Справа № 420/3534/24
Суддя: Вербицька Н.В.
Дата ухвалення: 2024-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/3534/24

Перша інстанція: суддя Вовченко О.А.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 липня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

02 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови в перерахунку і виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням зміни місячного грошового забезпечення на підставі виконаних судових рішень (постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду у справі № 420/22950/21 від 10 листопада 2020 року і рішення Одеського окружного адміністративного суду № 420/5127/23 від 21 червня 2023 року);

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок і виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням зміни місячного грошового забезпечення на підставі виконаних судових рішень (постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду у справі № 420/22950/21 від 10 листопада 2020 року і рішення Одеського окружного адміністративного суду № 420/5127/23 від 21 червня 2023 року), з урахуванням раніше виплачених сум.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що військовою частиною НОМЕР_1 на виконання судових рішень у справах № 420/22950/21 від 10 листопада 2022 року і № 420/5127/23 від 21 червня 2023 року нараховано і сплачена ОСОБА_1 індексація з 01 березня 2018 року по 10 серпня 2020 року в розмірі 95 033,76 гривень (96531,74 гривень без урахування сплати військового збору) і перерахунок грошового забезпечення з 29 січня 2020 року по 10 серпня 2020 року, виходячи з посадового окладу і окладу за військовим званням, розрахованого з урахуванням зміни з 01 січня 2020 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у розмірі 37320,25 гривень. Позивач наголосив, що з урахуванням вказаних виплат місячне грошове забезпечення ОСОБА_1 на час звільнення з військової служби змінилось, а відтак підлягає перерахунку одноразова грошова допомога, що нарахована і сплачена при звільненні ОСОБА_1 з військової служби. Однак, командування військової частини НОМЕР_1 відмовило ОСОБА_1 в перерахунку та виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням зміни місячного грошового забезпечення з підстави спливу строку давності пред`явлення вимоги про перерахунок його грошового забезпечення.

Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що вимога про перерахунок одноразової грошової допомоги при звільненні позивача не підлягає задоволенню, оскільки є необґрунтованою.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 липня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Зокрема, апелянт наголошує, що позивачем пропущений строк звернення до суду з цим позовом. Крім того, апелянт зазначив, що позивач проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_2 , проте ані судом першої інстанції ані позивачем не вирішувалось питання щодо залучення до участі у справі в якості відповідача ВЧ НОМЕР_2 , яка лише перебувала на фінансовому забезпеченні у ВЧ НОМЕР_1 .

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, у зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з травня 2015 року по серпень 2020 року ОСОБА_1 проходив військову службу в оперативному командуванні « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (військова частина НОМЕР_2 ), яка з 01.01.2020 року перебувала на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом Головнокомандуючого Збройних Сил України від 14.07.2020 року №185 ОСОБА_1 звільнений з військової служби.

10 серпня 2020 року наказом командира військової частини НОМЕР_2 за №177 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини і всіх видів забезпечення. Даним наказом визначено виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні, у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби в розмірі 369 297,50 грн.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.11.2022 по справі №420/22950/21 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 10.08.2020 включно із застосуванням щомісячної фіксованої індексації 3292,06 гривень відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від І7.07.2003 №1078, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 щомісячну фіксовану індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 10.08.2020 включно в сумі 96 531,74 (дев`яносто шість тисяч п`ятсот тридцять одну) гривню (сімдесят чотири) копійки відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2011 № 159, рішення суду виконано 30.12.2022 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.06.2024 року по справі № 420/5127/23 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії задоволено у повному обсязі, визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 29.01.2020 по 10.08.2020, без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення з 29.01.2020 по 10.08.2020, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2020 рік станом на 01.01.2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 i 14 до постанови Кабінету Міністрів України Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30.08.2017 № 704, з урахуванням раніше виплачених сум.

На виконання судових рішень у справах № 420/22950/21 від 10 листопада 2022 року і № 420/5127/23 від 21 червня 2023 року відповідачем:

- нараховано і сплачено ОСОБА_1 індексацію з 01 березня 2018 року по 10 серпня 2020 року в розмірі 95033,76 гривень (96531,74 гривень без урахування сплати військового збору);

- проведено перерахунок грошового забезпечення позивача з 29 січня 2020 року по 10 серпня 2020 року, виходячи з посадового окладу і окладу за військовим званням, розрахованого з урахуванням зміни з 01 січня 2020 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб і сплачено 37320,25 грн грошового забезпечення.

26 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 із заявою, в якій просив здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням зміни місячного грошового забезпечення на виконання судових рішень Одеського окружного адміністративного суду про зобов`язання виплати індексації грошового забезпечення з 01.03.2018 по 10.08.2020 і перерахунку грошового забезпечення з 29.01.2020 по 10.08.2020.

Листом від 29 січня 2024 року ВЧ НОМЕР_1 повідомила позивача про відсутність законних підстав для проведення ОСОБА_1 додаткових нарахувань та здійснення будь яких додаткових виплат грошового забезпечення за період з 2018 по 2020 роки.

Вважаючи протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови в перерахунку і виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням зміни місячного грошового забезпечення на підставі виконаних судових рішень (постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду у справі № 420/22950/21 від 10 листопада 2020 року і рішення Одеського окружного адміністративного суду № 420/5127/23 від 21 червня 2023 року), позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що розмір одноразової грошової допомоги при звільненні, безпосередньо залежить від розміру посадового окладу та окладу за військовим званням військовослужбовця, які позивачу перераховані на виконання рішення суду. При цьому суд виходив, що відповідальним за порушення прав позивача є військова частина НОМЕР_1 .

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Щодо доводів апеляційної скарги ВЧ НОМЕР_1 в частині пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з цим позовом, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

За приписами частин першої та другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

У справі, що розглядається, позивач 02 лютого 2024 року звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у перерахунку одноразової грошової допомоги при звільненні, яка виплачена йому відповідно до наказу про звільнення від 10 серпня 2020 року.

Положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті, відповідно до якої (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин») у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 та №9-рп/2013.

Так, у Рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 (справа №1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні», «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, виснував, що вказані поняття є рівнозначними.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Так, Законом №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При цьому, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (рішення від 09 лютого 1999 №1-рп/99, від 13 травня 1997 року №1-зп, від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001), Верховний Суд у рішенні від 06 квітня 2023 року у зразковій справі №260/3564/22 (адміністративне провадження №Пз/990/4/22) дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України (у редакції Закону №2352-IX) тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

На час звільнення позивача зі служби 10 серпня 2020 року частина друга статті 233 Кодексу законів про працю України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком, а отже позивач не обмежений тримісячним строком звернення до суду з цим позовом.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові по справі № 460/25662/23 від 03 жовтня 2024 року.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду є помилковими, оскільки його право на звернення до суду з цим позовом відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) не обмежене будь-яким строком.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині не залучення ВЧ НОМЕР_2 , в якій позивач проходив службу та з якої звільнений, до участі у справі, колегія суддів зазначає наступне.

За обставинами справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_2 та звільнений з військової служби наказом ВЧ НОМЕР_2 від 10 серпня 2020 року.

В свою чергу, в зв`язку з організаційними заходами в Збройних Силах України, рішенням командувача Сухопутних військ Збройних Силах України від 19.12.2019 року № 39140, військова частина НОМЕР_2 виключена з мережі розпорядників бюджетних коштів та встановленим порядком зарахована на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 з 01.01.2020 року, що визнається сторонами і підтверджується матеріалами справи.

Згідно з абз. 5 п. 8 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197, грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника).

Правила організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту затверджені наказом Міністерства оборони України від 22 травня 2017 року № 280 (далі Правила № 280, із змінами та доповненнями).

Відповідно до п. 1.1 розділу І Правил № 280 ці Правила визначають механізм фінансового забезпечення військових частин, кораблів, військових навчальних закладів, військових комісаріатів (територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту (далі військова частина), що утримуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

За визначенням, наведеним в п. 1.2 розділу І Правил № 280, фінансове забезпечення система заходів, що включає фінансове планування, отримання, зберігання, економне, ефективне і цільове використання коштів відповідно до вимог законодавства, організацію обліку та звітності з метою виконання військовою частиною покладених на неї завдань.

Відповідно до п. 1.3 Правил № 280 розпорядниками бюджетних коштів за кошторисом Міністерства оборони України є:

Міністр оборони України головний розпорядник;

командувачі (начальники) видів Збройних Сил України, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, інших органів військового управління (крім військових комісаріатів (територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки)), Голова Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, які включені до мережі головного розпорядника коштів, розпорядники коштів нижчого рівня (далі розпорядники коштів другого рівня);

командири військових частин, які включені до мережі головного розпорядника коштів або розпорядника коштів другого рівня, розпорядники коштів нижчого рівня (для - розпорядники коштів третього рівня).

Розпорядники бюджетних коштів реалізують свої функції таким чином:

головний розпорядник через Департамент фінансів Міністерства оборони України;

розпорядники коштів другого рівня через фінансово-економічні управління командувань видів Збройних Сил України, інших органів військового управління, управління фінансово-економічної діяльності Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту;

розпорядники коштів третього рівня через фінансові органи військових частин.

Згідно з п. 1.4 розділу І Правил № 280 забезпечувальний фінансовий орган згідно зі своїми повноваженнями здійснює координацію діяльності структурних підрозділів Міністерства оборони України, Апарату Головнокомандувача Збройних Сил України, Генерального штабу Збройних Сил України, видів Збройних Сил України, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, органів військового управління, які в установленому законодавством порядку визначені відповідальними виконавцями (співвиконавцями) бюджетних програм (підпрограм) (далі служби забезпечення) щодо забезпечення військових частин бюджетними асигнуваннями та коштами за напрямами відповідальності цих служб забезпечення.

Військова частина має право отримувати бюджетні асигнування на утримання тільки від одного забезпечувального фінансового органу.

До основних завдань фінансового забезпечення військової частини, з-поміж іншого, належить своєчасна та повна виплата грошового забезпечення військовослужбовцям та заробітної плати працівникам та інших передбачених законодавством виплат.

Забезпечувальний фінансовий орган стосовно військових частин, які зараховані на його фінансове забезпечення, серед іншого, зобов`язаний надавати бюджетні асигнування та здійснювати фінансування військових частин у порядку, визначеному законодавством.

Пунктом 1.5 розділу І Правил № 280 установлено, що військова частина, не включена до мережі розпорядників бюджетних коштів, зараховується на фінансове забезпечення до військової частини розпорядника коштів третього рівня на підставі відповідних директив (рішень).

У разі зарахування військової частини на фінансове забезпечення до військової частини розпорядника коштів не за підпорядкованістю, рішення про таке зарахування приймається фінансовим органом головного розпорядника бюджетних коштів на підставі клопотання керівника органу військового управління (структурного підрозділу органу військового управління).

Командир військової частини, зарахованої на фінансове забезпечення до військової частини розпорядника коштів третього рівня, організовує своєчасне оформлення та подання розпоряднику коштів усіх документів, необхідних для здійснення належного фінансового забезпечення військової частини.

Начальник фінансового органу військової частини розпорядника коштів третього рівня, до якої на фінансове забезпечення зараховані інші військові частини, розробляє положення про спільне фінансове господарство, в якому зазначаються права, обов`язки, порядок взаємодії, розмежування повноважень та відповідальності посадових осіб військової частини розпорядника коштів третього рівня та військових частин, які зараховані до неї на фінансове забезпечення, щодо здійснення фінансового забезпечення таких військових частин, у тому числі щодо своєчасного оформлення та подання до фінансового органу військової частини розпорядника коштів необхідних документів (розпорядчих, розрахункових, фінансово-планових тощо). Зазначене положення затверджується командиром військової частини розпорядника коштів третього рівня, погоджується забезпечувальним фінансовим органом та доводиться до військових частин, які зараховані на фінансове забезпечення.

Первинні документи, розрахунки фондів оплати праці, заявки на кошти, платіжні доручення, грошові атестати військовослужбовців, розрахунково-платіжні відомості на виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, заробітної плати працівникам та інші виплати підписують посадові особи розпорядника коштів та посадові особи (командир та інша, визначена командиром, відповідальна посадова особа) військової частини, яка знаходиться на фінансовому забезпеченні.

Пунктом 4.3 Правил № 280 передбачено, що виплата грошового забезпечення, заробітної плати та інші виплати (індексація, грошова компенсація за речове майно, харчування, піднайом житла тощо) особовому складу здійснюються за місцем штатної служби (перебування на фінансовому та інших видах забезпечення).

Відповідальність за правильність нарахування та своєчасність виплати грошового забезпечення (заробітної плати), проведення та перерахування за належністю в установлені терміни утримань і нарахувань покладається на командира військової частини та начальника фінансового органу.

Враховуючи вищевикладені положення Правил № 280, судова колегія наголошує, що саме на військову частину НОМЕР_2 , покладена організація своєчасного оформлення та подання розпоряднику коштів усіх документів, необхідних для здійснення належного фінансового забезпечення військової частини.

В свою чергу, ВЧ НОМЕР_1 , як розпорядник коштів вищого рівня, вже проводить відповідні нарахування, на підставі розрахунково-платіжних відомостей на виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, які подає ВЧ НОМЕР_2 .

Надаючи оцінку правильніоті способу захисту порушеного права позивача, колегія суддів звертає увагу, що нарахування суми грошового забезпечення належить до безпосередніх повноважень ВЧ НОМЕР_2 як роботодавця.

Визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні, яка підлягає виплаті на користь позивача, належить до компетенції відповідача і суд не має повноважень здійснювати його розрахунок до моменту проведення такого розрахунку відповідачем. Суд наділений лише повноваженнями перевірити правильність такого розрахунку у контексті застосування нормативно-правових приписів, що регулюють спірні правовідносини.

Оскільки ВЧ НОМЕР_2 станом на 10.08.2020 року перебувала на фінансовому забезпеченні у ВЧ НОМЕР_1 , то саме на підставі документів, поданих ВЧ НОМЕР_2 у ВЧ НОМЕР_1 можуть виникнути обставини виплати ОСОБА_1 перерахованого грошового забезпечення при звільненні.

Без належним чином оформлених ВЧ НОМЕР_2 розрахунково-платіжних відомостей на виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 у ВЧ НОМЕР_1 не виникає і не може виникнути обов`язку виплати грошового забезпечення позивачу.

В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, ані позивач, ані суд першої інстанції не залучили військову частину НОМЕР_2 , в якій позивач проходив службу і яка нараховувала йому грошове забезпечення, до участі у справі.

Положення ст.48 КАС України передбачають, що суд першої інстанції, встановивши, що позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, а у випадку його незгоди - залучає як другого відповідача, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому, обов`язком суду є встановлення належності відповідачів, та їх заміна у разі необхідності.

З наведеного вбачається, що суд за результатами розгляду справи відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Водночас колегія суддів зазначає, що позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач зазначає відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. Заміна відповідача може відбутися за клопотанням не лише позивача, а й будь-якої іншої особи, яка бере участь у справі, у тому числі й за клопотанням самого відповідача, або навіть за ініціативою суду.

Суд першої інстанції при розгляді справи не дотримався вимог процесуального закону щодо вирішення питання про заміну відповідача та про залучення другого відповідача.

Частиною 7 ст.48 КАС України визначено, що заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції. Іншого процесуальним законодавством не передбачено. Тобто на стадії апеляційного перегляду суд позбавлений можливості залучити належного відповідача у справі.

Отже, у задоволенні позовних вимог до неналежного відповідача слід відмовити.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові по справі № 162/445/16-а від 02.09.2020 року.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, що суд першої інстанції розглянув позовні вимоги позивача, заявлені до неналежного відповідача та не здійснив його заміни з власної ініціативи та не залучив другого відповідача до розгляду справи, що є порушенням норм процесуального права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення постанови по відмову в задоволенні позовних вимог.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 06 лютого 2024 року, то постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 липня 2024 року скасувати та прийняти постанову про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко