Справа № 400/14282/23
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/14282/23

Головуючий І інстанції: Лісовська Н.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2024 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту судового рішення - 15.02.2024р.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

13.07.2022р. ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до та ГУ ПФУ в Миколаївській області, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії відповідача стосовно відмови у проведенні з 25.11.2015р. обчисленні, нарахуванні та виплаті йому пенсії, виходячи з 35 років страхового стажу;

- зобов`язати відповідача провести з 25.11.2015р. обчислення, нарахування та виплату йому пенсії, виходячи з 35 років страхового стажу, з урахуванням раніше виплачених сум.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, отримуючи пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», розраховану із його загального стажу роботи - 33 роки 3 місяці 26 днів, неодноразово звертався до відповідача із заявою про перерахунок пенсії, виходячи із загального стажу роботи - 35 років. Насамперед, позивач вважає, що його загальний стаж роботи було обраховано пенсійним органом невірно, без урахування сукупності даних трудової книжки та, зокрема, відомостей щодо сплати страхових внесків, що, на переконання позивача, є протиправним та порушує його право на гідне пенсійне забезпечення, передбачене чинним законодавством.

Представник відповідача надав до суду першої інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги категорично не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2024 року (ухвалене в порядку спрощеного (письмового) провадження) у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 15.08.2023р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15.02.2024р. та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.03.2024р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

29.04.2024р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

09.04.2024р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Миколаївській області та з 22.11.2015р. отримує пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виходячи із загального стажу роботи - 33 роки 3 місяці 26 днів, що підтверджується протоколом призначення пенсії від 11.11.2015р. №5547.

Згідно із вказаним протоколом призначення пенсії, зарахований трудовий стаж визначений за такими періодами: робота за Списком №2 - 18 років 2 місяці 18 днів; військова служба - 3 років 1 день; страховий стаж з 01.07.2000р. - 9 років 4 дні; загальний стаж (після 2004р.) - 5 років 6 місяців 3 дні; загальний стаж (повний) - 33 роки 3 місяці 26 днів.

16.10.2023р. позивач, вважаючи, що його страховий стаж повинен складати не менше 35 років, звернувся до ГУ ПФУ в Миколаївській області із відповідною заявою про перерахунок його пенсії.

Листом від 14.11.2023р. №22113-21528/К-02/8-1400/23 ГУ ПФУ в Миколаївській області було повідомлено ОСОБА_1 , що станом на 01.03.2023р. його страховий стаж за документами пенсійної справи, а також індивідуальними відомостями з бази даних Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування становить - 33 роки 4 місяці 3 дні (по 07.05.2014р.); коефіцієнт страхового стажу - 0,33333 (400 місяців / (100% х 12) х 1% (величина оцінки одного року страхового стажу у відсотках))); заробітну плату враховано за 60 місяців страхового стажу підряд з 01.08.1991р. по 31.07.1996р., а також за весь період страхового стажу з 01.07.2000р. по 30.06.2013р.

На підставі заяви позивача від 16.10.2023р., перерахунок пенсії було проведено з 01.11.2023р., а до страхового стажу та заробітної плати враховано і період роботи з 01.07.2007р. по 29.02.2008р. за індивідуальними відомостями з бази даних Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Після проведення даного перерахунку страховий стаж позивача склав - 34 роки 3 дні (по 07.05.2014р.), а коефіцієнт страхового стажу - 0,34000.

Не погоджуючись із такими діями та рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходячи із того, що позовні вимоги ОСОБА_1 фактично стосуються дій ГУ ПФУ в Миколаївській області щодо неврахування до загального страхового стажу при призначенні пенсії 8 місяців роботи в ТОВ «Рюміз», в якому він працював в період з 01.07.2007р. по 29.02.2008р. (відповідно до наданих доказів), зазначив про те, що спірний період (який не вказаний у трудовій книжці, натомість відображений у відомостях з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків) відповідачем враховано. Страховий стаж позивача становить 34 роки 3 дні. Отже, оскільки відомості про спірний період вже враховані відповідачем для обчислення індивідуального коефіцієнта заробітної плати, суд 1-ї інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову.

Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складової права на соціальний захист, є її конституційним правом.

За змістом ч.1 ст.92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Так, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел врегульовуються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV.

Частиною 1 ст.9 Закону №1058-ІV визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

За визначенням, наведеним у ч.1 ст.24 Закону №1058-IV, страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів і в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим же Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (ч.2 ст.24 Закону №1058-IV).

Як передбачено ч.4 цієї статті, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим же Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими та особливо важкими умовами праці за Списком №1 та на інших роботах із шкідливими та важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у ч.ч.2 і 3 статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у ч.4 цієї статті.

Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються у відповідності до ст.27 та з урахуванням норм ст.28 цього Закону (ч.1 ст.114 Закону №1058-IV).

Аналізуючи зміст позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що суть порушеного права, у межах спірних правовідносин, стосується не лише окремого врахування до загального страхового стажу 8 місяців роботи в ТОВ «Рюміз», як помилково зазначив суд 1-ї інстанції, а навпаки, суть спору полягає в неправильності (неточності) розрахунку загального трудового стажу позивача, що безпосередньо впливає на розмір призначеної йому пенсії за віком.

При цьому, слід зауважити, що період роботи ОСОБА_1 у ТОВ «Рюміз» було відображено та зараховано до загального трудового стажу, що підтверджується наданим відповідачем протоколом розрахунку стажу за пенсійною справою №33, а тому вищевказаний стаж (період роботи) у межах спірних правовідносин, на переконання колегії суддів, не є спірним.

Натомість, дослідивши матеріали даної справи (у тому числі надану форму розрахунку стажу), судом апеляційної інстанції встановлено іншу розбіжність у врахуванні ГУ ПФУ в Миколаївській області страхового стажу позивача, з огляду на записи у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 , та виявлено наступні спірні періоди:

- з 01.09.2004р. по 31.04.2005р., з 13.04.2006р. по 30.09.2006р. та з 02.10.2006р. по 22.12.2006р. в ПАТ «Чорноморський суднобудівний завод»;

- з 24.11.2009р. по 30.11.2009р. в Миколаївській спеціалізованій I-III ступенів школі №22 з поглибленим вивченням англійської мови з 1 класу.

Підставою ж для не зарахування зазначених вище періодів роботи ОСОБА_1 (як таких, що не можуть бути враховані при обчисленні пенсії), як слідує зі змісту пояснень пенсійного органу, стала саме відсутність індивідуальних відомостей за відповідні періоди роботи у Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Будь-яких інших підстав для не зарахування вказаних періодів роботи ОСОБА_1 ні у листах відповідача, ні у заявах по суті справи зазначено не було.

У світлі доводів учасників справи, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до ст.48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються з ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. №1788-XII, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Вказаним нормам відповідає також п.1 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993р. №637), за приписами якого, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби або навчання, а також архівними установами.

Пунктами 3 та 20 зазначеного Порядку регламентовано, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи чи містяться неправильні або ж неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, що наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (Додаток №5). У довідці повинно бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Отже, системний аналіз вказаних правових норм беззаперечно вказує на те, що законодавством України встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Тобто, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої, або ж необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 20.02.2018р. у справі №234/13910/17, від 07.03.2018р. у справі №233/2084/17, від 04.03.2020р. у справі №367/945/17, від 27.04.2020р. у справі №367/4230/17 та від 23.09.2021р. у справі №227/4273/16-а.

Так, до матеріалів даної справи долучено копію трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 (дата заповнення 29.11.1978р.), з якої вбачається, що останній у період з 31.08.1983р. по 22.12.2006р. безперервно працював в ПАТ «Чорноморський суднобудівний завод» та у період з 24.11.2009р. по 31.08.2012р. - в Миколаївській спеціалізованій I-III ступенів школі №22 з поглибленим вивченням англійської мови з 1 класу.

Як встановлено колегією суддів, трудова книжка ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 оформлена належним чином, записи у ній мають всі необхідні реквізити, скріплені печатками підприємств та беззаперечно підтверджують його зайнятість на відповідних підприємствах. Більше того, надана трудова книжка має усі кваліфікуючі ознаки, які відносять періоди роботи (в частині, що не є спірними у даній справі) позивача в ПАТ «Чорноморський суднобудівний завод» до пільгових робіт, а тому уточнюючі довідки підприємств за відповідний період стажу не є обов`язковими для призначення пенсії.

Пенсійним органом, у свою чергу, не було надано до суду будь-яких доказів на підтвердження того, що дані трудової книжки (в частині спірного періоду роботи) містять неправдиві або ж недостовірні відомості чи були предметом судового розгляду.

Жодного спростування вищевказаних висновків відповідачем під час розгляду справи як у суді 1-ї інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, не наведено та відповідних доказів не надано.

Більше того, слід наголосити на тому, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, а тому й неналежне їх ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до стажу та отримання пенсії з його врахуванням.

Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено чинним законодавством.

Як наслідок, відсутність посилання чи будь-які неточності у записах трудової книжки не може бути підставою для виключення спірних періодів роботи із трудового стажу позивача, адже він, як працівник, не може відповідати за правильність та повноту оформлення будь-яких документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 06.02.2018р. у справі №677/277/17.

Що ж стосується доводів відповідача про те, що відсутність відомостей щодо сплати страхових внесків за періоди, відображені у Реєстрі застрахованих осіб, то колегія суддів зазначає про те, що страхувальники, у розумінні ст.1 Закону №1058-ІV, це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Згідно зі ст.20 Закону №1058-ІV, страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески. Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Страхові внески являються складовою умовою існування солідарної системи та підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться із урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

У контексті обставин даної справи системний та цільовий способи тлумачення вказаних норм дають судовій колегії підстави дійти висновку про те, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну (або не в повному обсязі) сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника. При цьому, відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Тобто, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам взагалі не може впливати на зарахування до відповідного стажу при призначенні пенсії позивачці періоду її роботи, оскільки обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну (або ж не в повному обсязі) сплату страхових внесків законодавством покладено саме на страхувальника.

Колегія суддів наголошує, що періоди роботи, за які підприємство-страхувальник нарахувало застрахованій особі - працівнику заробітну плату та утримало з неї відповідні страхові внески (єдиний внесок), повинні зараховуватися до відповідного стажу цієї застрахованої особи-працівника незалежно від того, чи сплатило фактично підприємство-страхувальник ці страхові внески, чи ні.

Відтак, відсутність в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування - індивідуальні відомості про застраховану особу (форма ОК-5) відомостей про сплату роботодавцем страхових внесків (єдиного внеску) для нарахування пенсії за спірні періоди не є підставою для позбавлення особи права на пенсію, оскільки остання не може нести за це відповідальність.

Правові висновки суду у даній справі відповідають усталеній практиці Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постановах від 17.07.2019р. у справі №144/669/17, від 09.09.2019р. у справі №242/5448/16-а, від 31.10.2019р. у справі №235/7373/16, від 06.07.2020р. у справі №242/2179/17, від 09.10.2020р. у справі №341/460/17, від 01.03.2021р. у справі №423/757/17, від 31.03.2021р. у справі №242/5696/16-а, від 17.11.2021р. у справі №242/5635/16-а, а також від 15.06.2022р. у справі №383/102/14-а.

Аналізуючи наведене правове регулювання у контексті встановлених обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що періоди роботи позивача з 01.09.2004р. по 31.04.2005р., з 13.04.2006р. по 30.09.2006р. та з 02.10.2006р. по 22.12.2006р. в ПАТ «Чорноморський суднобудівний завод», а також з 24.11.2009р. по 30.11.2009р. в Миколаївській спеціалізованій I-III ступенів школі №22 з поглибленим вивченням англійської мови з 1 класу є належним чином підтвердженими трудовою книжкою та іншими доказами, наявними у матеріалах справи, а тому будь-яких правових підстав для неврахування їх до стажу ОСОБА_1 не було.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 17.04.2019р. у справі №342/158/17 зазначено, що протиправні дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу чи його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення або ж у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону (або ж іншого нормативно-правового регулювання) віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Як наслідок, бездіяльність відповідача щодо не зарахування до загального страхового стажу позивача вказаних вище періодів роботи є протиправною.

У той же час, слід звернути увагу на те, що у позовній заяві позивачем не зазначено та жодним чином не конкретизовано, які ж саме періоди роботи протиправно не було зараховано відповідачем до його страхового стажу, як і не зазначено в прохальній частині позову про те, яке саме рішення компетентного органу оскаржується, які періоди трудової діяльності (в тому числі й пільгові) не було враховано (відмовлено у врахуванні) відповідачем, а відповідно, яке саме порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту судом в цій частині.

Згідно з ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

При цьому, суд може вийти за межі позовних вимог, втім якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини та громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частина 4 ст.9 КАС України зобов`язує суд до активної ролі в судовому процесі, в тому числі до офіційного з`ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках до витребування доказів, яких, на думку суду, не вистачає для з`ясування всіх обставин, що розглядається.

У постанові Верховного Суду 25.03.2020р. у справі №752/18396/16-а сформульована правова позиція, що принцип диспозитивності в адміністративному процесі має своє специфічне змістове наповнення, пов`язане з публічно-правовим характером адміністративного позову та активною участю суду в процесі розгляду справ, а тому суд може та зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів.

Отже, суд може та навіть зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів. Такий вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява. Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема, коли це необхідно для ефективного та повного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин (сторін чи третіх осіб), про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Підсумовуючи вищезазначене, колегія суддів в цілому погоджується з доводами апелянта про те, що наведені дії (бездіяльність) пенсійного органу є протиправними і такими, що порушують його право на гідне пенсійне забезпечення, однак виключно з мотивів, наведених судом апеляційної інстанції вище.

Ініційований позивачем спір, у даному випадку, виник внаслідок помилкового тлумачення ГУ ПФУ в Миколаївській області приписів чинного пенсійного законодавства в частині підтвердження трудового стажу позивача за наявності дійсних порушень його соціальних прав (хоч і без конкретизації таких у позовній заяві), що чітко та беззаперечно підтверджується співвідношенням наданої трудової книжки та проведеним пенсійним органом розрахунком стажу (форма РС-право) ОСОБА_1 , а відтак висновок суду першої інстанції про те, що позов задоволенню не підлягає, є передчасним та взагалі необґрунтованим.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту має забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Суд вважає належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача, враховуючи ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.245 КАС України, є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача, виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених вказаною статтею, а тому судова колегія вважає за необхідне зобов`язати ГУ ПФУ у Миколаївській області зарахувати до загального страхового стажу встановлені вище спірні періоди роботи ОСОБА_1 , а саме: з 01.09.2004р. по 31.04.2005р., з 13.04.2006р. по 30.09.2006р. та з 02.10.2006р. по 22.12.2006р., а також з 24.11.2009р. по 30.11.2009р., та, з урахуванням висновків суду у даній справі, повторно розглянути заяву про перерахунок пенсії.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.

У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, в обсязі встановлених обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове - про часткове задоволення даного позову.

Керуючись ст.ст.308,311,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2024 року - скасувати та ухвалити нове, яким адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо не зарахування до загального страхового стажу періоди роботи ОСОБА_1 з 01.09.2004 року по 31.04.2005 року, з 13.04.2006 року по 30.09.2006 року, з 02.10.2006 року по 22.12.2006 року в ПАТ «Чорноморський суднобудівний завод» та з 24.11.2009 року по 30.11.2009 року в Миколаївській спеціалізованій I-III ступенів школі №22 з поглибленим вивченням англійської мови з 1 класу.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати до загального страхового стажу періоди роботи ОСОБА_1 з 01.09.2004 року по 31.04.2005 року, з 13.04.2006 року по 30.09.2006 року, з 02.10.2006 року по 22.12.2006 року в ПАТ «Чорноморський суднобудівний завод» та з 24.11.2009 року по 30.11.2009 року в Миколаївській спеціалізованій I-III ступенів школі №22 з поглибленим вивченням англійської мови з 1 класу.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про перерахунок його пенсії, з урахуванням правової позиції, викладеної судом у цьому судовому рішенні, та прийняти відповідне рішення.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 12.11.2024р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко