Справа № 160/23810/24
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 рокуСправа №160/23810/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

при секретарі судового засідання Деркач О.В.

розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відповідача-1: Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, до відповідача-2: Державної судової адміністрації України, третя особа: Державна казначейська служба України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення недоплаченої суми, -

ВСТАНОВИВ:

02.09.2024р. через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до відповідача-1: Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, до відповідача-2: Державної судової адміністрації України, третя особа: Державна казначейська служба України та просить:

- визнати протиправними дії відповідача-1 щодо нарахування та виплати судді Солонянського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 1 червня 2024 року по 31 серпня 2024 року включно, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01 січня 2023 року в розмірі 2102 гривні 00 копійок;

- зобов`язати відповідача-1 провести нарахування суддівської винагороди судді Солонянського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2024 року, а саме: 3028 гривень 00 копійок, щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 30% від посадового окладу з утриманням з цим сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 1 червня 2024 року по 31 серпня 2024 року включно;

- стягнути з Державної судової адміністрації України на користь судді Солонянського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду в розмірі 136 122 гривні 00 копійок з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 01 червня 2024 року по 31 серпня 2024 року включно;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць;

- зобов`язати відповідачів-1,2, як суб`єктів владних повноважень, не на користь яких ухвалене судове рішення, подати у десятиденний строк звіт про виконання судового рішення.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що з 18.10.2013р. позивачку призначено суддею Солонянського районного суду Дніпропетровської області, їй встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу, що підтверджено копіями Указів Президента України «Про призначення суддів» та наказів суду. У спірний період з 01.06.2024р. по 31.08.2024р. їй була нарахована та виплачена суддівська винагорода із величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01.01.2023р. у розмірі 2102 грн., тоді як згідно приписів спеціального законодавства, зокрема, п.1 ч.3 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» відповідач мав нарахувати суддівську винагороду виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2024 рік встановленого на 01.01.2024р. у розмірі 3028 грн., вважає, що запровадження у статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» нової величини «прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яка застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді» не відповідає нормам Конституції України та спеціального вищенаведеного Закону, його визначення відсутнє у Законі України «Про прожитковий мінімум», а тому, на думку позивача, вказана величина не може бути застосована для визначення розміру суддівської винагороди, оскільки порушує її право на належне суддівське забезпечення, яке встановлене у спеціальному законі, а саме: у ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», порушує положення статті 1 Протоколу 1 до Конвенції, що неодноразово зазначалося у рішеннях Конституційного Суду України від 18.02.2020р. №2-р/2020, від 28.08.2020р. №10-р/2020 та Верховним Судом у його постанові від 10.11.2021р. у справі №400/2031/21. За викладеного, позивач зазначила, що відповідач-1, діючи всупереч приписів ст.19 та 130 Конституції України, порушив її права, оскільки виплатив їй суддівську винагороду у розмірі меншому, ніж це визначено Законом України «Про судоустрій і статус суддів», розмір суддівської винагороди регулюється лише вказаним спеціальним законом і не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, тому вважає, що вищенаведені дії відповідача-1 є протиправними, згідно детального розрахунку ціни позову, позивач вказала, що у наведений спірний період мала б отримати суддівську винагороду у загальній сумі 445 116,00 грн. (із розрахунку 90840,00 грн. х 3028 + 27252 грн.00 коп. 30% щомісячної доплати за вислугу років + 90840,00 грн. допомоги на оздоровлення), проте, нею було отримано лише 308994,00 грн. (із розрахунку 63060,00 грн. х 2102 + 18918,00 грн. 30% доплати за вислуги років + 63060 допомоги на оздоровлення), а відповідно, вважає, що недоотримана сума складає 136122,00 грн., яка і повинна бути стягнута з відповідача-2 як невиплачена заборгованість, що, на переконання позивача, є дієвим способом захисту її порушеного права згідно до вимог ст.148 Закону №1402 та Порядку №845. Окрім того, позивач додатково просила допустити до негайного виконання рішення суду у цій справі у межах суми стягнення за один місяць та вважала за доцільне встановити судовий контроль за виконанням судового рішення в порядку ст.ст.371, 382 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.1-10).

Ухвалою суду 09.09.2024р. було відкрито адміністративне провадження у даній адміністративній справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання було призначене на 09.10.2024р. на 10:30 год. та, зокрема, запропоновано відповідачам-1,2 протягом 15 календарних днів з дня отримання цієї ухвали надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України та виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, третій особі запропоновано у той же термін надати письмові пояснення по суті позову (а.с.35-36).

13.09.2024р. на виконання вимог наведеної ухвали суду, через систему «Електронний суд» відповідачем-1 (ТУ ДСА у Дніпропетровській області) було подано до суду відзив на позов, у якому останній просив у задоволенні даного позову позивачеві відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що згідно до ч.3 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016р. №1402-УШ (далі Закон №1402-УІІІ) базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлюється на 1 січня календарного року, за ч.9 ст.135 Закону №1402-УІІІ передбачено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюється за окремим кодом економічної класифікації видатків. Відповідач-1 вказує на те, що ч.3 ст.135 згаданого Закону №1402-УІІІ є бланкетною, оскільки встановлює лише кількість прожиткових мінімумів для обчислення базового розміру посадового окладу судді місцевого суду (30), але не встановлює розміру прожиткового мінімуму, який необхідний для цього, у зв`язку із чим, для встановлення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня календарного року необхідно звернутися до іншого закону, який встановлює такий розмір прожиткового мінімуму при визначенні базового розміру посадового окладу судді. Нормативним доповненням до зазначеної статті, є відповідні законодавчі положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023р. №3460-ІХ (далі Закон №3460-ІХ), за статтею 7 якого встановлено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2024р. складав 2102 грн. Зазначені приписи ст.7 Закону №3460-ІХ в судовому порядку не скасовувалися, конституційними не визнавалися та є чинними. Згадані правові висновки висловлював і Верховний Суд у постанові від 26.09.2018р. у справі №820/1853/17. А згідно ст.48 Бюджетного кодексу України встановлено, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі, у тому числі і по виплаті заробітної плати (суддівської винагороди) тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, а відповідно, Територіальне управління, як розпорядник бюджетних коштів, здійснює всі нарахування і виплати лише у межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом, тому вважає, що відповідач діяв в межах чинного законодавства, а дії відповідача по нарахуванню та виплаті позивачеві суддівської винагороди за період з 01.06.2024р. по 31.08.2024р.включно виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з січня 2024р. у розмірі 2102 грн. є правомірними. Також відповідач-1 у відзиві зазначив, що в Україні запроваджена та діє бюджетна програма КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на корить суддів та працівників апаратів судів» метою якої є виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів, а завданням цієї програми є виплата заборгованості за рішеннями судів, винесеними на користь суддів та працівників апаратів суддів, тому вважає, що оскільки спірний період минув, на який виділялися кошти з Державного бюджету України та законодавець чітко визначив механізм виконання судових рішень ухвалених на користь суддів, тому такі кошти необхідно стягнути з зазначеної програми та саме відповідач-2 (ДСА України) як суб`єкт владних повноважень мав би відповідати за погашення заборгованості, яка виникла внаслідок невиплати судді у повному обсязі суддівської винагороди про що зроблено висновок і у постановах Верховного Суду від 09.06.2022р. у справі №280/136/21 та у низці інших постанов (а.с.52-62).

Відповідачем-2 (ДСА України) та третя особа (Державна казначейська служба України) були отримані копії адміністративного позову з додатками до нього у своїх електронних кабінетах 03.09.2024р., ухвали суду про відкриття адміністративного провадження у цій справі отримано 09.09.2024р., повістки про виклик до суду отримано також 09.09.2024р., що підтверджено відповідного довідками про доставку електронних листів (а.с.46-48).

Враховуючи наведене останні (відповідач-2 та третя особа) є повідомленими про дату, час та місце розгляду справи належним чином у відповідності до вимог ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України.

Станом на день розгляду даної справи 06.11.2024р. на вимогу суду відзиву на позов та доказів в обґрунтування відзиву у відповідності до вимог ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України та письмових пояснень згідно до вимог ст.176 КАС України відповідачем-2 та третьою особою до суду не було надано, про причини їх не подання суд не повідомлено.

09.10.2024р. було проведене підготовче засідання, за наслідками якого було закрите підготовче провадження у даній справі та її призначено до судового розгляду по суті в судове засідання на 06.11.2024р. о 10:30 год., що підтверджується змістом ухвали суду, наявної у справі (а.с.69).

Про дату, час та місце судового розгляду справи по суті позивач, відповідачі-1,2 та третя особа були повідомлені належним чином через електронні кабінети учасників справи 09.10.2024р. о 01:04 год., що підтверджується довідками про доставку електронних листів (а.с.74-81).

06.11.2024р. о 10:30 годині всі учасники справи у судове засідання не з`явилися.

Разом з тим, позивачем до позову було долучено клопотання про проведення підготовчого засідання та всіх подальших судових засідань у відсутність позивача, за наявними матеріалами справи (а.с.11).

Також і відповідач-1 у відзиві на позов просив розгляд даної справи проводити за відсутності представника відповідача ТУ ДСА України в Дніпропетровській області в зв`язку з великою завантаженістю (а.с.61).

Розглянувши вищенаведені клопотання учасників справи (позивача та відповідача-1) про розгляд даної справи за їх відсутності, суд вважає, що такі клопотання підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

У відповідності до вимог ч.3 ст.194 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

За викладених обставин та враховуючи подання учасниками справи клопотань про розгляд справи за їх відсутності (а.с.11,61), строки розгляду справи, встановлені ст.193 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути дану справу без участі позивача та представника відповідача-1, у письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами з урахуванням вищенаведених вимог ч.3 ст.194 Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім того, слід зазначити, що у відповідності до вимог ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву на позов у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Пунктом 1 ч.3 ст.205 наведеного Кодексу передбачено, що у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, за умови якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.

Так, оскільки відповідач-2 та третя особа, в судове засідання не з`явилися без поважної причини, відзиву на позов, письмових пояснень на позовне надали, про причини не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи 09.09.2024р. та 09.10.2024р., що підтверджено вищенаведеними довідками про отримання електронних листів у їх електронних кабінетах, строки розгляду справи, встановлені, ст.193 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає достатніми підстави для розгляду даної справи за відсутності відповідача-2 та третьої особи, без відзиву на позов відповідача-2 та без письмових пояснень третьої особи, за наявними у справі матеріалами згідно до вимог ч.6 ст.162, п.1 ч.3 ст.205 Кодекс адміністративного судочинства України.

Згідно до ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у том числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наявних в матеріалах справи копій документів судом були встановлені наступні обставини у даній справі.

Позивачку у справі ОСОБА_1 18 жовтня 2013 року, 14.01.2020р. було призначено на посаду судді Солонянського районного суду міста Дніпропетровської області згідно Указу Президента України «Про призначення суддів» №570/2013, №7/2020, що підтверджується змістом копій наведених Указів, наявних у справі (а.с.23-27).

Наказом голови Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2020р. №1-К було встановлено, зокрема, позивачеві щомісячну доплату за вислугу років з 01.11.2020р. у розмірі 30% посадового окладу про що свідчать відомості, які містяться у копії згаданого наказу (а.с.21-22).

Зі змісту позову судом було встановлено, що при обчисленні позивачеві посадового окладу судді за спірний період з 01.06.2024р. по 31.08.2024р.включно відповідачем-1 було застосовано базову величину у розмірі 2102 грн., що також і підтверджено відповідачем-1 у відзиві на позов (а.с.1-10, 52-62).

Не погоджуючись із правомірністю застосування відповідачем прожиткового мінімуму для працездатних осіб для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102,00 грн. за період з 01.06.2024р. по 31.08.2024р. включно, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, проаналізувавши норми чинного законодавства України, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору у сукупності з наданими доказами, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову частково, виходячи з наступного.

Спір у цій справі виник у зв`язку необхідністю оцінки правомірності нарахування і виплати позивачу у спірний період суддівської винагороди на підставі положень статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023р. № 3460-ІХ, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 грн.

Верховний Суд у постановах від 10 листопада 2021 року у справі № 400/2031/21, від 30 листопада 2021 року у справі № 360/503/21 вже сформував правовий висновок у подібних правовідносинах щодо застосування положень статті 135 Закону № 1402-VIII та статті 7 Закону № 1082-IX при обчисленні суддівської винагороди, які у подальшому були підтримані Верховним Судом у постановах від 02 червня 2023 року у справі № 400/4904/21, від 13 липня 2023 року у справі № 280/1233/22, від 24 липня 2023 року у справі № 280/9563/21, від 25 липня 2023 року у справі № 120/2006/22-а, від 26 липня 2023 року у справі № 240/2978/22, від 27 липня 2023 року у справі № 240/3795/22.

Практика Верховного Суду щодо застосування вказаних норм права у подібних правовідносинах є сталою та послідовною, а висновки, наведені у вищевказаних справах, є релевантними до обставин цієї справи.

Так, відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.

Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом (Законом України «Про судоустрій і статус суддів» ( далі - Закон № 1402-VIII) гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, а також від 04 грудня 2018 року № 11 -р/2018.

Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом № 1402-VIII, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.

У преамбулі Закону № 1402-VIII зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Частиною першою статті 4 Закону № 1402-VIII встановлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Згідно з частиною другою статті 4 Закону № 1402-VIII зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України Про судоустрій і статус суддів.

Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 1 частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII передбачено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

З 30 вересня 2016 року набрали чинності зміни, унесені до Конституції України, згідно із Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) (Закон № 1401-VIII).

Законом №1401-VIII, серед іншого, статтю 130 Конституції України викладено в новій редакції, текст якої зазначено вище, і вперше закріплено спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій.

З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII, які дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди, є закон про судоустрій.

Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону № 1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання, є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України.

Пунктом 1 частини третьої та пунктом 1 частини четвертої статті 135 Закону № 1402-VIII визначено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, із застосуванням регіонального коефіцієнту 1,1, якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб.

Отже, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян урегульовано Законом України «Про прожитковий мінімум» (далі Закон № 966-XIV), відповідно до статті 1 якого прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.

У змісті наведеної норми Закону № 966-XIV закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум.

Судді до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо, не віднесені.

Водночас статтею 7 Закону № 3460-IX установлено у 2024 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 01 січня - 2920,00 гривень , а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема:

- працездатних осіб: з 01 січня - 3028,00 гривень;

- працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 01 січня - 2102,00 гривні;

Варто зазначити, що зміни до Закону № 1402-VIII у частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період, про який йдеться у позовній заяві, а також до Закону № 966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, тож законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 01 січня календарного року для цілей визначення суддівської винагороди, немає.

Отже, із наведеного аналізу слідує, що Закон № 3460-IX фактично змінив складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону № 1402-VIII.

Між тим, означені Закони (які регулюють доходи і витрати державного бюджету країни) не повинні містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів (Конституційний Суд України у Рішеннях від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України)).

Відповідно до позиції Верховного Суду у цій категорії спорів Законом № 1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Оскільки указана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, суддівська винагорода не може обчислюватися із застосуванням величини, відмінної від тієї, що визначена Законом № 1402-VIII (постанови від 10 листопада 2021 року у справі № 400/2031/21, від 30 листопада 2021 року у справі № 360/503/21, від 02 червня 2023 року у справі № 400/4904/21, від 13 липня 2023 року у справі № 280/1233/22, від 24 липня 2023 року у справі № 280/9563/21, від 25 липня 2023 року у справі № 120/2006/22-а, від 26 липня 2023 року у справі № 240/2978/22, від 27 липня 2023 року у справі № 240/3795/22).

Таким чином, заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2024 року (3028,00 грн.) на іншу розрахункову величину, яка Законом № 1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн), на підставі абзацу 5 статті 7 Закону № 3460-IX, була неправомірною.

Отже, виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону № 1402-VIII й норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом із матеріалів справи встановлено нарахування та виплату позивачеві суддівської винагороди за період з 01.06.2024р. по 31.08.2024р. включно із розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді 2102 грн., яка не передбачена приписами п.1 ч.3 ст.135 Закону №1402-УІІІ, що підтверджено відповідачем-1 і у відзиві на позов, суд приходить до висновку, що такі дії відповідача-1 по нарахуванню та виплаті позивачеві суддівської винагороди у розмірі меншому, ніж встановлено спеціальним законодавством (із величини прожиткового мінімуму - 2102 грн., замість -3028 грн.), яке має пріоритет у застосуванні, над загальними нормами права, слід визнати протиправними.

У відповідності до вимог ч.1, ч.4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання ст.76 наведеного Кодексу.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, у ході судового розгляду даної справи відповідачем-1 не було доведено жодними належними, достатніми та допустимими доказами правомірність своїх дій щодо нарахування та виплати позивачеві суддівської винагороди, обчисленої з величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн. за період з 01.06.2024р. по 31.08.2024р. включно без застосування приписів спеціального законодавства, а саме: вимог п.1 ч.3 ст.135 Закону №1402-УІІІ з урахуванням вище встановлених судом обставин та аналізу вищенаведених вимог спеціального законодавства та сталих висновків Верховного Суду.

Аргументи відповідача-1, наведені у відзиві на позов, вивчені судом, проте, згаданих вище висновків суду не спростовують, тому не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши правомірність вчинення відповідачем-1 дій щодо нарахування та виплати позивачеві суддівської винагороди, обчисленої з величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн. за період з 01.06.2024р. по 31.08.2024р. без застосування приписів спеціального законодавства, а саме: вимог п.1 ч.3 ст.135 Закону №1402-УІІІ згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що при вчиненні зазначених дій відповідач-1, як суб`єкт владних повноважень, діяв з порушенням вимог ст.ст.19,130 Конституції України та ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Таким чином, суд приходить до висновку, що, вчиняючи протиправні дії щодо нарахування та виплати позивачеві суддівської винагороди, обчисленої з величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн. за період з 01.06.2024р. по 31.08.2024р.включно без застосування приписів спеціального законодавства, а саме: вимог п.1 ч.3 ст.135 Закону №1402-УІІІ, відповідач порушив права позивача на отримання суддівської винагороди у розмірі, встановленому законом про судоустрій у наведений період та зазначене порушене право підлягає судового захисту у відповідності до вимог ст.55 Конституції України шляхом визнання судом таких дій протиправними.

А отже, з урахуванням того, що судом у ході судового розгляду даної справи встановлено протиправність дій відповідача-1 щодо нарахування та виплати позивачеві суддівської винагороди допомоги, обчисленої з величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 грн. за період з 01.06.2024р. по 31.08.2024р. включно, що є основною позовною вимогою, слід дійти висновку, що з метою відновлення порушеного права позивача, вимоги про зобов`язання відповідача вчинити певні дії (нарахувати та виплатити позивачеві суддівську винагороду, за спірний період із величини прожиткового мінімуму, для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2024р. у розмірі 3028,00 грн., щомісячної доплати за вислугу років в розмірі 30% від посадового окладу з утриманням з цим сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів), як похідні, також підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Питання ефективності правового захисту аналізувалося і у рішеннях Верховного Суду України та Верховного Суду, де вказувалося на те, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії), а здійснювалося примусове виконання рішення; «ефективний засіб правового захисту» повинен забезпечувати поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає положенням Конвенції (постанова Верховного Суду України від 16.09.2015р. у справі №21-1465а15; постанова ВП Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018р. у справі №826/14016/16, від 11.02.2019р. у справі №2а-204/12, постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021р. у справі №910/10011/19).

Отже, адміністративний суд, за загальним правилом, не обмежений у виборі ефективного способу відновлення права особи, порушеного суб`єктом владних повноважень, і вправі обрати найоптимальніший або такий, що відповідає характеру такого порушення та враховує обставини конкретної справи.

Зазначений правовий висновок узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 19.05.2021р. у справі №826/13229/16.

Разом з тим, як встановлено із матеріалів справи, суддівська винагорода за період з 01.06.2024р. по 31.08.2024р. включно із величини прожиткового мінімуму, для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2024р. у розмірі 3028,00 грн. позивачеві відповідачем-1 ще не нарахована, її сума не визначена (відповідачем-1 таких доказів суду не надано).

А відповідно, такий спосіб порушеного права як стягнення заборгованості, на застосуванні якого наполягав відповідач-1 у відзиві на позов, у даному спорі судом не може бути обраний.

Тому, за викладених обставин, суд приходить до висновку, що, у даному випадку, такий спосіб захисту, обраний позивачем, як зобов`язання відповідача нарахувати на виплатити позивачеві суддівську винагороду із величини прожиткового мінімуму, для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2024р. у розмірі 3028,00 грн. за період 01.01.2024р. по 31.03.2024р. є найбільш ефективним способом відновлення порушеного права позивача у розумінні ст.13 Конвенції та вищенаведених висновків Верховного Суду.

Таким чином, виходячи із наведеного, позовні вимоги позивача саме про зобов`язання відповідача-1 вчинити певні дії як похідні вимоги, підлягають задоволенню.

А відповідно, з урахуванням наведених висновків суду в частині належного та ефективного способу захисту порушеного права позивача, яким є саме у даних правовідносинах спонукання відповідача-1 до вчинення певні дії, а саме: по нарахуванню та виплати позивачеві суддівської винагороди із величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2024р. у розмірі 3028 грн., тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача-2 на користь позивачки недоплаченої суддівської винагороди у розмірі 136 122 грн., яка ще не нарахована позивачці, задоволенню не підлягають.

Також, відмовляючи у задоволенні позову позивачеві у наведеній частині, судом враховується і таке.

Згідно із частинами першою, другою, третьою статті 148 Закону № 1402-VІІІ фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює, зокрема Державна судова адміністрація України щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, крім Верховного Суду та вищого спеціалізованого суду.

Статтею 149 Закону № 1402-VІІІ визначено, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Відповідно до частини першої статті 151 Закону № 1402-VІІІ встановлено, що Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Підпунктами 2 та 7 частини першої статті 152 Закону № 1402-VІІІ передбачено, що Державна судова адміністрація України забезпечує належні умови діяльності судів, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України та органів суддівського самоврядування в межах повноважень, визначених цим Законом; готує бюджетний запит.

З вищевикладеного слідує, що головним розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів є Державна судова адміністрація України, а ТУ ДСА в Дніпропетровській області є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня.

Повноваження та види розпорядників бюджетних коштів визначені статтею 22 Бюджетного кодексу України (далі - БК України), відповідно до частини першої якої за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно: за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, Державна судова адміністрація України, інші установи, уповноважені законом або Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у відповідній сфері, в особі їх керівників (пункт 1 частини другої статті 22 БК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 22 БК України головний розпорядник бюджетних коштів, зокрема, отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет); приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань (пункт 3); затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством (пункт 4).

Частиною першою статті 23 БК України встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

У постановах Верховного Суду у справах № 400/2031/21 та № 360/503/21 суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність направлення їх на новий розгляд через те, що у цих справах позови були пред`явлені до розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (територіального органу ДСА), що здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі. Разом з тим, зважаючи на положення статей 148,149 Закону №1402-VІІІ у системному взаємозв`язку з положеннями частин першої, другої, п`ятої статті 22, частини першої статті 23 БК України виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України, процесуальний статус якого був у цих справах визначений в якості третьої особи.

У постанові Верховного Суду від 15 серпня 2023 року у справі № 120/19262/21-а наведено такі правові висновки: «… у системному взаємозв`язку з положеннями частин першої, другої, п`ятої статті 22, частини першої статті 23 БК України виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України, … . Ураховуючи те, що у цій справі ДСА України має статус відповідача і суд першої інстанції зобов`язав його, як головного розпорядника коштів, вирішити питання щодо фінансування спірних виплат, Верховний Суд дійшов висновку, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону».

ТУ ДСА в Дніпропетровській області здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які Державна судова адміністрація України затвердила у його кошторисі на 2024 рік.

Докази, що у спірних правовідносинах Державна судова адміністрація України виконала свої повноваження для забезпечення виплати позивачу суддівської винагороди обчисленої із урахуванням прожиткового мінімуму величиною у 2024 році 3028 грн - відсутні.

Не є спірним, що відповідачем-2 (ДСА України) не забезпечено фінансування виплати належної позивачу суддівської винагороди з 2024 року в повному обсязі.

Відтак, невиплата позивачу суддівської винагороди в повному обсязі пов`язана із діяльністю Державної судової адміністрації України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів (крім Верховного Суду; стаття 148 Закону №1402-VIII) як суб`єкта владних повноважень, бездіяльністю якого порушено права позивача.

Отже, Державна судова адміністрація України, яка здійснює фінансове забезпечення діяльності органів судової влади, у межах повноважень, установлених законом, має здійснити фінансування виплати належної позивачу суддівської винагороди за період з 01.06.2024 року по 31.08.2024 року включно з включенням всіх передбачених законодавством нарахувань, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3028 грн.

