Справа № 522/13430/24-Е
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2024-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2024 р.м. ОдесаСправа № 522/13430/24-Е

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Яковлєва О.В.,

суддів Єщенка О.В., Крусяна А.В.,

при секретарі Ісмієвій А.І.

перекладачі ОСОБА_1 ,

за участі:

представника апелянта Білоконь Н.О.,

позивача ОСОБА_2 ,

представника позивача Казневського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2024 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги Головному управлінню Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України № 15 від 11 травня 2024 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2024 року задоволено позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням відповідачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що позивач є іноземцем, який проживає в Україні нелегально, порушує міграційне законодавство та не має діючих паспортних документів, що є достатньою підставою для прийняття оскаржуваного рішення про примусове видворення позивача з України.

При цьому, апелянт зазначає, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про неможливість видворення позивача з України, так як такий висновок суперечить міграційному законодавству України.

В свою чергу, позивачем подано відзив на отриману апеляційну скаргу у якому зазначено, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог, так як міграційним органом не доведено правомірності оскаржуваного рішення.

Крім того, позивач зазначає, що він має родину в Україні, а тому його видворення за межі України порушить його право на повагу до сімейного життя, а також права його родини.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що співробітниками Управління стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України спільно з працівниками Управління міграційної поліції ГУНП в Одеській області 11 травня 2024 року в м. Одеса виявлено громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 , якого запрошено до приміщення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області для з`ясування обставин законності перебування на території України.

В результаті проведеної перевірки, наявних документів та відібраних пояснень встановлено, що громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі слів прибув на територію України у 2008 році легально по паспортному документу громадянина Сирійської Арабської Республіки для виїзду за кордон на його ім`я.

Між тим, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто перевищення встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, стосовно громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення від 11 травня 2024 року серії ПР МОД №011068 (а.с.53).

Постановою про накладення адміністративного стягнення від 11 травня 2024 року серії ПН МОД № 011168, ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100,00 грн (а.с.56).

При цьому, 11 травня 2024 року ГУ ДМС України в Одеській області прийняте рішення №15 про примусове видворення з України громадянина Сирії ОСОБА_2 (а.с. 58 62).

Крім того, 11 травня 2024 року ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення про поміщення в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України громадянина Сирії ОСОБА_2 (а.с. 65).

Не погоджуючись з правомірністю отриманого рішення про примусове видворення, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

За наслідком з`ясування обставин справи, судом першої інстанції зроблено висновок про задоволення позовних вимог, так як міграційним органам не доведено правомірності оскаржуваного рішення, з чим не погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Так, Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Згідно абз. 1 ч. 8 ст. 26 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).

Згідно ч. 1 ст. 30 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.

Згідно ч. 4 ст. 30 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», 4. Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Згідно ч. 5 ст. 30 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», рішення про примусове видворення іноземця або особи без громадянства виконується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, крім рішень, прийнятих органами охорони державного кордону, що виконуються такими органами. Контроль за правильністю і своєчасністю виконання рішення про примусове видворення здійснює орган, який прийняв таке рішення. З метою контролю за виконанням іноземцем або особою без громадянства рішення про примусове видворення службові особи органу охорони державного кордону або центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, здійснюють супровід такого іноземця або особи без громадянства.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 288 КАС України, позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну чи їх примусове видворення за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів чи підрозділів, органу охорони державного кордону, органу Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Згідно ч. 4 ст. 272 КАС України, судові рішення суду апеляційної інстанції у справах, визначених статтями 280, 281, 283-2, 287, 288 та 289-4 цього Кодексу, можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції.

Колегією суддів встановлено, що предметом спору у даній справі є перевірка правомірності рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області «Про примусове видворення громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 » № 15 від 11 травня 2024 року.

В свою чергу, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, в межах доводів та вимог апеляційної скарги міграційного органу, колегія суддів зазначає наступне.

Так, із зібраних матеріалів у справі та наданих сторонами пояснень вбачається, що рішенням Державної міграційної служби України від 05 травня 2020 року № 127-20 визнано позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 08 березня 2023 року № 22-23, яке прийнято за письмовим зверненням позивача та за наслідком проведення співбесіди, позбавлено позивача додаткового захисту з підстав відсутності обставин, які стали підставою для надання позивачу додаткового захисту.

У вказаному рішенні встановлено, що позивач бажає добровільно повернутись до Сирійської Арабської Республіки з підстав відновлення мирного життя в Сирійській Арабській Республіці, наявності у нього родини в Сирійській Арабській Республіці, розірванням соціальних зв`язків в Україні та з підстав наявності у нього побоювань за своє життя в Україні в умовах триваючою військової агресії проти України.

Вказане рішення отримано позивачем під підпис 20 березня 2023 року та воно не оскаржувалось у судовому порядку.

При цьому, як вбачається із доводів відзиву на апеляційну скаргу, представник позивача зазначає, що позивач не мав дійсного наміру позбутися додаткового захисту в Україні, не розумів змісту підписаної ним заяви та відповідного рішення Державної міграційної служби України від 08 березня 2023 року № 22-23.

В свою чергу, колегія суддів зазначає, що позивач, який з 2008 року проживав на території України, займався легальною підприємницькою діяльністю, має дружину та дитину (2010 року народження), які є громадянами України, в ході проведення співбесіди перед прийняттям рішення Державної міграційної служби України від 08 березня 2023 року № 22-23 мав розуміти мету та наслідки свого звернення до міграційного органу.

Крім того, колегія суддів зазначає, що за наслідком отримання рішення Державної міграційної служби України від 08 березня 2023 року № 22-23, позивач, як іноземець, мав виявити зацікавленість у встановленні та розумінні змісту зазначеного рішення та за потреби звернутись за отриманням правничої допомоги.

Тобто, саме іноземець має бути зацікавленим у використанні всіх законодавчо визначених правових механізмів для легалізації свого положення в Україні, уникаючи при цьому зловживань своїми правами та порушень вимог міграційного законодавства.

Проте, позивач не оскаржив рішення Державної міграційної служби України від 08 березня 2023 року № 22-23, а також не покинув територію України.

Більш того, як зазначено вище, позивач продовжив проживання на території України без легальних підстав, чим порушив міграційне законодавство.

Між тим, щодо можливості прийняття міграційним органом рішення про примусове видворення позивача, без попереднього прийняття рішення про примусове повернення, колегія суддів зазначає наступне.

Так, з вищевикладених положень міграційного законодавства вбачається, що примусове повернення не застосовується до іноземців, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).

При цьому, міграційний орган може приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, зокрема, якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення.

Тобто, за відсутності в іноземця документів, які посвідчують особу та дають право на виїзд з України, міграційний орган не приймає рішення про його примусове повернення, а такий іноземець затримуються у встановленому порядку з метою ідентифікації, документування та примусового видворення.

В даному випадку, сторонами у справі не заперечується, що позивач не має діючого паспортного документу, що стало підставою для поміщення позивача до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що міграційним органам правомірно не прийнято рішення про примусове повернення позивача до прийняття оскаржуваного рішення про примусове видворення, так як позивач не мав би можливості виконувати відповідне рішення без паспортного документу.

При цьому, колегія суддів вважає, що обставини подальшого документування позивача не впливають на правомірність оскаржуваного рішення, так як вони виникли після його прийняття.

З іншого боку, щодо доводів позивача та висновків суду першої інстанції про неналежне дослідження міграційним органом актуальної ситуації в Сирійській Арабській Республіці, колегія суддів зазначає, що оскаржуваним рішенням не передбачено видворення позивача саме до Сирійської Арабської Республіки.

При цьому, колегія суддів враховує, що на території України з 24 лютого 2022 року триває військова агресія Російської Федерації проти України, що стало підставою до введення воєнного стану.

Вказані обставини, на переконання колегії суддів, свідчать про тимчасову неможливість України виконувати взяті на себе зобов`язання, зокрема, щодо міжнародного захисту іноземців.

Більш того, поточна безпекова ситуація в Україні свідчить про те, що життю або здоров`ю позивача у будь-який момент перебування в Україні загрожує реальна небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства у міжнародному збройному конфлікті.

Таким чином, колегія суддів вважає, що видворення позивача у будь-яку третю безпечну країну, безумовно нестиме меншу загрозу для позивача у порівнянні з його подальшим перебуванням в Україні.

З аналогічних підстав, щодо пропорційності оскаржуваного рішення, колегія суддів наголошує, що в умовах дії воєнного стану, здійснення міграційним органом посиленого контролю у сфері дотримання іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства України є необхідним, виправданим та таким, у якому існує нагальна потреба, а як наслідок відповідає легітимній меті його здійснення ефективному реагуванню держави на загрози її безпеці.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постанові 29 травня 2023 року (справа № 522/5683/22) та постанові від 30 серпня 2024 року (справа № 522/8660/23).

Крім того, щодо доводів позивача про неврахування міграційним органом обставин його сімейного життя, якими він обґрунтовує протиправність оскаржуваного рішення, колегія суддів зазначає наступне.

В даному випадку, позивач зазначає про наявність у нього спільної з громадянкою України дитини, яка також має громадянство України,

Вказані обставини свідчать про те, що видворення порушить право позивача на повагу до його приватного і сімейного життя, визначеного статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

В свою чергу, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у постанові від 10 жовтня 2019 року (справа № 2340/2910/18) та від 18 березня 2021 року (справа № 522/1441/18) сформував правові висновки про те, що сам по собі факт наявності у іноземця на території України дружини та дітей, як і відсутність у країні походження близьких родичів, а також будь-якого майна не спростовує встановлені з його боку порушення та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України, а також не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України.

При цьому, Верховний Суд неодноразово зазначав (постанови від 23 січня 2020 року (справа № 343/2242/16), від 10 жовтня 2019 року (справа № 2340/2910/18), від 12 серпня 2020 року (справа № 755/14023/17), від 13 жовтня 2021 року (справа № 263/14519/20), від 13 квітня 2021 року (справа № 211/1113/18), від 26 січня 2022 року у справі №200/9761/20-а), що бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні, всупереч діючого законодавства.

Тобто, особа, яка бажає легалізувати своє перебування на території України в законодавчо встановлений спосіб, має бути зацікавлена у зібранні необхідних доказів на підтвердження необхідності такого перебування в Україні, у тому числі і шляхом використання всіх законодавчо визначених правових механізмів, та уникаючи при цьому зловживання своїми правами та нехтування обов`язками.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що саме по собі проживання позивача на території України протягом тривалого часу та факт наявності членів сім`ї, які є громадянами України, за обставин цієї справи, не означає автоматично, що особа абсолютно захищена від примусового повернення чи видворення до країни походження міркуваннями збереження її приватного життя, внаслідок зобов`язань держави відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Тобто мова йде про відповідальність самого позивача, який був свідомий того, що його міграційний статус робить збереження сімейного життя сумнівним з огляду на нелегальне перебування на території України.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постанові 29 травня 2023 року (справа № 522/5683/22) та постанові від 30 серпня 2024 року (справа № 522/8660/23).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення міграційного органу про примусове видворення з України є правомірним.

При цьому, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення про задоволення позовних вимог допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення, з ухваленням у справі нового рішення про залишення без задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 272, 288, 308, 311, 315, 317, 321, 322 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України в Одеській області задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2024 року скасувати, з ухваленням у справі нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимоги ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач О.В. Яковлєв
Судді О.В. Єщенко А.В. Крусян