Справа № 280/9446/24
Суддя: Мінаєва Катерина Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2024 року Справа № 280/9446/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мінаєвої К.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві

Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст і підстави позовних вимог.

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві (далі - відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач 2), в якій позивач просить суд:

1) визнати протиправним рішення відповідача 2 № 22 від 27.09.2024 про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з незарахуванням до страхового стажу періоду роботи з 09.10.1996 по 30.11.1998 відповідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 , архівної довідки № 108-10210 від 16.08.2024, копій наказів № 24к від 05.10.1996 та № 05-к від 30.10.1998 позивачу;

2) зобов`язати відповідача 1 призначити пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивачу із зарахуванням до страхового стажу періоду роботи з 09.10.1996 по 30.11.1998 відповідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку.

Крім того, просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань солідарно з відповідача 1 та відповідача 2 судовий збір у розмірі 1211,20 грн на користь позивача.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення їй пенсії за віком. Проте, ГУ ПФУ в м.Києві прийняв рішення від 27.09.2024 № 22 про відмову у призначенні пенсії з огляду на відсутність необхідного страхового стажу. Так, відповідач не зарахував до страхового стажу позивача період її роботи з 09.10.1996 по 30.11.1998, оскільки запис у трудовій книжці оформлений з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. Також вказаний період неможливо зарахувати відповідно до архівної довідки та копій наказів, тому що у цих документах вказане ім`я, що не відповідає паспортним даним заявниці. Позивач наполягає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення документації з вини адміністрації підприємства не може бут підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист. З огляду на те, що існують підстави для визнання протиправності рішення про відмову в призначенні пенсії, тому задоволенню підлягають і похідні вимоги від основної вимоги щодо зобов`язання відповідача зарахувати період роботи та призначити позивачу пенсію за віком.

ІІ. Виклад позицій інших учасників справи.

24.10.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, у якому зазначає, що управління було уповноважене на розгляд конкретної заяви позивача від 20.09.2024 року, і не має повноважень по розгляду питання щодо призначення і виплати пенсії. За результатами розгляду відповідної заяви прийнято рішення відмовити у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Запис про прийняття позивача на роботу оформлено з порушенням п. 2.4 Інструкції №58, оскільки наявне дописання наказу про прийняття на роботу, яке не завірено належним чином, тому даний недолік у записі про прийняття на роботу потребує уточнення. Позивачем також надано архівну довідку №108-10210 від 16.08.2024, копії наказів №24к від 05.10.1996 та №05-к від 30.10.1998. Період неможливо зарахувати згідно наданих документів, оскільки в них вказане ім`я - ОСОБА_2 (рос.), що не відповідає паспортним даним позивача - ОСОБА_2 (рос.) Некоректний варіант написання імені позивача не дає можливість точно встановити особу, про яку йдеться в архівній довідці та копіях наказів. Таким чином, позивач не підтвердила належним чином період роботи з 09.10.1996 по 30.11.1998 року, внесений у трудову книжку. Як наслідок, у посадових осіб територіального органу Пенсійного фонду України були відсутні законні підстави для врахування оспорюваного періоду роботи позивача з 09.10.1996 по 30.11.1998 року. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

05.11.2024 від Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві надійшла заява про надання матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 .

III. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою від 14.10.2024 суд відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін; витребував від Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області належним чином засвідчену копію пенсійної справи ОСОБА_1 .

Ухвалою від 11.11.2024 суд повернув без розгляду клопотання ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі.

IV. Фактичні обставини справи, встановлені судом.

20.09.2024 позивач, ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 27.09.2024 № 22, прийнятому за принципом екстериторіальності, позивачу відмовлено у призначенні пенсії. Зазначено, що вік заявника становить 60 років 02 місяці 28 днів. Право на призначення пенсії за віком згідно ч.1 ст.26 Закону № 1058 мають особи після досягнення 60 років за наявності страхового стажу не менше 31 року Страховий стаж особи становить 29 років 11 місяців 8 днів. Результати розгляду документів, доданих до заяви: за доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи з 09.10.1996 по 30.11.1998 згідно даних трудової книжки НОМЕР_2 від 10.09.1981, оскільки запис оформлено з порушенням п.2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджений наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, а саме наявне дописання наказу про прийняття на роботу, яке не завірено належним чином. Період також неможливо зарахувати згідно архівної довідки № 108-10210 від 16.08.2024, копій наказів № 24к від 05.10.1996 та № 05-к від 30.10.1998, оскільки в зазначених документах вказане ім`я - ОСОБА_2 (рос.), що не відповідає даним заявниці - ОСОБА_2 (рос.). Прийнято рішення відмовити у призначенні пенсії відповідно ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 10.09.1981 у спірний період роботи у ПП «АПОЛО» наявні наступні записи:

09.10.1996 - прийнята на роботу на посаду змінного касира (наказ № 24 від 05.10.96);

30.11.1998 - звільнена з роботи за власним бажанням (наказ № 5-к від 30.11.98).

За змістом архівної довідки Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 16.08.2024 № 108-10210 (далі дослівно) у документах фонду № З-14 ПП «АПОЛО», які зберігаються в архівному відділі Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, в наказах з кадрових питань (особового складу) за 1996, 1998 роки містяться відомості про ОСОБА_3 :

- принять ОСОБА_3 с 09 октября 1996 року на должность смен.-кассира с окладом согласно штатного расписания по трудовому соглашению. (наказ від 05.10.1996 № 24-к);

- уволить ОСОБА_3 с 30.10.1998 г. по собственному желанию (ст.38 КЗоТ Украины) (наказ від 30.10.1998 № 05-к).

У матеріалах пенсійної справи позивача наявні також зазначені вище накази від 05.10.1996 № 24-к та від 30.10.1998 № 05-к.

Не погодившись з рішенням пенсійного органу про відмову у призначенні пенсії за віком, позивач звернулася з цим адміністративним позовом до суду.

V. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також, у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України встановлено, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).

Стаття 1 Закону №1058-IV передбачає, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV встановлено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Частиною четвертою статті 24 Закону № 1058-IV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 1058-IV починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Предметом спору є відмова у призначенні позивачу пенсії за віком, підставою для якої відповідно до рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 27.09.2024 № 22, стала відсутність необхідного страхового стажу. Так, за результатами розгляду заяви позивача від 20.09.2024 разом з доданими до неї документами пенсійним органом не зараховано період роботи з 09.10.1996 по 30.11.1998.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

12.08.1993 постановою Кабінету Міністрів України № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637), пунктами 1 та 3 якого передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку № 637.

Суд зазначає, що на момент внесення записів до трудової книжки позивача діяла Інструкція про ведення трудових книжок, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110 (далі - Інструкція № 58), яка містить положення про те, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню (пункт 1.1).

Відповідно до пунктів 2.3, 2.4, 2.8 глави 2 Інструкції №58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму. Аналогічні за змістом положення містила також Інструкція №162.

Пунктом 2.11 Інструкції №58 передбачено, що відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.

Згідно з пунктом 2.13 Інструкції №58 зміна записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові і дату народження виконується власником або уповноваженим ним органом за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, ім`я та по батькові тощо) і з посиланням на номер і дату цих документів.

Зазначені зміни вносяться на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Однією рискою закреслюється, наприклад, колишнє прізвище або ім`я, по батькові, дата народження і записуються нові дані з посиланням на відповідні документи на внутрішньому боці обкладинки і завіряються підписом керівника підприємства або печаткою відділу кадрів.

Аналіз вказаних норм свідчить, що законодавством визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку. Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством. Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено.

Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган.

Також слід зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.08.2019 по справі №654/890/17 (провадження №К/9901/22832/18).

Як зазначено в оскаржуваному рішенні від 27.09.2024 № 22, відповідачем 2 не зараховано період роботи з 09.10.1996 по 30.11.1998 згідно даних трудової книжки НОМЕР_2 від 10.09.1981, оскільки запис оформлено з порушенням п.2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджений наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, а саме наявне дописання наказу про прийняття на роботу, яке не завірено належним чином.

При дослідженні трудової книжки позивача, а саме її сторінок 12-13, щодо періоду роботи з 09.10.1996 по 30.11.1998 судом встановлено, що підставою внесення відомостей про прийняття на роботу став наказ № 24 від 05.10.1996. При ретельному огляді зазначеного запису з`ясовано, що номер наказу та інша частина запису виконані чорнилами різного кольору.

