів грошового забезпечення.
Щодо позовних вимог в частині надання позивачу розрахунку невиплаченого грошового забезпечення (всіх видів) за весь час необгрунтованого призупинення проходження військової служби, суд зазначає таке.
Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Отже, обов`язок роботодавця (в даному випадку військової частини) надати військовослужбовцю розрахунок грошового забезпечення, що підлягає виплаті, безумовно передбачений в разі звільнення військовослужбовця зі служби.
При цьому, працівник в будь-якому разі може звернутись до роботодавця із вимогою про надання розрахунку заробітної плати протягом перебування на службі.
Проте, враховуючи, що позивача не було звільнено з військової служби, а призупинено його військову службу, у відповідача відсутній обов`язок надати позивачу розрахунок невиплаченого грошового забезпечення (всіх видів), без відповідного звернення позивача до військової частини.
З огляду на відсутність в матеріалах справи доказів звернення позивача до військової частини з вимогою про надання розрахунку невиплаченого грошового забезпечення (всіх видів), суд не вбачає в цьому протиправної бездіяльності відповідача.
Відповідно, в цій частині позову слід відмовити.
Щодо позовних вимог про скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.05.2024 №2504/нагл Про перепризначення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини 23.04.2024 молодшим сержантом ОСОБА_1 , визнання протиправними дій відповідача щодо проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення позивачем військової частини 23.04.2024 та поновлення проходження військової служби, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV, кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Згідно статті 26 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України Про оборону України, дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Відповідно до вимог статей 1, 2 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV (далі - Дисциплінарний статут) військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Статтею 4 Дисциплінарного статуту передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.
Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України Про оборону України (стаття 5 Дисциплінарного статуту).
Статтею 45 Дисциплінарного статуту встановлено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Згідно статті 48 Дисциплінарного статуту на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення:
г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти);
ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби);
д) пониження в посаді;
е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу);
є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу);
ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).
Статтями 83 - 86 Дисциплінарного статуту визначено, що на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.
Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Відповідно до пункту 2 розділу І Порядку виконавською дисципліною є належне, своєчасне та якісне виконання військовослужбовцями функціональних обов`язків (посадових інструкцій), наказів Міністерства оборони України, доручень, рішень, планів, програм, які затверджуються в органах військового управління або надходять для виконання до Міністерства оборони України або інших органів військового управління (військових частин).
Службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.
Згідно пункту 1 розділу ІІ Порядку службове розслідування може призначатися у разі:
- невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду;
- невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань;
- неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті;
- дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця;
- втрати або викрадення зброї чи боєприпасів;
- порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки;
- недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів;
- внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення;
- повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення;
- вчинення корупційного злочину або правопорушення, пов`язаного з корупцією;
- скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи;
- надходження повідомлення (у тому числі анонімного) щодо порушення вимог Закону України Про запобігання корупції, а наведена в ньому інформація стосується конкретної особи, містить фактичні дані, які можуть бути перевірені.
Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.
Пунктом 13 Розділу ІІІ Порядку, службове розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). В окремих випадках цей строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більше ніж на один місяць.
Пунктом 3 розділу ІІ Порядку передбачено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 Розділу III Порядку рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.
На підставі пунктів 1-4 розділу V Порядку за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.
У вступній частині акта службового розслідування зазначаються підстави призначення та проведення службового розслідування. В описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення. У резолютивній частині акта службового розслідування зазначаються: висновки службового розслідування; пропозиції щодо притягнення винної особи (винних осіб) до відповідальності; інші заходи, спрямовані на усунення причин та умов, що призвели до правопорушення, які пропонується здійснити.
За результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу (пункт 2 розділу VI Порядку).
При цьому, з наказу відповідача від 27.05.2024 за вх. №2504/нагд «Про перепризначення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини 23.04.2024 молодшим сержантом ОСОБА_1 » вбачається, що службове розслідування спочатку було призначено на підставі наказу відповідача від 05.05.2024 №1962/нагд «Про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини 23.04.2024 молодшим сержантом ОСОБА_1 » та на підставі рапорту командира 2 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_3 майора ОСОБА_3 від 20.05.2024 за вх. №691/8583.
Але, у встановлений строк службове розслідування завершити не вдалось через високу кількість службових розслідувань та скорочення термінів проведення службового розслідування.
Отже, за своє суттю наказ від 27.05.2024 за вх. №2504/нагд «Про перепризначення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини 23.04.2024 молодшим сержантом ОСОБА_1 » є наказом, яким продовжено проведення службового розслідування, що відповідає вимогам пункту 13 Розділу ІІІ Порядку №608.
Службове розслідування призначено за фактом виявлених обставин самовільного залишення позивачем військової частини, на підставі рапорту майора ОСОБА_2 №691/6562 від 24.04.2024. В ході службового розслідування були відібрані пояснення командира 3 парашутно-десантного взводу 8 парашутно-десантної роти 2 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 , виконуючого обов?язки старшого оперативної групи 2 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 , молодшого лейтенанта ОСОБА_5 , та стрільця-номера обслуги 7 парашутно-десантної роти 2 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_6 , які повідомили відомі їм обставини.
Згідно акту службового розслідування, викладено опис обставин вчиненого правопорушення, під час проведення розслідування встановлені відповідні обставини та факти, досліджено особу, стосовно якої призначено розслідування, встановлені неправомірні дії та причинний зв`язок між діями військовослужбовця та подією, встановлено форми вини позивача, та запропоновано відповідні заходи.
Отже, судом не встановлено протиправних дій відповідача щодо підстав та порядку призначення службового розслідування та під час його проведення.
Тому, позовні вимоги в частині скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.05.2024 №2504 про перепризначення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини 23.04.2024 молодшим сержантом ОСОБА_1 , визнання протиправними дій відповідача щодо проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення позивачем військової частини 23.04.2024 та поновлення проходження військової, задоволенню не підлягають.
Щодо позовних вимог стосовно надання письмового переліку/опису найменувань продовольчого, речового та інших видів забезпечення недоотриманого за весь час необґрунтованого призупинення проходження військової служби та зобов`язати відповідача здійснити позивачу продовольче, речове та інші види забезпечення, недоотриманого за весь час необґрунтованого призупинення проходження військової служби, суд зазначає таке.
Виплата грошової компенсації вартості продовольчого забезпечення (харчування) передбачена Положенням про продовольче забезпечення Збройних Сил України на мирний час, затвердженим наказом Міністра оборони України від 09.12.2002 №402, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20.12.2002 за №992/7280 (далі Положення №402).
Відповідно до пункту 1.10 Положення №402 військовослужбовці, які прибули у військову частину, зараховуються на продовольче забезпечення наказом командира військової частини.
Атестат на продовольство є документом, який засвідчує, до якого числа і за якими нормами військовослужбовець або військова команда (підрозділ) забезпечені харчуванням (грошовою компенсацією замість норми харчування, повсякденним набором сухих продуктів).
Атестат дає право військовослужбовцю, військовій команді (підрозділу) на отримання харчування або грошової компенсації замість норми харчування, або повсякденного набору сухих продуктів як на новому місці служби військовослужбовця, так і під час перебування у службовому відрядженні, у відпустці і на стаціонарному лікуванні у закладах охорони здоров`я Збройних Сил України.
Військовослужбовцям та іншим категоріям норми харчування видаються через відповідні їдальні або замість установлених норм харчування (основні й додаткові продукти) виплачується грошова компенсація у розмірі вартості цих норм.
Враховуючи, що позивачем у даній справі не доведено протиправність доводів відповідача щодо самовільного залишення позивачем військової частини з 23.04.2024, припинення продовольчого, речового та іншого забезпечення позивача у період перебування у СЗЧ відповідає вимогам наведеного Положення. При цьому, судом також не встановлено обов`язку відповідача, в даному випадку, надати позивачу перелік /опис найменувань продовольчого, речового та інших видів забезпечення недоотриманого за весь час призупинення проходження військової служби.
Тому, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Щодо заявленої позивачем моральної шкоди, суд зазначає, що така вимога носить похідний характер та залежить від вирішення основних позовних вимог. Враховуючи, що суд у цій справі не встановив протиправних рішень, дій або бездіяльності відповідача у спірних правовідносинах, відсутні підстави вважати про заподіяння позивачу моральної шкоди, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.
Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За приписами статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно із положеннями статті 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому, в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Враховуючи викладене, на підставі наданих доказів у їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню.
Керуючись ст. 2, 5, 14, 241-246, 255, 263, 295 КАС України суд, -
Відмовити у задоволенні клопотання військової частини НОМЕР_1 про залишення позову без розгляду.
Відмовити у задоволенні адміністративного позову.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 12.11.2024.

Суддя Н.Є. Калугіна