Справа № 280/6554/24
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2024-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2024 року Справа № 280/6554/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (площа Центральна, буд. 3, м. Чернівці, 58002) та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрія, буд. 10, м. Львів, 79016), про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

15.07.2024 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (далі відповідач 1, ГУ ПФУ в Чернівецькій області) та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі відповідач 2, ГУ ПФУ у Львівській області), в якій позивач просить суд:

визнати протиправними та скасувати: рішення відповідача 1 №29 від 27.05.2024; рішення відповідача 2 №39 від 19.06.2024;

зобов`язати відповідача 1: зарахувати до страхового стажу позивача для призначення пенсії за віком періоди отримання допомоги по безробіттю з 09.03.2004 по 03.12.2004, та періоди роботи з 01.04.1980 по 24.05.1983, з 01.11.2000 по 31.01.2001 та з 01.06.2002 по 21.03.2002; призначити позивачу пенсію за віком на підставі поданої ним заяви від 20.05.2024.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в оскаржуваних рішеннях відповідачі не заперечують тієї обставини, що ОСОБА_1 працював, а також отримував допомогу по безробіттю в зазначені періоди. Відповідачі не заперечує також достовірність відомостей, зазначених у Трудовій книжці щодо цих періодів. Всі посилання відповідачів, щодо не зарахування спірного стажу, стосуються лише додаткових відомостей, які підтверджують страховий (трудовий) стаж. При чому неналежний порядок заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист при вирішенні питань призначення пенсії за віком. Таким чином відповідачі, відмовляючи у призначені пенсії діяли не на підставі Законодавства України, необґрунтовано, нерозсудливо, непропорційно. Вважає, що у нього достатньо стажу для призначення пенсії, що підтверджується належними і достовірними записами в його Трудовій книжці. Тому він має право на призначення пенсії, і відповідача 1, як такого, що перший розглянув заяву позивача про призначення пенсії та першим допустив порушення його прав на неї, слід зобов`язати її призначити. Просить суд задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою від 22.07.2024 відкрито спрощене позовне провадження у справі, розгляд справи призначено без виклику сторін.

05.08.2024 засобами системи «Електронний суд» від ГУ ПФУ в Чернівецькій області надійшов відзив на позов, в якому вказаний пенсійний орган заперечив проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування відзиву відповідач 1 зазначив, що нормами чинного законодавства визначені умови і порядок призначення пенсії за віком. При опрацюванні наданих позивачем документів по обчисленню страхового стажу для призначення пенсії за віком, органом Пенсійного фонду України розраховано стаж, який склав 30 років 4 місяці 16 днів.

За доданими документами до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано:

період отримання допомоги по безробіттю згідно трудової книжки серія НОМЕР_1 від 02.07.1985 з 09.03.2004 по 03.12.2004, оскільки не вказано при припиненні виплати номер наказу;

період роботи з 01.04.1980 по 24.05.1983 згідно трудової книжки серія НОМЕР_1 від 02.07.1985 та довідок від 26.03.2024 №04-11/Фл Н-9 і від 08.04.2024 №04-11/Фл Н-17, оскільки запис про роботу внесено раніше дати заповнення трудової книжки, а надані довідки потребують легалізації.

Враховуючи вищенаведені факти та норми чинного законодавства вважає, що в діях органу Пенсійного фонду України не вбачається протиправних дій по відношенню до позивача, ГУ ПФУ в Чернівецькій області проведено розрахунок стажу позивачу згідно вимог чинного законодавства, таким чином в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити, оскільки у позивача відсутній необхідний стаж для призначення пенсії за віком не менше 31 року.

Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

06.08.2024 від ГУ ПФУ у Львівській області надійшов відзив на позов, в якому відповідач 2 заперечив проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування відзиву зазначив, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано:

- періоди роботи з 01.04.1980 по 24.05.1983 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 02.07.1985 та довідок від 26.03.2024 №04-11/Фл Н-9 і від 08.04.2024 №04-1/Фл Н-17, оскільки запис про роботу внесено раніше ніж видана трудова книжка, а надані довідки потребують легалізації компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Документи, необхідні для призначення пенсії, зокрема, про стаж роботи до 31.12.1991, уточнюючі довідки про пільговий характер роботи, про навчання, про цивільний стан особи та інші документи враховуються при призначенні пенсії у разі проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений, передбаченого ст. 4 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 05.10.1961;

- періоди роботи з 01.11.2000 по 31.01.2001 та з 01.06.2002 по 21.09.2002 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 02.07.1985, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу відсутні дані про роботу. Період роботи доцільно підтвердити додатковими документами або результатами перевірки проведеної, в тому числі за заявою власника трудової книжки.

Страховий стаж позивача становить 30 років 02 місяці 22 дні.

Дата з якої позивач матиме право на пенсійну виплату згідно підтверджених документів 01.06.2027.

Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши наявні у справі матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), 20.05.2024 та 12.06.2024 через Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, звертався із заявою про призначення пенсії за віком. До цих заяв позивачем було подано, зокрема, Трудову книжку серія НОМЕР_1 від 02.07.1985.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 16 грудня 2020 року №25-1 «Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України» (далі - постанова №25-1), зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 16 березня 2021 за №339/35961, передбачено опрацювання заяв про призначення/перерахунки пенсії бек-офісами територіальних органів Фонду в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від місця подачі заяви та місця проживання пенсіонера.

Відповідно пункту 4.2 розділу IV постанови №25-1 після реєстрації заяви та сканування документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Рішення за результатами заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, за принципом екстериторіальності заяви про призначення пенсії ОСОБА_1 була передана на розгляд до ГУ ПФУ в Чернівецькій області та ГУ ПФУ у Львівській області відповідно.

За заявою позивача від 20.05.2024 ГУ ПФУ в Чернівецькій області було прийнято Рішення про відмову у призначені пенсії №29 від 27.05.2024 (далі - Рішення від 27.05.2024).

За заявою позивача від 12.06.2024 ГУ ПФУ у Львівській області було прийнято Рішення про відмову у призначені пенсії №29 від 19.06.2024 (далі - Рішення від 19.06.2024).

У Рішенні від 27.05.2024 підставою для відмови у призначенні пенсії є те, що, на думку відповідача 1, страховий стаж позивача за наданими документами складає 30 років 4 місяці 16 днів, якого не достатньо для призначення пенсії. До страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком, не зараховано:

- період отримання допомоги по безробіттю, згідно з трудовою книжкою, з 09.03.2004 по 03.12.2004, оскільки не вказано при припиненні виплати номер наказу.

- період роботи з 01.04.1980 по 24.05.1983 згідно з трудовою книжкою серія НОМЕР_1 від 02.07.1985 та довідок від 26.03.2024 №04-11/Фл Н-9 і від 08.04.2024 №04-11/Фл Н-17, оскільки запис про роботу внесено раніше дати заповнення трудової книжки, а надані довідки потребують легалізації відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі -Порядок №22-1).

У Рішенні від 19.06.2024 підставою для відмови у призначенні пенсії є те, що, на думку відповідача 2, страховий стаж позивача за наданими документами складає 30 років 2 місяці 22 дні, якого не достатньо для призначення пенсії. До страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком не зараховано:

- період роботи з 01.04.1980 по 24.05.1983 згідно з трудовою книжкою серія НОМЕР_1 від 02.07.1985 та довідок від 26.03.2024 №04-11/Фл Н-9 і від 08.04.2024 №04-11/Фл Н-17, оскільки запис про роботу внесено раніше дати заповнення трудової книжки, а надані довідки потребують легалізації компетентним органом держави, в якій документ був складений.

- періоди роботи з 01.11.2000 по 31.01.2001 та з 01.06.2002 по 21.09.2002, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу відсутні дані про роботу. На думку відповідача 2 період роботи доцільно підтвердити додатковими документами або результатами перевірки проведеної, в тому числі за заявою позивача.

Не погоджуючись з такими рішеннями відповідачів, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями частини другої статті 2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України).

Пенсійні правовідносини регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-ІV), який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст. 26 Закону №1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Відповідно до статті 45 Закону №1058-IV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Обчислення загального страхового стажу особи здійснюється органами Пенсійного фонду України у відповідності до норм ст. 24 Закону №1058-IV, якою визначено, що страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж з 01.01.2004 обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, виходячи із суми сплачених страхових внесків.

Страховий стаж, набутий до 01.01.2004 підтверджується трудовою книжкою, документами, визначеними постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Так, Рішенням від 27.05.2024 до страхового стажу позивача не зараховано період отримання допомоги по безробіттю згідно трудової книжки серія НОМЕР_1 від 02.07.1985 з 09.03.2004 по 03.12.2004, оскільки не вказано при припиненні виплати номер наказу.

Крім того, Рішенням від 27.05.2024 та Рішенням від 19.06.2024 до страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 01.04.1980 по 24.05.1983 згідно з трудовою книжкою серія НОМЕР_1 від 02.07.1985 та довідок від 26.03.2024 №04-11/Фл Н-9 і від 08.04.2024 №04-11/Фл Н-17, оскільки запис про роботу внесено раніше дати заповнення трудової книжки, а надані довідки потребують легалізації компетентним органом держави.

При цьому зауважень до даних записів в трудовій книжці відповідачами не зазначено.

Суд звертає увагу, що з відомостей трудової книжки чітко вбачаються дати зачислення та звільнення, розбірливо внесені записи про роботу, зазначені номера та дати документів, на підставі яких внесені ці записи, наявні підписи осіб, які заповнювали трудову книжку та печатки підприємств (з яких чітко видно організаційно-правову форму та назву підприємств), що відповідає вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.

З огляду на це суд зазначає, що відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (Порядок №637).

Відповідно до пункту 1 зазначеного Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року затверджено Інструкцією Про порядок ведення трудових книжок працівників, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110 (далі Інструкція №58)

Пунктом 1.1 Інструкції №58 також встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції №58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Згідно з пунктом 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Аналогічна за змістом норма містилась у п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка була затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162, яка діяла в Україні станом на дату заповнення трудової книжки позивача 02.06.1985.

Записи про початок та припинення виплати позивачу допомоги по безробіттю з 09.03.2004 по 03.12.2004, які містяться у його Трудовій книжці, засвідчені печатками Мелітопольського районного центру зайнятості, підписами посадових осіб та містять посилання на Накази. Підставою припинення виплати допомоги по безробіттю був Наказ №НТ041207 від 07.12.2004. Натомість у Трудовій книжці посадовою особою Мелітопольського районного центру зайнятості помилково вказано посилання на Наказ №НТ041209 від 09.12.2004. Даний Наказ є наказом про зняття позивача з обліку в Мелітопольському центрі зайнятості, що підтверджується Архівною довідкою Запорізького обласного центру зайнятості №1179/01-90 від 11.06.2024.

Відповідачем 1 не було спростовано достовірності відомостей про період виплати позивачу допомоги по безробіттю, зміст записів у його Трудовій книжці не ставився пенсійним органом під сумнів.

Відповідач 1 у своєму Рішенні від 27.05.2024 посилався на відсутність у Трудовій книжці номеру наказу про припинення виплати. Втім, Трудова книжка як підстава для закінчення виплат (п. 16 Відомостей про роботу Трудової книжки), містить номер наказу НТ041209 - про зняття позивача з обліку, який було помилково вписано у Трудову книжку як номер наказу про припинення виплат.

Відповідачі також посилаються на те, що записи про мою трудову діяльність з 01.04.1980 по 24.05.1983 були зроблені раніше дати заповнення Трудової книжки. На думку відповідачів це призводить до неможливості зарахування вказаного періоду до страхового стажу.

Втім, відповідачі не навели обґрунтування того, в чому саме полягає порушення правил ведення трудових книжок в даному випадку. Також не зазначено, яким чином наявність у трудовій книжці записів про трудову діяльність, яка здійснювалась раніше дати заповнення трудової книжки, впливає на право позивача щодо пенсійного забезпечення. Чинне законодавство не містить заборони вносити до трудової книжки інформацію про трудову діяльність, яка здійснювалась до дати заповнення Трудової книжки. Записи в Трудовій книжці позивача засвідчені підписами уповноважених осіб, наявні відбитки печаток підприємств. Записи здійснено на підставі наказів, реквізити яких зазначені у Трудовій книжці; вони містять всі необхідні відомості щодо дати та підстав прийняття, переведення та звільнення; не мають виправлень та неточностей, які б могли викликати обґрунтовані сумніви щодо їх змісту.

Більш того суд звертає увагу, що працівник не може відповідати за правильність та повноту заповнення трудової книжки, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Таким чином, здійснення записів у трудовій книжці та їх належне оформлення законодавцем покладено на роботодавця, а не на працівника, отже, відповідальність за можливе не вчинення такого запису або його неналежне оформлення не може бути перекладена на працівника та призводити до позбавлення його права на врахування фактично відпрацьованого часу у складі трудового стажу, який враховується для призначення пенсії.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах була висловлена Верховним Судому постановах від 02 лютого 2018 року у справі №677/277/17, від 26 червня 2019 року у справі №423/3762/16-а, від 11 липня 2019 року у справі №683/737/17, від 09 серпня 2019 у справі №654/890/17, від 06 квітня 2022 року у справі №607/7638/17, від 12 вересня 2022 року у справі №569/16691/16-а згідно із якою відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.

При цьому суд звертає увагу на те, що можливі порушення у заповненні трудової книжки, зазначені відповідачами, не впливають на факт роботи позивача у спірні періоди та отримання ним загального трудового стажу.

Суд зазначає, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

За загальним правилом, формальні неточності у документах не можуть бути підставою для обмеження особи у реалізації її права на соціальний захист.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі №593/283/17, від 30 вересня 2019 року у справі №638/18467/15-а, від 23 жовтня 2019 року у справі №263/3783/17, від 19 червня 2020 року у справі №359/2076/17, від 20 січня 2021 року у справі №588/647/17, від 18 листопада 2022 року у справі №560/3734/22 та інших.

Підсумовуючи вищевикладене відповідачами протиправно не зараховано періоди роботи позивача з 01.04.1980 по 24.05.1983 та з 09.03.2004 по 03.12.2004, згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 від 02.07.1985.

Щодо посилання відповідачів на те, що надані позивачем довідки потребують легалізації компетентним органом держави, в даному випадку Республіки Казахстан, то суд вважає такі доводи відповідачів безпідставними, оскільки довідки видана в іноземній державі на підставі нормативних актів цієї держави, державні органи якої не керуються нормативними актами України.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі Україна та Республіка Казахстан (далі - Угода).

При цьому, метою вказаної Угоди є взаємне визнання і виконання державами-учасницями зобов`язань відносно непрацездатних осіб, які набули право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди. Держави-учасниці цієї Угоди, визнавши відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, взяли на себе зобов`язання щодо захисту їхніх пенсійних прав.

Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди (стаття 5 Угоди).

Відповідно до статті 1 Угоди пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Частиною другою статті 4 Угоди «Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів» від 15 квітня 1994 року, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, РФ, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

На підставі викладеного, суд зазначає, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; пільговий стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.11.2019 у справі №676/6166/16-а, від 16.04.2020 у справі №555/2250/16-а, від 20.07.2020 у справі №174/421/17(2-а/174/64/2017), від 29.03.2023 у справі №360/4129/20 та інших.

Рішенням Економічного Суду Співдружності Незалежних Держав від 26.03.2008 №01-1/2-07 визначено, що норма пункту 3 статті 6 Угоди встановлює правило, згідно з яким розмір пенсії визначається із заробітку (доходу) за періоди роботи, що зараховуються до трудового стажу, і застосовується при первинному призначенні пенсії в державах-учасницях Угоди. Конкретні періоди роботи для визначення середнього заробітку (доходу) при призначенні пенсії передбачаються пенсійним законодавством кожної держави-учасниці цієї Угоди.

Таким чином, під час вирішення питання про наявність у позивача права на пенсію відповідачами повинен був бути врахований трудовий стаж, набутий ним на території будь-якої з держав - учасниць Угоди, в тому числі на території Республіки Казахстан.

Крім того, Україна є учасницею Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року. Казахстан (офіц. назва - Республіка Казахстан) також залишається учасницею цієї Конвенції. Зазначена Конвенція передбачає проставлення апостиля, якщо угода між двома чи декількома договірними державами не відміняють чи не спрощують дану формальну процедуру або не звільняють сам документ від легалізації (ст. 2.3 цієї Конвенції).

Вказана Конвенція поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави.

Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; b) адміністративні документи; c) нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів.

Отже, відсутність перекладу та легалізації на довідках, не може бути підставою для органів Пенсійного фонду в обмежені права особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Стосовно не зарахування ГУ ПФУ у Львівській області (рішення від 19.06.2024) періодів роботи з 01.11.2000 по 31.01.2001 та з 01.06.2002 по 21.09.2002 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 02.07.1985, з підстав відсутності в індивідуальних відомостях про застраховану особу даних про роботу, то суд зазначає таке.

Згідно із статтею 20 Закону №1058-IV, страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до статті 106 Закону №1058-IV виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів.

Страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

За змістом вищезазначених норм, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Суд зазначає, що, фактично, внаслідок невиконання (можливого невиконання) роботодавцем обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного забезпечення за час роботи (служби) на підприємстві (в Збройних Силах України), що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 3 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V, яка набрала чинності з 1 лютого 2007 року, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (п. 23 ч. I). Ратифікувавши вказану Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині I Хартії.

Право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Суд зазначає, що позивач не повинен відповідати за неналежне виконання (можливе неналежне виконання) страхувальником свого обов`язку щодо належного нарахування та сплати страхових внесків, а отже, не нарахування та несплата страхувальником страхових внесків за позивача у спірні періоди, не може бути підставою для неврахування при призначенні застрахованій особі пенсії, заробітної плати (грошового забезпечення) з якої не нараховані страхові внески.

Вказаний висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 20 березня 2019 року у справі №688/947/17, від 23 березня 2020 року у справі №535/1031/16-а, від 09 жовтня 2020 року у справі №341/460/17, від 02 серпня 2022 року у справі №560/4616/20 та інших.

Таким чином, відповідачем 2 протиправно не зараховано до страхового стажу позивача періоди його роботи з 01.11.2000 по 31.01.2001 та з 01.06.2002 по 21.09.2002.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom №44277/98).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Фон Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany №71916/01, №71917/01 та №10260/02).

Також, суд вважає за потрібне наголосити, що на сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування (standards of proof): «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence), «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence) та «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

У справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень щодо відмови фізичній особі у реалізації її права на соціальний захист, гарантованого, зокрема, статтею 46 Конституції України, за загальним правилом, повинні відповідати критерію «поза розумним сумнівом».

Це, зокрема, зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України».

Також, аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2019 року у справі №822/863/16, від 21 листопада 2019 року у справі №826/5857/16, від 11 лютого 2020 року у справі №816/502/16, від 16 червня 2020 року у справі №756/6984/16-а та від 18 листопада 2022 року у справі №560/3734/22.

Наведені відповідачами аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що підтверджують відсутність у позивача страхового стажу.

Враховуючи викладене суд вважає позовні вимоги, в частині, визнання протиправним та скасування рішення відповідачів про відмову у призначенні пенсії №29 від 27.05.2024 та №39 від 19.06.2024, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно іншої частини позовних вимог.

Щодо зобов`язання певного пенсійного органу призначити пенсію.

Завданням адміністративного суду є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та їх відповідності правовим актам вищої юридичної сили. Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Тому завданням адміністративного суду є саме контроль за легітимністю прийняття рішень.

Такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 10.09.2019 у справі №818/985/18 та від 26.12.2019 у справі №810/637/18.

Статтею 58 Закону №1058-IV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, тобто Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Верховним Судом у постанові від 07.03.2018 у справі №233/2084/17 зазначено, що вирішення питання призначення пенсії є виключною компетенцією Пенсійного фонду, а тому належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії на пільгових умовах, а не зобов`язання відповідача призначити пенсію, оскільки відповідачем ще не вирішено питання щодо зарахування стажу позивача, з урахуванням даного рішення суду.

Як зазначено в пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, засіб захисту, що вимагається статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

За приписами частини 3 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування індивідуального акту суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Згідно з частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача 1: зарахувати до страхового стажу позивача для призначення пенсії за віком періоди отримання допомоги по безробіттю з 09.03.2004 по 03.12.2004, та періоди роботи з 01.04.1980 по 24.05.1983, з 01.11.2000 по 31.01.2001 та з 01.06.2002 по 21.03.2002, а також повторно розглянути його заяву від 20.05.2024 про призначення пенсії, з урахуванням висновків суду.

Враховуючи викладене позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.

При зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2422,40 грн., який слід стягнути солідарно за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів.

Інші судові витрати позивачем до стягнення не заявлялись.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (площа Центральна, буд. 3, м. Чернівці, 58002) та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрія, буд. 10, м. Львів, 79016), про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області №29 від 27.05.2024 та рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №39 від 19.06.2024 про відмову в призначенні пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 для призначення пенсії за віком періоди отримання допомоги по безробіттю з 09.03.2004 по 03.12.2004, періоди роботи з 01.04.1980 по 24.05.1983, з 01.11.2000 по 31.01.2001, з 01.06.2002 по 21.03.2002 та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.05.2024 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривні 20 (двадцять) копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривні 20 (двадцять) копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано «18» листопада 2024 року.

Суддя Р.В. Кисіль