Справа № 320/11610/23
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Костюк Л.О.,

суддів Аліменка В.О., Бужак Н.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Державної податкової служби України та Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року (прийняте у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, м. Київ, дата складання повного тексту - 28 червня 2024 року) у справі за адміністративним позовом Приватно-орендної агрофірми «Україна» до Головного управління ДПС у Київській області, Державної податкової служби України про визнання протиправними та скасування рішень, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2023 року Приватно-орендна агрофірма «Україна» (далі - позивач, ПОА «Україна») звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі - відповідач-1, ГУ ДПС у Київській області) про:

- визнання протиправними дій ГУ ДПС у Київській області з виключення ПОА «Україна» з реєстру платників єдиного податку з 01.01.2023;

- зобов`язання ГУ ДПС у Київській області внести відомості щодо ПОА «Україна» до Реєстру платників єдиного податку як платника єдиного податку четвертої групи з 01.01.2023;

- визнання протиправним та скасування рішення ГУ ДПС у Київській області, оформленого повідомленням від 22.02.2023 №6335/6/10-36-04-07 про визнання не поданими ПОА «Україна» та відмову у прийнятті звітної податкової декларації платника єдиного податку четвертої групи від 17.02.2023 № за звітний (податковий) період 2023 рік, звітної податкової декларації платника єдиного податку четвертої групи від 17.02.2023 № за звітний (податковий) період 2023 рік, загальної податкової декларації платника єдиного податку четвертої групи від 17.02.2023 № за звітний (податковий) період 2023 рік та розрахунку частки сільськогосподарського товаровиробництва від 17.02.2023 №;

- визнання протиправним та скасування рішення ГУ ДПС у Київській області, оформленого повідомленням від 21.02.2023 №6279/6/10-36-04-01 про визнання не поданою ПОА «Україна» та відмову у прийнятті податкової декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2023 рік від 15.02.2023 №;

- визнання поданою ПОА «Україна» звітну податкову декларацію платника єдиного податку четвертої групи № за звітний (податковий) період 2023 рік, звітну податкову декларацію платника єдиного податку четвертої групи № за звітний (податковий) період 2023 рік, загальну податкову декларацію платника єдиного податку четвертої групи № за звітний (податковий) період 2023 рік, розрахунок частки сільськогосподарського товаровиробництва № датою їх фактичного отримання Головним управлінням ДПС у Київській області - 17.02.2023;

- визнання поданою ПОА «Україна» податкову декларацію з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2023 рік № датою їх фактичного отримання Головним управлінням ДПС у Київській області - 15.02.2023.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.04.2023 залучено до участі у справі в якості другого відповідача Державну податкову службу України (далі - відповідач-2, ДПС України).

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28.06.2024 позов задоволено повністю. Крім того, стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Київській області на користь ПОА «Україна» судові витрати на загальну суму 36 104 грн, з яких судовий збір становить 16 104 грн та 20 000 грн - витрат на професійну правничу допомогу.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що податкова звітність містить всі необхідні відомості та подана платником податків до належного органу, а відтак її неприйняття з подальшим невключенням відомостей про ПОА «Україна» до Реєстру платників єдиного податку як платника єдиного податку четвертої групи з 01.01.2023 є протиправними. Крім того, суд підкреслив, що надані позивачем докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу підтверджують її надання в сумі 20 000 грн, яка є смівмірною, пропорційною та обґрунтованою.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ДПС України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що всупереч висновків суду неподання платником податків податкової звітності є перешкодою для його перебування на спрощеній системі оподаткування платника єдиного податку четвертої групи. Підкреслює, що судом залишено поза увагою, що рішення щодо відмови в реєстрації платником податків четвертої групи не приймалося, а відповідна заява підприємства - не розглядалася. Окремо звертає увагу, що розмір присуджених за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Київській області витрат на професійну правничу допомогу є завищеним та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Після усунення визначених в ухвалі від 22.07.2024 про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.08.2024 відкрито апеляційне провадження за цією апеляційною скаргою та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, а також витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

Крім того, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС у Київській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю. Свою позицію обґрунтовує тим, що неподання ПОА «Україна» в установлений строк податкової звітності унеможливило подальше перебування підприємства в статусі платника єдиного податку четвертої групи, водночас рішення про відмову в реєстрації позивача таким платником контролюючим органом не приймалося.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.07.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача-1, встановлено строк для подачі відзиву на неї та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли 16.08.2024.

У відзиві на апеляційну скаргу ДПС України позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано підкреслив на дотриманні позивачем порядку подання звітності в якості передумови для підтвердження статусу платника єдиного податку четвертої групи. Підкреслює, що попри доводи апелянта рішення про анулювання статусу такого платника не є предметом оскарження у цій справі. Щодо твердження апелянта про завищений розмір витрат на професійну правничу допомогу зазначає, що ДПС України взагалі не подавалися заперечення щодо заявленої до відшкодування суми витрат, натомість остання підтверджується належними і допустимими доказами та є співмірною із складністю справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ДПС у Київській позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що судом правильно встановлено належне виконання ПОА «Україна» обов`язку з подання податкової звітності та безпідставність протилежної позиції контролюючого органу. Наголошує, що всупереч доводів апелянта позивач не визначає предметом оскарження рішення податкового органу про відмову в реєстрації платником єдиного податку, не розглядалися такі вимоги й судом першої інстанції.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.09.2024 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ПОА «Україна» зареєстрована як юридична особа 14.03.2000, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Видами діяльності підприємства є, зокрема: 01.11 вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний) (т. 1 а.с. 14-15).

Крім того, позивач є сільськогосподарським товаровиробником та з 2016 року перебуває на обліку як платник єдиного податку четвертої групи (т. 1 а.с. 16-22).

Матеріали справи свідчать, що ПОА «Україна» засобами електронного зв`язку було подано:

- податкову декларацію платника єдиного податку четвертої групи за 2023 рік, загальна, - яку подано 17.02.2023 (реєстраційний номер ) до контролюючого органу за основним місцем обліку платника (графа 7) та контролюючого органу за місцем розташування земельних ділянок (графа 8) - ГУ ДПС у Київській області, Переяславська ДПІ (м. Переяслав). Код адміністративно-територіальної одиниці за місцем розташування земельних ділянок, за КАТОТТГ UA0047477 (графа 9); у відповідь позивач отримав квитанцію від 17.02.2023 №2 про прийняття пакету документів (т. 1 а.с. 23-35);

- податкову декларацію платника єдиного податку четвертої групи за 2023 рік, звітна, із розрахунковою частиною декларації та Додатком №1 з відомостями про наявність земельних ділянок, розрахунком мінімального податкового зобов`язання за податковий (звітний) 2022 рік, - яку подано 17.02.2023 (реєстраційний номер ) до контролюючого органу за основним місцем обліку платника (графа 7) та контролюючого органу за місцем розташування земельних ділянок (графа 8) - ГУ ДПС у Київській області, Переяславська ДПІ (м. Переяслав). Код адміністративно-територіальної одиниці за місцем розташування земельних ділянок, за КАТОТТГ UA0047477 (графа 9), у відповідь позивач отримав квитанцію від 17.02.2023 №2 про прийняття пакету документів (т. 1 а.с. 36-130);

- податкову декларацію платника єдиного податку четвертої групи за 2023 рік, звітна, із розрахунковою частиною декларації та Додатком №1 з відомостями про наявність земельних ділянок, розрахунком мінімального податкового зобов`язання за податковий (звітний) 2022 рік, - яку подано 17.02.2023 (реєстраційний номер ) до контролюючого органу за основним місцем обліку платника (графа 7) та контролюючого органу за місцем розташування земельних ділянок (графа 8) - ГУ ДПС у Київській області, Переяславська ДПІ (м. Переяслав). Код адміністративно-територіальної одиниці за місцем розташування земельних ділянок, за КАТОТТГ UA0056247 (графа 9), у відповідь позивач отримав квитанцію від 17.02.2023 №2 про прийняття пакету документів (т. 1 а.с. 131-151);

- розрахунок частки сільськогосподарського товаровиробника за 2022 рік подається до податкової декларації платника єдиного податку четвертої групи за 2023 рік, - яку подано 17.02.2023 (реєстраційний номер ) до контролюючого органу за основним місцем обліку платника - ГУ ДПС у Київській області, Переяславська ДПІ (м. Переяслав); у відповідь позивач отримав квитанцію від 17.02.2023 №2 про прийняття пакету документів (т. 1 а.с. 152-155).

Водночас, листом ГУ ДПС у Київській області від 22.02.2023 №6335/6/10-36-04-07 «Про невизнання як податкової звітності» повідомлено ПОА «Україна» про те, що нею подано вказану податкову звітність не за місцем розташування земельної ділянки, а саме ГУ ДПС у Київській області, Переяславська ДПІ (м. Переяслав) 1032 не обслуговує адміністративно-територіальну одиницю за місцем розташування земельних ділянок КАТОТТГ UA0056247 (земельні ділянки за даними КАТОТТГ відносяться до Дівичківської територіальної громади Київської області - контролюючий орган - ГУ ДПС у Київській області, Переяславська ДПІ (Переяслав-Хмельницький район) 1017), тим самим порушено вимоги п. 48.3 ст. 48 з урахуванням п. 48.7 ст. 48 та пп. 298.8.1 п. 298.8 ст. 298 Податкового кодексу України. У зв`язку з цим всій податковій звітності позивача як платника єдиного податку четвертої групи надано статус «не визнано як податкова звітність» (т. 1 а.с. 157).

До того ж позивач подав засобами електронного зв`язку податкову декларацію з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за 2023 рік - 15.02.2023 (реєстраційний номер ). Податкову декларацію подано до контролюючого органу - ГУ ДПС у Київській області, Переяславська ДПІ (м. Переяслав) (графа 8), код території територіальної громади за місцезнаходженням земельних ділянок UA0056247 (графа 9). У відповідь позивач отримав квитанцію від 15.02.2022 №2 про прийняття пакету документів (т. 1 а.с. 160-165).

Листом ГУ ДПС у Київській області від 21.02.2023 №6279/6/10-36-04-01 «Щодо відмови у прийнятті податкової звітності» повідомлено ПОА «Україна» про те, що вказану податкову декларацію подано з недостовірним значенням обов`язкового реквізиту «Код території територіальної громади за місцезнаходженням земельної ділених ділянок за КАТОТТГ», оскільки такий код за КАТОТТГ відсутній в Класифікаторі одиниць адміністративно-територіального устрою України, чим порушено п. 48.4 ст. 48 Податкового кодексу України. Враховуючи зазначене, надіслана платником податкова декларація з плату за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) вважається не поданою згідно з пунктом 49.15 статті 49 ПК України (т. 1 а.с. 166-167).

Крім того, на запит ПОА «Україна» від 08.03.2023 №21 про надання в електронному вигляді витягу з реєстру платників єдиного податку ГУ ДПС у Київській області листом від 09.03.2023 №1673/АП/10-36-04-07 «Про розгляд запиту» повідомлено про те, що згідно з даними інформаційно-комунікаційної системи ДПС Україна при проведенні камеральної перевірки встановлено, що підприємством ПОА «Україна» порушено вимоги підпункту 298.8.1 пункту 298.8 статті 298 Податкового кодексу України, а саме: не подано звітну податкову декларацію платника єдиного податку четвертої групи за місцем розташування земельних ділянок UA0056247 до контролюючого органу - ГУ ДПС у Київській області, Переяславська ДПІ (Переяслав-Хмельницький район) 1017. Отже, ПОА України» порушено норми пп. 298.8.1 п. 298.8 ст. 298 Податкового кодексу України, чим недотримано порядок та умови, необхідні для перебування на спрощеній системі оподаткування платника єдиного податку четвертої групи за 2023 рік (т. 1 а.с. 171-172).

Також за наслідками розгляду запит ПОА «Україна» від 15.03.2023 №23 про наявність у підприємства статусу платника єдиного податку четвертої групи ГУ ДПС у Київській області листом від 22.03.2023 №68/ЗПІ/10-36-04-04 повідомило, що згідно з даними інформаційно-комунікаційної системи ДПС Україна при проведенні камеральної перевірки встановлено, що підприємством ПОА «Україна» порушено вимоги підпункту 298.8.1 пункту 298.8 статті 298 ПК України, а саме: не подано звітну податкову декларацію платника єдиного податку четвертої групи за місцем розташування земельних ділянок UA0056247 до контролюючого органу - ГУ ДПС у Київській області, Переяславська ДПІ (Переяслав-Хмельницький район) 1017. Таким чином, при неподанні всіх документів, передбачених підпунктом 298.8.1 пункту 298.8 статті 298 ПК України, ПОА «Україна» втратило свій статус платника єдиного податку четвертої групи на 2023 рік, при цьому воно не позбавлено права щодо набуття цього статусу у наступному році. Отже, ПОА «Україна» перебуває на загальній системі оподаткування (т. 1 а.с. 176-177).

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз положень ст. ст. 16, 19-2, 46, 48, 49, 291, 298, 299 Податкового кодексу України (далі - ПК України), Положення про Державну податкову службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 №227 (далі - Положення №227), суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на безпідставність неприйняття контролюючим органом податкової звітності позивача, що мало своїм наслідком невключення останнього до реєстру платників єдиного податку четвертої групи.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Підпунктом 16.1.3 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України передбачено, що платники податків зобов`язані подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Згідно п. 46.1 ст. 46 ПК України податкова декларація, розрахунок, звіт (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючим органам у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата грошового зобов`язання, у тому числі податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку, а також суми нарахованого єдиного внеску.

Відповідно до п. 48.1 ст. 48 ПК України податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями пункту 46.5 статті 46 цього Кодексу та чинному на час її подання.

Форма податкової декларації повинна містити необхідні обов`язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податку та збору.

Пунктом 48.2 статті 48 ПК України визначено, що обов`язкові реквізити - це інформація, яку повинна містити форма податкової декларації та за відсутності якої документ втрачає визначений цим Кодексом статус із настанням передбачених законом юридичних наслідків.

За правилами п. 48.3 ст. 48 ПК України податкова декларація повинна містити такі обов`язкові реквізити: тип документа (звітний, уточнюючий, звітний новий); звітний (податковий) період, за який подається податкова декларація; звітний (податковий) період, що уточнюється (для уточнюючого розрахунку); повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові) платника податків згідно з реєстраційними документами; код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); місцезнаходження (місце проживання) платника податків; найменування контролюючого органу, до якого подається звітність; дата подання звіту (або дата заповнення - залежно від форми); інформація про додатки, що додаються до податкової декларації та є її невід`ємною частиною; ініціали, прізвища та реєстраційні номери облікових карток або інші відомості, визначені в абзаці сьомому цього пункту, посадових осіб платника податків; підписи платника податку - фізичної особи та/або посадових осіб платника податку, визначених цим Кодексом, засвідчені печаткою платника податку (за наявності).

При цьому, в силу положень пп. 48.4 ст. 48 ПК України у окремих випадках, коли це відповідає сутності податку або збору та є необхідним для його адміністрування, форма податкової декларації додатково може містити такі обов`язкові реквізити: відмітка про звітування за спеціальним режимом; код виду економічної діяльності (КВЕД); код органу місцевого самоврядування за КОАТУУ; індивідуальний податковий номер згідно з даними реєстру платників податку на додану вартість за звітний (податковий) період; дата та номер рішення про включення неприбуткової організації до Реєстру неприбуткових установ та організацій; ознака неприбутковості організації; повне найменування нерезидента; місцезнаходження нерезидента; назва та код держави резиденції нерезидента; код нерезидента, що присвоєно державою, резидентом якої він є.

Податкова звітність, складена з порушенням норм цієї статті, не вважається податковою декларацією, крім випадків, встановлених пунктом 46.4 статті 46 цього Кодексу (п. 48.7 ст. 48 ПК України).

Порядок подання податкової декларації до контролюючих органів закріплений статтею 49 ПК України, пунктом 49.8 якої передбачено, що прийняття податкової декларації є обов`язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов`язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

Відповідно до абз. 1 п. 49.9 ст. 49 ПК України за умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання контролюючим органом.

При цьому, за змістом п. 49.10 ст. 49 ПК України відмова посадової особи контролюючого органу прийняти податкову декларацію з будь-яких причин, не передбачених цією статтею, у тому числі висунення будь-яких не визначених цією статтею передумов щодо такого прийняття (включаючи зміну показників такої податкової декларації, зменшення або скасування від`ємного значення об`єктів оподаткування, сум бюджетних відшкодувань, незаконного збільшення податкових зобов`язань тощо), забороняється.

Пунктом 49.11 статті 49 ПК України передбачено, що у разі подання платником податків до контролюючого органу податкової декларації, заповненої з порушенням вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48, а також недотримання вимог абзаців першого - третього пункту 49.4 статті 49 цього Кодексу, контролюючий орган зобов`язаний надати такому платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови.

Відповідно до п. 49.13 ст. 49 ПК України у разі якщо в установленому законодавством порядку буде встановлено факт неправомірної відмови контролюючим органом (посадовою особою) у прийнятті податкової декларації, остання вважається прийнятою у день її фактичного отримання контролюючим органом.

Отже, законодавцем визначено вичерпний перелік підстав для відмови у прийнятті податкової декларації. Водночас, встановлення неправомірності такої відмови, зокрема, у судовому порядку, має своїм наслідком вважати податкову декларацію такою, що прийнята у день її фактичного подання.

Згідно п. 291.2 ст. 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Пунктом 291.3 статті 291 ПК України визначено, що юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Відповідно до п. «а» пп. 4 п. 291.4 ст. 291 ПК України суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, поділяються на такі групи платників єдиного податку, зокрема, четверта група - сільськогосподарські товаровиробники - юридичні особи незалежно від організаційно-правової форми, у яких частка сільськогосподарського товаровиробництва за попередній податковий (звітний) рік дорівнює або перевищує 75 відсотків.

Згідно п. 298.8 ст. 298 ПК України порядок обрання або переходу на спрощену систему оподаткування платниками єдиного податку четвертої групи здійснюється відповідно до підпунктів 298.8.1-298.8.4 цієї статті.

Приписами підпункту 298.8.1 пункту 298.8 статті 298 ПК України передбачено, що сільськогосподарські товаровиробники для переходу на спрощену систему оподаткування або щорічного підтвердження статусу платника єдиного податку подають не пізніше 20 лютого поточного року: загальну податкову декларацію з податку на поточний рік щодо всієї площі земельних ділянок, з яких справляється податок (сільськогосподарських угідь (ріллі, сіножатей, пасовищ, багаторічних насаджень), та/або земель водного фонду внутрішніх водойм (озер, ставків та водосховищ), - контролюючому органу за своїм місцезнаходженням (місцем перебування на податковому обліку); звітну податкову декларацію з податку на поточний рік окремо щодо кожної земельної ділянки - контролюючому органу за місцем розташування такої земельної ділянки (юридичні особи); розрахунок частки сільськогосподарського товаровиробництва (юридичні особи) - контролюючим органам за своїм місцезнаходженням та/або за місцем розташування земельних ділянок за формою, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної аграрної політики, за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику; відомості (довідку) про наявність земельних ділянок - контролюючим органам за своїм місцезнаходженням та/або за місцем розташування земельних ділянок.

У відомостях (довідці) про наявність земельних ділянок зазначаються дані про кожний документ, що встановлює право власності та/або користування земельними ділянками, у тому числі про кожний договір оренди земельної частки (паю).

Порядок реєстрації та анулювання реєстрації платників єдиного податку встановлено положеннями статті 299 ПК України.

Так, згідно пп. 5 п. 299.10 ст. 299 ПК України реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу, зокрема, якщо платником єдиного податку четвертої групи не подано податкову звітність, передбачену підпунктом 295.9.1 пункту 295.9 статті 295 та підпунктом 298.8.1 пункту 298.8 статті 298 цього Кодексу.

Викладене свідчить, що платники єдиного податку четвертої групи щорічно зобов`язані підтверджувати статус платника єдиного податку шляхом подання до 20 лютого поточного року необхідного визначеного ПК України пакету документів.

Одержавши від платника податків податкову звітність, контролюючий орган зобов`язаний перевірити наявність у ній реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 ПК України, та прийняти одне з двох рішень - прийняти податкову звітність або відмовити у її прийнятті, одночасно повідомивши платника податків про причини відмови.

При цьому умовою, з якою чинне податкове законодавство пов`язує можливість прийняття або неприйняття податкової звітності, є наявність або відсутність у ній обов`язкових реквізитів, зокрема, найменування контролюючого органу, до якого подається звітність та коду органу місцевого самоврядування за КОАТУУ.

У свою чергу, як правильно підкреслено судом першої інстанції, за змістом наведених норм реєстрація платником єдиного податку є безстроковою і законодавство визначає лише один механізм позбавлення суб`єкта господарювання такого статусу - це прийняття рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку шляхом виключення суб`єкта господарювання з реєстру платників єдиного податку, зокрема, у разі неподання податкової звітності.

Як вбачається із матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, спірні правовідносини виникли з приводу підтвердження позивачем свого статусу як платника єдиного податку четвертої групи.

Так, як було встановлено раніше, для підтвердження статусу платника єдиного податку четвертої групи позивачем засобами електронного зв`язку було подано:

- загальну податкову декларацію платника єдиного податку четвертої групи за 2023 рік від 17.02.2023 №;

- звітну податкову декларацію платника єдиного податку четвертої групи за 2023 рік від 17.02.2023 №;

- звітну податкову декларацію платника єдиного податку четвертої групи за 2023 рік від 17.02.2023 №;

- розрахунок частки сільськогосподарського товаровиробника за 2022 рік від 17.02.2023 №.

Крім того, засобами електронного зв`язку позивачем було подано податкову декларацію з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2023 рік від 15.02.2023 №.

Із змісту листа ГУ ДПС у Київській області від 22.02.2023 №6335/6/10-36-04-07 «Про невизнання як податкової звітності» вбачається, що позивачу відмовлено у прийнятті звітності - загальної податкової декларацію платника єдиного податку четвертої групи за 2023 рік від 17.02.2023 №; звітної податкової декларації платника єдиного податку четвертої групи за 2023 рік від 17.02.2023 №; звітної податкової декларації платника єдиного податку четвертої групи за 2023 рік від 17.02.2023 №; розрахунку частки сільськогосподарського товаровиробника за 2022 рік від 17.02.2023 №, через невідповідність в ній найменування контролюючого органу, до якого подається звітність, а саме: замість ГУ ДПС у Київській області, Переяславська ДПІ (Переяслав-Хмельницький район), вказано «ГУ ДПС у Київській області, Переяславська ДПІ (м. Переяслав)».

За твердженням контролюючого органу, ГУ ДПС у Київській області, Переяславська ДПІ (м. Переяслав) не обслуговує адміністративно-територіальну одиницю за місцем розташування земельних ділянок позивача, які відносяться до Дівичківської територіальної громади Київської області.

У свою чергу судом першої інстанції встановлено, що у його користуванні знаходяться земельні ділянки у Бориспільському районі Київської області, а саме: с. Велика Каратуль, с. Гайшин (Переяславська міська територіальна громада) та с. Стовп`яги (Дівичківська об`єднана територіальна громада). Указані обставини відповідачем-1 не заперечуються.

Колегією суддів враховується, що на офіційному сайті ГУ ДПС у Київській області розміщено інформацію про те, що його структурним підрозділом є, зокрема, Переяславська ДПІ (08400, м. Переяслав, вул. Богдана Хмельницького, 95), територія обслуговування Переяславська МТГ, Студениківська ОТГ, Ташанська ОТГ, Циблівська ОТГ, Дівичківська ОТГ (https://kyivobl.tax.gov.ua/okremi-storinki/struktura/75989.html).

При цьому, як правильно підкреслено судом першої інстанції, пунктом 3 постанови Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-IX «Про утворення та ліквідацію районів» ліквідовано у Київській області Переяслав-Хмельницький район.

Враховуючи наведене, а також з урахуванням відсутності будь-яких доказів на підтвердження позиції відповідача-1 про те, що позивачем було не правильно вказано такий обов`язковий реквізит як найменування контролюючого органу, до якого подається звітність за місцем розташування земельних ділянок, чим порушено вимоги пункту 48.3 статті 48 ПК України, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що у ГУ ДПС у Київській області були відсутні підстави для невизнання: звітної податкової декларації платника єдиного податку четвертої групи за 2023 рік від 17.02.2023 №, звітної податкової декларації платника єдиного податку четвертої групи за 2023 рік від 17.02.2023 №, загальної податкової декларації платника єдиного податку четвертої групи 2023 рік від 17.02.2023 №, розрахунку частки сільськогосподарського товаровиробництва за 2022 рік від 17.02.2023 №.

За таких обставин рішення ГУ ДПС у Київській області, оформлене листом від 22.02.2023 №6335/6/10-36-04-07 «Про невизнання як податкової звітності», відповідно до якого звітній податковій декларації платника єдиного податку четвертої групи за 2023 рік від 17.02.2023 №, звітній податковій декларації платника єдиного податку четвертої групи за 2023 рік від 17.02.2023 №, загальній податковій декларації платника єдиного податку четвертої групи 2023 рік від 17.02.2023 №, розрахунку частки сільськогосподарського товаровиробництва за 2022 рік від 17.02.2023 № надано статус «не визнано як податкову звітність», є протиправним та підлягає скасуванню.

Враховуючи викладене вище, а також зважаючи на норми ПК України, якими регламентовано наслідок визнання протиправною відмови у прийнятті податкової декларації, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що належним способом захисту прав ПОА «Україна» є визнання вказаних податкових декларацій та розрахунку частки сільськогосподарського товаровиробництва поданими суб`єктом господарювання датою їх отримання - 17.02.2023.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення ГУ ДПС у Київській області, оформленого листом від 21.02.2023 №6279/6/10-36-04-01, про відмову у прийнятті податкової декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2023 рік від 15.02.2023 №, та про зобов`язання контролюючого органу визнати цю декларацію поданою ПОА «Україна» датою її отримання, суд зазначає таке.

Із змісту листа ГУ ДПС у Київській області від 21.02.2023 №6279/6/10-36-04-01 «Щодо відмови у прийнятті податкової звітності» вбачається, що ПОА «Україна» відмовлено у прийнятті податкової декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2023 рік від 15.02.2023 № через недостовірність реквізиту, а саме: «Код території територіальної громади за місцезнаходженням земельної ділених ділянок за КАТОТТГ», оскільки вказаний в ній код за КАТОТТГ відсутній в Класифікаторі одиниць адміністративно-територіального устрою України.

Разом з тим, матеріали справи свідчать, що у згаданій податковій декларації ПОА «Україна» було вказано код території територіальної громади за місцезнаходженням земельної ділених ділянок за КАТОТТГ UA0056247 (т. 1 а.с. 160).

Указана податкова декларація подавалась позивачем для декларування свого обов`язку зі сплати орендної плати за земельні ділянки державної/комунальної форми власності, що знаходиться у с. Стовп`яги.

Згідно відомостей Кодифікатора адміністративно-територіальних одиниць та територій територіальних громад, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 26.11.2020 №290 (у редакції наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 12.01.2021 №3) село Стовп`яги на цей час входить до складу Дівичківської територіальної громади Київської області (код UA0056247, «третій рівень»), а безпосередньо код села - UA0011995, «четвертий рівень», також зазначено у поданій платником податків декларації (т. 1 а.с. 161).

Викладене дає підстави погодитися з позицією суду першої інстанції про те, що позивачем було правильно заповнено обов`язковий реквізит, передбачений пунктом 48.4 статті 48 ПК України, у податковій декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2023 рік від 15.02.2023 №.

Відтак оскаржуване рішення ГУ ДПС у Київській області, оформлене листом від 21.02.2023 №6279/6/10-36-04-01 «Щодо відмови у прийнятті податкової звітності», відповідно до якого ПОА «Україна» відмовлено у прийнятті податкової декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2023 рік від 15.02.2023 №, є протиправним та підлягає скасуванню.

Указане, у свою чергу, свідчить й про обґрунтованість позовних вимог про необхідність визнання ГУ ДПС у Київській області цієї декларації такою, що подана ПОА «Україна» датою її отримання - 15.02.2023.

Поміж іншим суд апеляційної інстанції зауважує, що, як правильно підкреслив позивач у відзивах на апеляційні скарги, аргументів на спростування вказаної позиції суду першої інстанції відповідачами не висловлено.

Перевірячи висновки Київського окружного адміністративного суду про обґрунтованість позовних вимог про визнання протиправними дій ГУ ДПС у Київській області з виключення ПОА «Україна» з Реєстру платників єдиного податку з 01.01.2023 та про зобов`язання внести відомості щодо ПОА «Україна» до Реєстру платників єдиного податку як платника єдиного податку четвертої групи з 01.01.2023, колегія суддів з огляду на доводи апеляційних скарг та мотиви відзиву на них вважає за необхідне зазначити таке.

Як було встановлено вище, із змісту листа ГУ ДПС у Київській області від 22.03.2023 №68/ЗПІ/10-36-04-04 «Про надання відповіді» вбачається, що ПОА «Україна» втратила свій статус платника єдиного податку четвертої групи через неподання всіх документів, передбачених підпунктом 298.8.1 пункту 298.8 статті 298 ПК України, а саме: звітної податкової декларації платника єдиного податку четвертої групи за місцем розташування земельних ділянок за КАТОТТГ UA0056247 до контролюючого органу ГУ ДПС у Київській області, Переяславська ДПІ (Переяслав-Хмельницький район).

Водночас, матеріали справи та висновки суду щодо відповідних обставин підтверджують, що вказана вище звітна податкова декларація, яка мала б підтвердити статус платника єдиного податку четвертої групи в 2023 році, позивачем була подана до контролюючого органу - ГУ ДПС у Київській області, Переяславська ДПІ (м. Переяслав), до 20.02.2023, як це передбачено нормами ПК України. І при цьому, як встановлено судом, у ГУ ДПС у Київській області були відсутні підстави для її невизнання як податкової звітності.

За таких обставин, оскільки у межах спірних правовідносин права ПОА «Україна» були порушені саме протиправними діями ГУ ДПС у Київській області щодо анулювання реєстрації платником єдиного податку шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку, колегія суддів погоджується з позицією Київського окружного адміністративного суду про те, що належним способом захисту порушеного права буде визнання протиправними дій ГУ ДПС у Київській області щодо анулювання ПОА «Україна» реєстрації платником єдиного податку четвертої групи шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку з 01.01.2023.

Викладеним, у свою чергу, спростовуються посилання апелянтів на те, що у спірному випадку суд безпідставно виходив з того, що відповідачем-1 прийнято рішення про анулювання реєстрації позивача платником єдиного податку, оскільки хоча безпосередньо відповідний акт ГУ ДПС у Київській області у формі рішення не приймався та предметом оскарження ПОА «Україна» не визначався, однак виключення позивача з реєстру платників єдиного податку з 01.01.2023 свідчить, що відповідачем-1 вчинялися дії, спрямовані на анулювання платнику податку такої реєстрації.

Пунктом 299.2 статті 299 ПК України визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, веде реєстр платників єдиного податку, в якому міститься інформація про осіб, зареєстрованих платниками єдиного податку.

Згідно ст. 19-2 ПК України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, в частині забезпечення формування та реалізації податкової та митної політики виконує такі функції: здійснює координацію діяльності контролюючих органів; затверджує нормативно-правові акти з питань, що належать до компетенції контролюючих органів; прогнозує, аналізує надходження податків, зборів, платежів, визначених Податковим та Митним кодексами України, Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», джерела податкових надходжень, вивчає вплив макроекономічних показників, законодавства, угод про вступ до міжнародних організацій, інших міжнародних договорів України на надходження податків, зборів, платежів, надає пропозиції щодо збільшення їх обсягу та зменшення втрат бюджету; узагальнює практику застосування законодавства з питань оподаткування, законодавства з питань сплати єдиного внеску, розробляє проекти нормативно-правових актів; видає узагальнюючі податкові консультації відповідно до цього Кодексу, виконує інші функції, передбачені законом.

Відповідно до пункту 1 Положення №227 Державна податкова служба України (ДПС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок).

Згідно пп. 9 п. 4 Положення №227 ДПС відповідно до покладених на неї завдань забезпечує в межах повноважень, передбачених законом, формування та ведення Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, інших реєстрів, банків і баз даних, ведення яких покладено законодавством на ДПС, а також реєстру страхувальників Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, внесення відповідних записів до реєстру платників єдиного податку належить до повноважень ДПС України як центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику. Указаний висновок Київського окружного адміністративного суду апелянтами не спростовується.

Відтак, за встановлених обставин протиправності виключення позивача з Реєстру платників єдиного податку суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що для відновлення порушеного права підприємства необхідно покласти на відповідача-2 обов`язок внести до Реєстру платників єдиного податку відомості щодо ПОА «Україна» як платника єдиного податку четвертої групи з 01.01.2023.

З приводу аргументів апелянтів про те, що неподання позивачем декларацій свідчить про відсутність волевиявлення останнього з продовження перебування в реєстрі єдиних платників податків колегія суддів зазначає, що, як було неодноразово підкреслено вище, ПОА «Україна» в установлений ПК України строк подало всю необхідну податкову звітність для підтвердження статусу платника єдиного податку четвертої групи з 01.01.2023, однак внаслідок протиправних дій така не була прийнята податковим органом.

За таких обставин колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, що не спростовано доводами апеляційних скарг.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги ДПС України щодо безпідставності стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Київській області на користь ПОА «Україна» витрат на професійну правничу допомогу, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на підтвердження витрат на правничу допомогу представником позивача були подані:

На підтвердження понесення в цій справі витрат на правничу допомогу позивачем надано суду:

- копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 16.04.2018 №4-АБ (т. 1 а.с. 184-187);

- копію додаткової угоди від 02.04.2021 до договору про надання правової (правничої) допомоги від 16.04.2018 №4-АБ (т. 1 а.с. 188);

- копію завдання (доручення) від 31.03.2023 №20 до договору про надання правової (правничої) допомоги від 16.04.2018 №4-АБ (т. 1 а.с. 189);

- копію рахунку від 31.03.2023 №229 за надання правничої допомоги згідно з завдання від 31.03.2023 №20 до договору про надання правової (правничої) допомоги від 16.04.2018 №4-АБ (т. 1 а.с. 190);

- копію платіжного доручення від 10.04.2023 №7254 та банківську виписку (т. 1 а.с. 191-192);

- детальний опис робіт (наданих послуг) (т. 1 а.с. 249).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з положень ст. ст. 132, 134, 139 КАС України, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість та документальне підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та наявність правових підстав для її присудження за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-1 у повному обсязі, а саме в сумі 20 000 грн.

З такими висновками суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Приписи ч. 1 ст. 139 КАС України визначають, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Приписи ч. 3 ст. 134 КАС України визначають для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому в силу положень ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати у тому числі розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Аналогічна позиція підтримується Верховним Судом у постанові від 01.10.2018 у справі № 569/17904/17.

Судова колегія вважає за необхідне зауважити, що обов`язковою умовою для врахування судом таких доказів є їх подання до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Крім того, колегія суддів, з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові від 19.09.2019 у справі № 810/2760/17, вважає за необхідне звернути увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що приписи КАС України покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 20.01.2021 у справі № 120/3929/19-а.

Матеріали справи свідчать, що ГУ ДПС у Київській області до суду першої інстанції подавався відзив на позовну заяву, в якому останньою висловлені заперечення щодо присудження на користь ПОА «Україна» витрат на професійну правничу допомогу з огляду, зокрема, на відсутність доказів оплати витрат на таку допомогу, детального опису робіт,

Перевіряючи обґрунтованість заявлених до відшкодування витрат у розрізі видів наданих послуг, їх співмірність та пропорційність, з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Верховний Суд у постанові від 10.11.2022 у справі № 2040/6997/18 підкреслив, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Cуд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.

Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Відтак, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

У постанові від 10.10.2022 у справі № 640/24023/21 Верховний Суд також звернув увагу на те, положення КАС України покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Цим правом, як було встановлено раніше, відповідач-1 скористався, наголошуючи у відзиві на позов на відсутності детального опису виконаних робіт та квитанції про їх оплату.

Судовою колегією враховується, що ця справа належить до справ незначної складності (є малозначна), її розгляд здійснювався судом у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у порядку письмового провадження, однак остання має важливе значення для позивача з огляду на те, що нею вирішується статус останнього як платника єдиного податку за 2023 рік.

Таким чином, враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що останні з огляду на співрозмірність та пропорційність до предмету спору, а також обґрунтованість, підлягають присудженню за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Київській області на користь ПОА «Україна» у розмірі 20 000 грн з ГУ ДПС у Київській області. При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу, що будь-яких аргументів щодо здійсненого судом першої інстанції розподілу судових витрат ГУ ДПС у Київській області в апеляційній скарзі не наведено.

Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень ч. 4 ст. 134 КАС України суд апеляційної інстанції з урахуванням позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 28.12.2020 у справі №640/18402/19, звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним. Крім іншого, колегія суддів звертає увагу, що детальний опис робіт наданий представником позивача до відповіді на відзив, який направлений на адресу відповідачів (т. 1 а.с. 249-250-а).

Аргументи апеляційної скарги про те, що ПОУ «Україна» не було надано документа про оплату професійної правничої допомоги, судовою колегією відхиляються, оскільки, як було встановлено вище, указані документи (платіжна інструкція від 10.04.2023 №7254 та банківська виписка) надавалися позивачем разом із позовною заявою, копія якої в силу положень КАС України направлялася іншим учасникам справи, у тому числі відповідачу-2 (т. 1 а.с. 207-208).

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційних скаргах доводи позицію суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 134, 139, 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Державної податкової служби України та Головного управління ДПС у Київській області - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач Л.О. Костюк

Судді В.О. Аліменко

Н.П. Бужак

Повний текст постанови складено 14 листопада 2024 року.