Справа № 580/5799/24
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2024-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/5799/24 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Гаращенко В.В.,
Суддя-доповідач Кобаль М.І
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П., Епель О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року, в порядку ст. 383 КАС України, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року задоволено заяву ОСОБА_1 .

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо невиконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12 липня 2024 року.

Надіслано окрему ухвалу на адресу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли неналежному виконанню рішення суду від 12 липня 2024 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області протягом п`яти календарних днів з дня набрання ухвалою законної сили повідомити Черкаському окружному адміністративному суду про вжиті на виконання ухвали заходи щодо виконання рішення суду від 12 липня 2024 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 , яка подана в порядку ст. 383 КАС України (за текстом апеляційної скарги).

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати, а заяву ОСОБА_1 , яка подана в порядку ст. 383 КАС України, повернути останньому, виходячи з наступного.

Так, рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 12 липня 2024 року у справі № 580/5799/24 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , з 01.02.2022 та з 01.02.2023, на підставі довідок ІНФОРМАЦІЯ_1 №ФР45259/1 від 27.05.2024 та №ФР45259/2 від 27.05.2024, без обмеження максимального розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами для непрацездатних осіб, із урахуванням усіх визначених законодавством України доплат до неї (підвищень, надбавок, індексації) та виплатити різницю між належною до сплати та фактично виплаченою пенсією за відповідний період.

Вищевказане рішення суду сторонами не оскаржено та набрало законної сили 13.08.2024.

13.09.2024 року на адресу суду першої інстанції надійшла заява ОСОБА_1 , подана в порядку ст. 383 КАС України, в якій останній просив суд (далі по тексту - заява)(а.с.38-39):

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо невиконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12 липня 2024 року у справі №580/5799/24;

- постановити окрему ухвалу та направити її на адресу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли неналежному виконанню рішення суду від 12 липня 2024 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України протягом п`яти календарних днів з дня набрання ухвалою законної сили повідомити Черкаському окружному адміністративному суду про вжиті на виконання ухвали заходи щодо виконання рішення суду від 12 липня 2024 року.

В обґрунтування заяви, позивач посилався на безпідставне застосування відповідачем обмеження пенсії максимальним розміром, тоді як рішенням суду зобов`язано пенсійний орган здійснити перерахунок та виплату пенсії без обмеження максимального розміру.

Також заявник посилається на те, що всупереч резолютивній частині рішення відповідач припинив виплату індексації грошового забезпечення за 2022-2023 роки, а також доплату відповідно до постанови КМУ №713 від 21.02.2018 у розмірі 2000 грн.

Задовольняючи заяву позивача, суд першої інстанції дійшов висновку, що існують законні підстави для визнання протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Черкаській області щодо невиконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12 липня 2024 року, оскільки після перерахунку пенсії, на виконання рішення суду, відповідач виплачує пенсію позивачу із застосуванням обмеження максимального розміру, що є неправомірним та свідчить про невиконання рішення суду.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з такою позицією суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Практика Європейського суду з прав людини (справи «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції») говорить, що право на справедливий суд є ілюзорним, якщо судове рішення залишається невиконаним.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Згідно ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 КАС України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Правовими положеннями ч. 2 ст. 383 КАС України визначено, що у такій заяві зазначаються:

1) найменування адміністративного суду, до якого подається заява;

2) ім`я (найменування) позивача, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі;

3) ім`я (найменування) відповідача, посада і місце служби посадової чи службової особи, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі;

4) ім`я (найменування) третіх осіб, які брали участь у розгляді справи, поштова адреса, номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі;

5) номер адміністративної справи;

6) відомості про набрання рішенням законної сили та про наявність відкритого касаційного провадження;

7) інформація про день пред`явлення виконавчого листа до виконання;

8) інформація про хід виконавчого провадження;

9) документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати за подання відповідної заяви;

10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються.

Тобто, законодавцем чітко передбачено, що у вказаній заяві в обов`язковому порядку зазначається інформація про день пред`явлення виконавчого листа до виконання та інформація про хід виконавчого провадження. Зазначені вимоги носять імперативний характер та не мають альтернативи щодо подання або неподання виконавчих листів до виконання.

Натомість, в даному випадку, ОСОБА_1 у заяві не зазначає, а матеріали справи не містять, належних доказів звернення до суду із заявою про отримання виконавчих листів та інформації про існування та хід виконавчого провадження.

Отже, позивачем не було вчинено дії, передбачених чинним законодавством, для належного виконання рішення суду в частині задоволених позовних вимог та не отримано і не пред`явлено виконавчі документи до виконання, як це передбачено нормами чинного законодавства, відповідно, виконавче провадження по виконанню рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 12 липня 2024 року у справі № 580/5799/24 не здійснювалося.

У свою чергу, Розділом IV КАС України визначено процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах, до якого віднесено ст. 383 КАС України.

При прийнятті до розгляду заяви про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду, повинен перевірити таку заяву на відповідність вимогам, визначеним ч.ч. 2-4 ст. 383 КАС України.

Тобто, чинним законодавством встановлено певний порядок дій особи-позивача, на користь якої ухвалено рішення суду у разі наявності, на його думку, протиправних рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Правовими положеннями абз. 2 ч. 5 ст. 383 КАС України передбачено, що у разі невідповідності заяви вказаним вище вимогам вона ухвалою суду, прийнятою в порядку письмового провадження або в судовому засіданні, повертається заявнику.

Аналізуючи наведені вище норми, колегія суддів доходить висновку, що звернення до суду із заявою відповідно до статті 383 КАС України, можливе за умови перебування виконавчого документа на примусовому виконані в органах державної виконавчої служби.

Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.03.2019 року в справі № 805/1458/17-а.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію викладену в п. 10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.12.2021 року по справі №9901/235/20:

«Велика Палата звертає увагу, що визначені вимоги до заяви, яка подається відповідно до статті 383 КАС України, зокрема надання інформації про день пред`явлення виконавчого листа до виконання та інформації про хід виконавчого провадження, не є формальними вимогами, а навпаки є важливою інформацією, яка дає можливість суду визначити, чи не є передчасним звернення стягувача до суду з такою заявою.

Указана стаття (383 КАС України) передбачає можливість звернутися до суду із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Ця стаття є останньою в розділі IV КАС України «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах» і містить чіткі вимоги до такої заяви, строк звернення, порядок її розгляду та наслідки невідповідності вимогам заяви.

Зі змісту цієї статті випливає, що як крайній захід для захисту прав особи позивача, на користь якої ухвалене рішення суду, закон встановив можливість звернення до суду з відповідною заявою.

Перед тим як подати таку заяву, стягувач має використати всі можливі засоби для виконання судового рішення. Зокрема, наявність рішення суду, яке набрало законної сили, зобов`язує суб`єкта владних повноважень здійснити його виконання. У випадку, коли боржник добровільно не виконує рішення суду, стягувач має вчинити дії для виконання рішення суду в примусовому порядку відповідно до вимог Закону № 1404-VIII, і тільки після того, як стягувач використав усі можливості для примусового виконання рішення суду, а воно залишається не виконаним, тоді в такої особи виникає право звернутися до суду із заявою в порядку статті 383 КАС України».

Правовими положеннями ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, у даному випадку, колегія суддів доходить висновку, що заява ОСОБА_1 підлягає поверненню, відповідно до абз. 2 ч. 5 ст. 383 КАС України, у зв`язку з невідповідністю вимогам адміністративного судочинства, а саме - пунктам 7 та 8 частини 2 ст. 383 КАС України.

Колегія суддів апеляційної інстанції не надає оцінку поставленим питанням в заяві позивача щодо належності/неналежності виконання судового рішення, оскільки на етапі перевірки відповідності заяви ОСОБА_1 вимогам ст. 383 КАС України, судом апеляційної інстанції встановлено її невідповідність та законні підстави для повернення, з урахуванням вищевикладених правових положень та правової позиції Великої Палати Верховного Суду.

Щодо посилань позивача, у відзиві на апеляційну скаргу (від 22.10.2024 вх.41259) про закриття апеляційного провадження, у зв`язку з тим, що в разі задоволення заяви, в порядку визначеному ст. 383 КАС України, оскарження відповідної ухвали не передбачено нормами процесуального закону, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно правових положень ч. 6 ст. 383 КАС України за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача суд постановляє ухвалу про залишення заяви без задоволення, яка може бути оскаржена в порядку, встановленому статтею 294 цього Кодексу. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Тобто, у разі наявності підстав для задоволення заяви, судом застосовується правова норма ст. 249 КАС України, яка передбачає постановлення судом окремої ухвали у певних випадках, визначених вказаною правовою нормою

У свою чергу, п.23 ч.1 ст. 294 КАС України регламентує, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, окрема ухвала.

Відповідно, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що посилання ОСОБА_1 про закриття апеляційного провадження є безпідставними та не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, оскільки правовими положеннями адміністративного судочинства передбачена можливість оскарження окремих ухвал, постановлених судом за наслідками розгляду заяв, поданих відповідно до ст. 383 КАС України.

Отже, враховуючи вищезазначені правові положення та обставини справи, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, які призвели до неправильного вирішення питання, а також порушено норми процесуального права - передчасно постановлено оскаржувану ухвалу та задоволено заяву ОСОБА_1 , яка подана відповідно до ст. 383 КАС України, у зв`язку з чим існують підстави для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваної ухвалу суду першої інстанції та повернення поданої заяву ОСОБА_1 , як такої що не відповідає вимогам ч. 2 ст. 383 КАС України.

Суд апеляційної інстанції також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Щодо інших доводів апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328, 383 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області - задовольнити.

Ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року - скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо невиконання судового рішення, в порядку ст. 383 КАС України, повернути особі, яка її подала.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

О.В. Епель

Повний текст виготовлено 13.11.2024 року