Суд зауважує, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З урахуванням зазначеного, предмету позову та встановлених у цій справі обставин, суд приходить до висновку, що з метою ефективного захисту порушених прав позивача, крім визнання вище досліджених судом дій відповідача-1 протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, слід ще й визнати протиправною бездіяльність відповідача-2 (ДСА України) щодо не забезпечення фінансування останнім для виплати судді Солонянського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 суддівської винагороди, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2024р. у розмірі 3028 грн. за період з 01.06.2024р. по 31.08.2024р. включно та зобов`язати останнього здійснити відповідне фінансування з метою проведення позивачеві такої виплати.

Правомірність обрання такого способу захисту підтверджено і правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 15.08.2023р. у справі №120/19262/21-а.

За таких обставин суд у відповідності до вимог ч.2 ст.9 КАС України у наведеній частині виходить за межі позовних вимог, оскільки це є необхідним для ефективного захисту порушених прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах.

Між тим, позовні вимоги позивача щодо допуску до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Тобто, зі аналізу наведених приписів законодавства слідує, що негайному виконанню підлягають рішення суду, у межах суми стягнення за один місяць, лише у разі присудження судом виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби ( тобто, майнові вимоги).

Разом з тим, судом у наведеній частині позовних вимог про стягнення заробітної плати (суддівської винагороди) позивачеві було відмовлено.

А отже, суд приходить до висновку, що вимоги про допуск рішення суду до негайного виконання в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць, є передчасними, оскільки суд дійшов висновку про необхідність спонукання відповідача нарахувати та виплатити суддівську винагороду, а не про її стягнення.

Зазначений підхід застосований і Третім апеляційним адміністративним судом у його постанові від 04.04.2024р. у справі №160/28524/23.

Також не підлягають і задоволенню позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідачів-1,2 як суб`єктів владних повноважень, не на користь яких ухвалене судове рішення, подати у десятиденний строк звіт про виконання судового рішення у порядку ст.382 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на те, що, по-перше, встановлення судового контролю на стадії прийняття судового рішення у даній справі не може бути обрано позивачем як спосіб захисту порушеного права всупереч приписам ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України; по-друге, судом не встановлено, а позивачем жодними доказами не підтверджено факту невиконання судового рішення у даній справі після набрання ним законної сили, тобто у майбутньому; по-третє, після набрання законної сили судовим рішенням у цій справі позивач має вжити заходів до його примусового виконання у встановленому законодавством порядку та, при цьому, позивач не позбавлена і права звернутися з відповідною заявою про встановлення судового контролю у разі наявності достатніх доказів про те, що відповідачі-1,2 ухиляються від його виконання.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що судом не встановлено, а позивачем не доведено фактів понесення ним судових витрат при розгляді даної справи, а тому відсутні підстави для їх розподілу у відповідності до вимог та на підставі ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 229, 241-246, 250, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до відповідача-1: Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, до відповідача-2: Державної судової адміністрації України, третя особа: Державна казначейська служба України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення недоплаченої суми задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо нарахування та виплати судді Солонянського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 1 червня 2024 року по 31 серпня 2024 року включно, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01 січня 2024 року в розмірі 2102 гривні 00 копійок.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (49000, місто Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 57, к.301, ) провести нарахування та виплату суддівської винагороди судді Солонянського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2024 року, а саме: 3028 гривень 00 копійок, щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 30% від посадового окладу з утриманням з цим сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 1 червня 2024 року по 31 серпня 2024 року включно, з урахуванням раніше виплачених сум.

Визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо не забезпечення фінансування для виплати судді Солонянського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 суддівської винагороди, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2024р. у розмірі 3028 грн. за період з 01.06.2024р. по 31.08.2024р. включно.

Зобов`язати Державну судову адміністрацію України (01601, м. Київ вул. Липська, 18/5, ) здійснити фінансування для виплати належної судді Солонянського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) суддівської винагороди з включенням всіх передбачених законодавством нарахувань, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2024 року у розмірі 3028 грн. за період з 01.06.2024р. по 31.08.2024р. включно, з урахуванням раніше виплачених сум.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення (у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини рішення) відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва