Справа № 160/24638/24
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2024-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),-
11.09.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява (до відділення поштового зв`язку таку подано 10.09.2024 року) ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску № Ф-5439-53/64У виданої 20.01.2023 року відносно ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) у розмірі 37 788,74 грн.
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що Головним управлінням ДІІС у Дніпропетровській області протиправно нараховано позивачу єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне страхування. Таким чином, оскільки єдиною метою збору внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за нього в період, за яким винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець, що виключає обов`язок по сплаті у цей період внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримував дохід від неї.
29.10.2024 року від ОСОБА_1 до суду надійшла відповідь на відзив щодо позовної заяви, в якій зазначено, що відповідач не подав будь - якого доказу на спростування зазначених в позовній заяві обставин. Отже висновки, зазначені у відзиві на позовну заяву є необґрунтованими.
30.10.2024 року від ОСОБА_1 до суду надійшло пояснення на ухвалу про витребування доказів, в якому позивачем зазначено наступне. відповідачем за оскаржуваною вимогою про сплату боргу (недоїмки) №-5439-53-64 від 06.02.2021 року було нараховано заборгованість зі сплати ЄСВ за період з 2017 по 2020 рік, зокрема: за 2017 рік у загальному розмірі 8448 грн.; за 2018 рік у загальному розмірі 9827 грн.; за 2019 рік у загальному розмірі 11 016 грн.; за 2020 рік у загальному розмірі 8495, 30 грн. Як вбачається з доданої до позову довідки форми ОК-5 та ОК-7 позивач у період з початку 2019 по 2020 рік працював на ТОВ «СОЛАР СТАЛЬКОНСТУКЦІЯ» та ТОВ «АЙС-ЛОГІСТИК», де йому сплачувалась заробітна плата та страхові внески в тому числі єдиний соціальний внесок, зокрема дана інформація знаходить своє відображення в графах довідок ОК-5, та ОК-7 «ТАК». Тобто період нарахування заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску відповідачем за період з 2019 по 2020 рік у загальному розмірі 19 511, 30 грн. є безпідставним та таким, що не ґрунтується на чинному законодавстві та суперечить усталеній практиці Верховного Суду. На виконання ухвали суду позивач надав довідки з місця роботи ТОВ «АЙС- ЛОГІСТИК» позивача від 24.10.2024 року, де вказані відповідні нарахування за період з грудня 2019 по грудень 2020 року заробітної плати в тому числі й обов`язкових платежів. Довідку з ТОВ «СОЛАР СТАЛЬКОНСТУКЦІЯ» у позивача нажаль немає можливості отримати, адже при спробі позивача її отримати, за місцем реєстрації юридичної особи нікого не було, однак інформацію щодо сплаченої заробітної плати та нарахованих внесків вказується безпосередньо в доданих довідках ОК-5, ОК-7. Щодо довідок ОК-5 та ОК-7 позивач зазначив, що довідки ОК-5 та ОК-7 - це індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Довідка ОК-5 формується за період роботи особи, починаючи з 2000 року, і містить дані щодо суми заробітку для обчислення пенсії, визначення страхового стажу, сплати страхових внесків. На підставі цієї довідки застрахована особа отримує інформацію щодо набутого страхового та заробітної плати, яка буде врахована при призначенні пенсії. Довідка ОК-7 містить відомості про суми заробітної плати, з якої сплачується єдиний соціальний внесок, та страховий стаж за період із 2011 року. Зазвичай, довідку ОК-7 використовують для визначення страхового стажу для розрахунку сум лікарняних, нарахування допомоги по безробіттю тощо. Тобто означені довідки формуються виключно за періоди роботи та де відображаються відповідні обов`язкові відрахування з заробітної плати, а не як зазначає відповідач, що дані довідки формуються навіть в неробочий період. Більш точна та детальна інформація щодо сплати Єдиних внесків інформація вказується саме в довідках ОК-5 та ОК-7. Також позивач просив суд врахувати дану релевантну практику Верховного суду для здійснення правильного та всебічного розгляду даної справи. Щодо факту здійснення господарської діяльності, то позивач повторно зазначив, що ним в оскаржувані періоди така діяльність не здійснювалась, про що свідчать пустографи РНОКПП позивача в долучених довідках ОК-5 та ОК-7 в яких відсутній страхувальник «МУДРАК» з РНОКПП: НОМЕР_2 . Отже, вакт не здійснення господарської діяльності в оскаржувані періоди позивачем підтверджено. Відповідачем безпідставно, з метою протиправного подвійного нарахування ЄСВ та у завищеному розмірі нараховано заборгованість зі сплати ЄСВ, а тому оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-5439-53/64 від 06.02.2021 року є протиправною, та такою, що підлягає скасуванню.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.09.2024 року, зазначена вище справа була розподілена та 12.09.2024 року передана судді Пруднику С.В.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судовим розглядом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , перебував на податковому обліку в Придніпровській ДПІ (Індустріальний район м. Дніпро) ГУ ДПС у Дніпропетровській області, з 11.11.2008 року по 21.10.2021 та відповідно до п. 5 частини першої ст. 4 Закону №2464 був платником єдиного внеску.
Основний вид діяльності - 60.24.0 - діяльність автомобільного вантажного транспорту, обліковувався на загальній системі оподаткування
Так, за даними інтегрованої картки платника по коду бюджетної класифікації 71040000 (далі - ІКП) ОСОБА_1 були автоматично розраховані нарахування єдиного внеску на загальну суму 37 788,74 грн., а саме:
- за 2017 рік у сумі 8448,0 грн., граничний строк сплати до 09.02.2018 року;
- 1 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн., граничний строк сплати до 19.04.2018 року;
- 2 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн., граничний строк сплати року до 19.07.2018 року;
- 3 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн., граничний строк сплати до 19.10.2018 року;
- 4 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн., граничний строк сплати до 19.01.2019 року;
- 1 квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн., граничний строк сплати до 19.04.2019 року;
- 2 квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн., граничний строк сплати до 19.07.2019 року;
- 3 квартал 2019 року у сумі 2 754,18 грн., граничний строк сплати до 19.10.2019 року;
- 4 квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн., граничний строк сплати до 20.01.2020 року;
- 1 квартал 2020 року (січень - лютий) складає 2078,12 грн.;
- 2 квартал 2020 року (червень) у сумі 1039,06 грн., граничний строк сплати до 20.07.2020 року;
- 3 квартал 2020 року у сумі 31 78,12 грн., граничний строк сплати до 19.10.2020 року;
- 4 квартал 2020 року у сумі 2200 грн., граничний строк сплати до 20.01.2021 року.
У зв`язку із чим, ГУ ДПС у Дніпропетровській області визначено ФОП ОСОБА_1 грошові зобов`язання з єдиного внеску в сумі 37 788,74 грн., які станом на 09.10.2024 року не сплачені.
До Придніпровської ДПІ ФОП ОСОБА_1 не подавались декларації про майновий стан та доходи та звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску.
Отже, по ОСОБА_1 обліковувалась заборгованість по єдиному соціальному внеску у сумі 37 788,74 грн., у зв`язку з чим ГУ ДПС в автоматичному режимі сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-5439-53/64 від 06.02.2021 року та направлено на адресу платника рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
У зв`язку з несплатою суми боргу та відсутністю інформації про оскарження вимоги від 06.02.2021 року №Ф-5439-53/64, ГУ ДПС сформовано узгоджену вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.02.2021 року №Ф-5439-53/64У та направлено на виконання до Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального Міністерства юстиції (м. Дніпро) (далі - Індустріальний ВДВС), по якій 20.09.2021 відкрито виконавче провадження №66761531 на суму 37 788,74 грн.
Станом на 09.10.2024 року заборгованість по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування по ОСОБА_1 , згідно даних інформаційно- комунікаційної системи ДПС України, становить 37 788,74 грн.
Як зазначив позивач у поданій до суду позовній заяві, 24.07.2024 року йому на підставі постанови про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні №75493793 було заблоковано рахунок № НОМЕР_3 , який відкрито в АТ УБ «ПРИВАТБАНК». Тож, через портал «ДІЯ» позивачу стало відомо про те, що відносно нього старшим державним виконавцем відкрито виконавче провадження №75493793 від 10.07.2024 року на підставі вимоги № Ф-5439-53/64У виданої 20.01.2023 року ГУ ДПС у Дніпропетровській області. З означеної вимоги позивач дізнався, що з нього стягується заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску. Позивач вважає, що не займався веденням підприємницької діяльності з моменту відкриття організаційно-правової форми господарювання «фізична особа-підприємець», також відповідно до витягу ОК-5, за позивача, як за найманого працівника сплачувались єдині соціальні внески, зокрема такі внески сплачувались ТОВ СОЛАР СТАЛЬКОНСТУКЦІЯ та ТОВ АЙС-ЛОГІСТИК. Тому підстави задля стягнення з позивача заборгованості з єдиного соціального внеску відсутні.
Вважаючи спірну вимоги про сплату боргу (недоїмки) протиправною та безпідставною, позивач звернувся до суду із даною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відносини, що виникають щодо нарахування та ведення обліку єдиного соціального внеску, врегульовані Законом України «Про збір та облік єдиного внеску загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).
Відповідно до абз. 2 п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 4 цього Закону, платниками єдиного внеску є:
роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами;
фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Абзацом 1 пункту 1 та пунктом 3 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску
В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та здійснення особою підприємницької діяльності в якості фізичної особи-підприємця, яку особа фактично не здійснює (не отримує доходу від її провадження), Законом № 2464-VI не врегульовано.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, що обрали спрощену систему оподаткування. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску.
Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць.
При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
При розгляді справи судом враховано правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04.12.2019 по справі № 440/2149/19, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Так, судом установлено, що оскаржуваною вимогою встановлено наявність у ОСОБА_1 заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску за 2018 рік, та за період з першого кварталу 2018 року по 4 квартал 2020 року.
Водночас, у спірний період єдиний соціальний внесок за у ОСОБА_1 було сплачено його роботодавцями, що підтверджується довідками щодо відомостей про застраховану особу, наданих Пенсійним фондом України (форма ОК-5 та ОК-7).
Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який прийнято оскаржуване рішення, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як особою, що має право провадити підприємницьку діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі №480/4656/18.
Таким чином, судом встановлено та підтверджено, що позивач будучи найманим працівником, отримував заробітну плату, з якої щомісячно відраховувались суми єдиного внеску не нижче встановленого законодавством розміру.
Неврахування відповідачем всіх обставин статусу позивача як найманого працівника та відрахування за нього роботодавцем сум єдиного внеску призвело до невірного обчислення податковим органом суми єдиного внеску виставленою вимогою, відтак, оскаржувані вимоги підлягають скасуванню в повному обсязі.
З огляду на вищевикладене та приписи ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що відповідач, приймаючи оскаржувані вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску, діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. ст. 9, 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
При цьому, в силу положень частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Судом також враховано, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Приписами ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Судом також враховується п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, згідно якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Крім того, у справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
З огляду на встановлене суд приходить про задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі.
Належним способом захисту прав позивача є визнання відповідної вимоги про сплату боргу (недоїмки) протиправною та її скасування.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду у сумі 1211,20 грн.
Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду в сумі 1211,20 грн. підлягає стягненню з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань.
Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 242-243, 245-246, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) - задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску № Ф-5439-53/64У виданої 20.01.2023 року відносно ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) у розмірі 37 788,74 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С. В. Прудник