Однак, позивач не може і не повинен нести відповідальність за заповнення трудової книжки, оскільки запис у трудову книжку вносився відповідальним працівником підприємства, де працював позивач (ПП «АПОЛО»). Водночас суд зауважує, що записи щодо дати прийняття на роботу та звільнення виконані чітко, не містять виправлень або неточностей, достатньою мірою розбірливо для однозначного розуміння змісту написаного та виключення інших варіантів розуміння.

З огляду на викладене, слід зауважити, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть мати підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу.

Суд акцентує увагу, що право особи на гарантоване Конституцією і законами України пенсійне забезпечення не може ставитись в залежність від дотримання відповідальною особою Інструкції про порядок ведення трудових книжок та належне зберігання архівної документації, оскільки трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Тобто, у розрізі цієї справи та за умови підтвердження трудового стажу, як громадянин України, позивач наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, в постановах від 28.08.2018 у справі № 175/4336/16-а, від 25.09.2018 у справі № 242/65/17, від 27.02.2019 у справі № 423/3544/16-а та від 11.07.2019 у справі №242/1484/17, від 31.03.2020 у справі № 127/16245/17.

Суд зауважує, що однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, це поняття охоплює як «існуюче майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (п.74 рішення ЄСПЛ від 2 березня 2005 року «MALTZAN and Others v. Germany»). ЄСПЛ робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формується позиція для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом», вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону.

Відтак статтю 1 зазначеного Протоколу №1 слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей.

Тобто, в зазначених рішеннях ЄСПЛ установив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу умовою наявності «правомірних очікувань» у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, хто є носіями відповідного права.

Таким чином, офіційно працевлаштувавшись у ПП «АПОЛО» на посаду касира у період з 09.10.1996 по 30.11.1998, позивач мала правомірні очікування, що відповідний період зараховується до страхового стажу.

Суд констатує, що згідно із частиною третьою статті 44 Закону № 1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Тобто, пенсійний орган, у випадку виявлення помилок, або неточностей у заповненні трудової книжки, має право звернутись до підприємств, організацій і окремих осіб, на яких працювала особа, що звернулась із заявою про призначення пенсії, із запитом про витребування відповідних документів, необхідних для визначення права на пенсію.

Отже, якщо поданих позивачем документів для зарахування до страхового стажу спірних періодів було недостатньо, орган Пенсійного фонду мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача, провести перевірку, зустрічну перевірку для з`ясування спірних обставини, повідомити позивача про те, які документи необхідно подати додатково, натомість за обставинами справи відповідачем 2 жодних дій вчинено не було, поклавши весь тягар відповідальності на позивача.

Позивачем до заяви про призначення пенсії за віком було додатково долучено архівну довідку № 108-10210 від 16.08.2024, копії наказів № 24к від 05.10.1996 та № 05-к від 30.10.1998, проте такі не були враховані пенсійним органом, оскільки в зазначених документах вказане ім`я - ОСОБА_2 (рос.), що не відповідає даним заявниці - ОСОБА_2 (рос.).

З приводу зазначених доводів суд зазначає, що у вказаних документах ім`я позивача вказано російською мовою як « ОСОБА_2 », тоді як у трудовій книжці НОМЕР_1 від 10.09.1981 на першій сторінці (титульному аркуші) відомості про позивача заповнені як «( ОСОБА_4 ) ОСОБА_3 ». При цьому у матеріалах пенсійної справи позивача наявне її свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 від 06.07.1964, відповідно до якого вона записана як « ОСОБА_4 ».

Отже, розбіжності у написанні імені позивача виникли внаслідок різного перекладу з української на російську мову, однак вказані відмінності є проявом надмірного формалізму, а допущення іншого написання імені особи не може бути підставою для незарахування періодів роботи відповідно до первинних документів до страхового стажу позивача.

На переконання суду, недоліки оформлення трудової книжки відповідачем виявлені правильно, але вони не можуть вважатися достатньою і самостійною підставою для відмови позивачеві у зарахуванні спірного періоду роботи до його загального страхового стажу на підставі трудової книжки, оскільки вина позивача в тому, що трудова книжка заповнена роботодавцем із порушенням встановленого порядку, відсутня.

Враховуючи наведені вище висновки суду, спірний період роботи позивача з 16 09.10.1996 по 30.11.1998 мав бути зарахований відповідачем 2.

За таких обставин суд дійшов висновку, що відмова позивачу у призначені пенсії за віком є передчасною, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 27.09.2024 № 22 не обґрунтоване, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання його протиправним та як наслідок скасування.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком суд зазначає наступне.

Як зазначено в пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005, засіб захисту, що вимагається статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 04.10.2023 у справі № 446/1/22, що під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект щодо відновлення відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 227/3208/16-а.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував у своїх рішеннях на тому, що правосуддя не повинно бути ілюзорним і має забезпечувати реальний захист прав особи і гарантії того, що справу буде вирішено остаточно рішенням в судовому провадженні (рішення від 09.12.2010 у справі «Буланов та Купчик проти України», від 13.02.2011 у справі Чуйкіна проти України.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникало б необхідності повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Як вже зазначалось судом та відповідачем у спірному рішенні, за приписами частини першої статті 26 Закону № 1058-IV починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Пенсійним органом встановлено, що вік заявника становить 60 років 2 місяці 28 днів, тоді як страховий стаж позивача становить більше 31 року, враховуючи встановлене судом неправомірне незарахування відповідачем 2 періоду роботи позивача з 09.10.1996 по 30.11.1998 та вже встановлений відповідачем наявний стаж 29 років 11 місяців 8 днів.

Таким чином, на дату звернення із заявою про призначення пенсії за віком (20.09.2024) позивач досягла віку 60 років та мала необхідний страховий стаж більше 31 року, у зв`язку з чим позивач відповідала умовам, передбаченим частиною першою статті 26 Закону № 1058-IV, та мала право на пенсію за віком.

Згідно з приписами частини першої статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Як встановлено з матеріалів справи, 20.09.2024 ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії, 23.06.2024 позивач досягла пенсійного віку, який дає йому право на призначення пенсії за віком, у зв`язку з чим суд, враховуючи вимоги статті 45 Закону № 1058-ІV, доходить висновку щодо призначення пенсії позивачу з дня звернення за пенсією.

Слід зазначити, що аналіз положень Порядку № 22-1 свідчить про те, що визначений за принципом екстериторіальності структурний підрозділ органу Пенсійного фонду України є тим органом, що призначає пенсію незалежно від місця реєстрації пенсіонера або перебування його на обліку в іншому органі Пенсійного фонду України за місцем реєстрації, тому обов`язок щодо відновлення порушеного права позивача щодо призначення пенсії має бути покладений саме на Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Однак, у прохальній частині позивачем зазначено Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві як суб`єкт відновлення порушених прав позивача. Отже, оскільки Головним управлінням Пенсійного фонду України в м.Києві не приймалося рішення щодо відмови у призначенні пенсії за віком, відповідно права позивача відповідачем 1 не порушені, відтак у задоволенні позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві слід відмовити.

Таким чином, задоволення позовних вимог у спосіб зобов`язання відповідача 2 призначити пенсію за віком із зарахуванням спірного періоду є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (параграф 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, решта доводів та аргументів сторін, що наведена у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовують.

VI. Висновки суду.

Частинами першою, другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

VII. Розподіл судових витрат.

Квитанцією від 09.10.2024 № 0.0..1 підтверджується сплата позивачем судового збору. За таких обставин, враховуючи вимоги статті 139 КАС України, судові витрати на оплату судового збору у розмірі 1211,20 грн підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 2, як суб`єкта владних повноважень, яким прийнято оскаржуване рішення.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 27.09.2024 № 22 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 з 23.06.2024 пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до страхового стажу період роботи з 09.10.1996 по 30.11.1998 відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_2 від 10.09.1981.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач 1 - Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві, місцезнаходження: вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16, м.Київ, 04053; .

Відповідач 2 - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, місцезнаходження: пр.Соборний, буд.158-Б, м.Запоріжжя, 69057; .

Рішення у повному обсязі складено та підписано 15.11.2024.

Суддя К.В.Мінаєва