Справа № 240/7157/24
Суддя: Горовенко Анна Василівна
Дата ухвалення: 2024-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2024 року м. Житомир

справа № 240/7157/24

категорія 113070200

Житомирський окружний адміністративний суд

у складі судді Горовенко А.В.,

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні суду за адресою: 10014, місто Житомир, вул.Лятошинського Бориса, 5, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову начальника відділу нагляду (контролю) Грибана М.М. від 28.11.2023 №007672 про стягнення адміністративно-господарського штрафу в розмірі 34000 грн.

В обґрунтування позову зазначає, що відповідно до постанови Відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області Державної служби України з безпеки на транспорті від 28.11.2023 №007672 до позивача застосовано штраф у сумі розміром 34000грн за порушення ст.53 Закону України «Про автомобільний транспорт», з підстав відсутності міжнародної товарно-транспортної накладної CMR та без контрольних пристроїв (тахографа).

Проте зазначає, що транспортний засіб, який він перевозив, це автомобіль для потреб ЗСУ, що підтверджується актом приймання-передачі транспортного засобу, відношення ГО "Житомирське обласне об"єднання учасників АТО та волонтерів Справедливість" та Декларацією про перелік товарів, що визнаються гуманітарною допомогою.

Відповідно до ухвали Житомирського окружного адміністративного суду провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику учасників справи ( у порядку письмового провадження).

Відповідач у строк, встановлений ч.1 ст.261 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), зазначений в ухвалі про відкриття провадження направив до суду відзив на позовну заяву (за вх.№23832/24), у якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування зазначає, що під час перевірки транспортного засобу встановлено відсутність необхідних документів, в даному випадку - документів на вантаж, а саме CMR на перевезення транспортного засобу Nissan X-Trail, визначених положеннями Закону №2344-ІП та Порядку №1567.

Враховуючи зазначене, відповідач вважає, що приймаючи оскаржувану постанову, орган державного контролю діяв у межах, у спосіб та на підставі повноважень, визначених чинним законодавством.

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що 20 жовтня 2023 року видано направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) №015751 для проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортних засобів, в період з 23.10.2023 по 29.10.2023.

23 жовтня 2023 року посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті проведено перевірку транспортного засобу щодо додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом - транспортного засобу марки Renault номерний знак НОМЕР_1 , напівпричіп Weekend номерний знак НОМЕР_2 .

За результатами проведеної перевірки складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 23.10.2023 №АР021541 (далі - акт перевірки), у якому зафіксовано, що при перевірці транспортного засобу Renault номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , встановлено порушення вимог чинного законодавства: при міжнародному перевезенні вантажів відсутні документи на підставі яких здійснюються дані перевезення, а саме відсутні CMR, водій керував транспортним засобом без контрольних пристроїв (тахографів) чим порушено вимоги ст.53 Закону України "Про автомобільний транспорт", у тому числі порушення, відповідальність за які передбачена абз.6 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» - виконання резидентами України міжнародних перевезень вантажів без документів, визначених ст.53 цього Закону.

Вказані документи були передані начальнику Відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області Державної служби України з безпеки на транспорті для вирішення питання щодо притягнення перевізника до адміністративно-господарської відповідальності.

08.11.2023 відповідач направив позивачу лист, у якому повідомив про розгляд 28.11.2023 справи щодо порушення законодавства про автомобільний транспорт та копію акту перевірки №021541 від 23.10.2023.

28.11.2023 начальником Відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області Державної служби України з безпеки на транспорті розглянуто акт перевірки та винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №007672, відповідно до якої до ОСОБА_1 застосовано адміністративно-господарський штраф у сумі розміром 34000 грн за порушення вимог статті 53 Закону України "Про автомобільний транспорт", відповідальність за яке передбачена абзацом 6 частини 1 статті 60 вказаного Закону.

Позивач не погоджуючись із постановою про застосування адміністративно-господарського штрафу, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень регулює Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 № 2344-ІІІ (далі - Закон №2344-ІІІ).

За визначеннями, наведеними в статті 1 Закону №2344-ІІІ, у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

- автомобільний транспортний засіб - колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій (далі - транспортний засіб);

- автомобіль вантажний - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів;

- автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами;

- вантажні перевезення - перевезення вантажів вантажними автомобілями;

- внутрішні перевезення - перевезення пасажирів і вантажів між населеними пунктами, розташованими на території однієї держави;

- внутрішні перевезення - перевезення пасажирів та/чи вантажів територією України без перетину державного кордону України;

- міжнародні перевезення пасажирів і вантажів - перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом з перетином державного кордону;

- водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка;

- рейдова перевірка (перевірка на дорозі) - перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо дотримання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт;

Відповідно до статті 33 Закону №2344-ІІІ автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.

Відповідно до статті 34 Закону №2344-ІІІ автомобільний перевізник повинен:

- виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів;

- утримувати транспортні засоби в належному технічному і санітарному стані та забезпечувати їх зберігання відповідно до вимог статті 21 цього Закону;

- забезпечувати контроль технічного і санітарного стану транспортних засобів перед виїздом на маршрут;

- забезпечувати проведення медичного контролю стану здоров`я водіїв;

- організувати проведення періодичного навчання водіїв методам надання домедичної допомоги потерпілим від дорожньо-транспортних пригод;

- забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства;

- забезпечувати проведення стажування та інструктажу водіїв у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту;

- забезпечувати безпеку дорожнього руху;

- забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.

Внутрішні перевезення пасажирів регламентує Розділ II Закону №2344-ІІІ, котрий містить статтю 39 «Документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення».

Внутрішні перевезення вантажів регламентує Розділ IIІ Закону №2344-ІІІ, котрий містить статтю 48 «Документи, на підставі яких виконуються вантажні перевезення».

Міжнародні перевезення пасажирів і вантажів регламентує Розділ IV Закону №2344-ІІІ, який містить статтю 53 «Організація міжнародних перевезень пасажирів і вантажів»; ця стаття визначає окремі переліки документів (різні за змістом, чотири шт.), які повинні мати: (1) резиденти України при виконанні міжнародних перевезень (а) вантажів або (б) пасажирів; (2) нерезиденти України при виконанні міжнародних перевезень (а) вантажів або (б) пасажирів.

Отже особливості організації міжнародних перевезень пасажирів та вантажів визначені статтею 53 Закону №2344-ІІІ.

Як визначено частинами 1, 2 та 4 статті 53 Закону №2344-ІІІ, організацію міжнародних перевезень пасажирів і вантажів здійснюють перевізники відповідно до міжнародних договорів України з питань міжнародних автомобільних перевезень.

До міжнародних перевезень пасажирів та небезпечних вантажів допускаються резиденти України, які мають досвід роботи на внутрішніх перевезеннях на договірних умовах не менше ніж три роки.

При виконанні міжнародних перевезень вантажів резиденти України повинні мати:

- дозволи іноземних країн, по території яких буде здійснюватися перевезення;

- дозвіл щодо узгодження умов та режимів перевезення в разі перевищення вагових або габаритних обмежень чи документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових (габаритних) обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків;

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу;

- сертифікат відповідності транспортного засобу щодо безпеки руху та екологічної безпеки вимогам країн, територією яких буде здійснюватися перевезення, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України;

- документи на вантаж.

Відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт визначає стаття 60 Закону №2344-ІІІ. Частиною першою цієї статті передбачено застосування до автомобільних перевізників за порушення законодавства про автомобільний транспорт адміністративно-господарських штрафів за такі склади правопорушень:

- перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (абзац третій частини першої статті 60);

- виконання резидентами та/або нерезидентами України міжнародних перевезень пасажирів чи вантажів без документів, визначених статтею 53 цього Закону, - штраф у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (абзац шостий частини першої статті 60).

Матеріали справи свідчать, що згідно з актом перевірки уповноваженими особами відповідача виявлено наступне порушення: при міжнародному перевезенні вантажів (автомобілі), відсутні документи на підставі яких здійснюються дані перевезення, а саме відсутні CMR та водій керував транспортним засобом без контрольних пристроїв (тахографів), чим порушено вимоги ст.53 Закону України "Про автомобільний транспорт", у тому числі порушення, відповідальність за які передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» ч.1 абз.6 - виконання резидентами України міжнародних перевезень вантажів без документів визначених ст.53 цього Закону.

З огляду на вказане, підставою для застосування до позивача, як перевізника штрафних санкцій стало виявлення порушення, передбаченого ст.53 Закону України"Про автомобільний транспорт", а саме здійснення міжнародних перевезень без оформлених документів: документу на вантаж.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону №2344-ІІІ документи на вантаж - документи, визначені відповідно до Митного кодексу України, законів України "Про транспортно-експедиторську діяльність", Про транзит вантажів", інших актів законодавства, в тому числі міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, які необхідні для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом.

За відсутність вказаного документу законодавством передбачено притягнення порушника до відповідальності, що було втілено у винесенні відповідачем оскаржуваної постанови.

За таких обставин відповідач міг застосувати штраф на підставі абз. 6 ч.1 ст.60 Закону № 2344-ІІІ за здійснення резидентом України міжнародного перевезення вантажів без документів, передбачених статтею 53 Закону №2344-ІІІ.

Однак, суд зауважує, що відповідно до дослідженого судом відеозапису із нагрудної камери уповноваженого представника Державної служби України з безпеки на транспорті, який здійснював перевірку транспортного засобу марки Renault номерний знак НОМЕР_1 , напівпричіп Weekend номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , здійснювалося перевезення вантажу (автомобілів) в кількості 2 одиниць. Крім того, сторонами не оспорюється, що одним із таких автомобілів було авто Nissan X-Trail.

Водночас, відповідно до змісту акту перевірки на підставі якого прийнято оскаржувану постанову, інспектором відділу державного нагляду не конкретизовано та не вказано ідентифікуючих ознак щодо якого саме вантажу (автомобіля) встановлено порушення, а саме відсутність міжнародної товарно-транспортної накладної.

Також суд наголошує, що досліджений судом відеозапис із нагрудної камери уповноваженого представника Державної служби України з безпеки на транспорті, який здійснював перевірку транспортного засобу марки Renault номерний знак НОМЕР_1 , напівпричіп Weekend номерний знак НОМЕР_2 , який поданий до суду відповідачем в додатках до відзиву на позовну заяву, наявна лише картинка зображення - відеозапис зупинки та перевірки транспортного засобу, проте звукова доріжка (звук) - відсутній.

Диск із вказаним відеофайлом наданий відповідачем до суду, оглянутий судом та долучений до матеріалів справи.

Щодо встановленого порушення, а саме відсутність міжнародної товарно-транспортної накладної, як стверджує відповідач, на автомобіль Nissan X-Trail, суд зазначає наступне.

Позивач в обґрунтування позовних вимог вказує про транспортування (перевезення) автомобіля Nissan X-Trail, як гуманітарної допомоги на потреби ЗСУ.

Відповідно до частини першої статті 287 Митного кодексу України (далі - МК України) при ввезенні (пересиланні) на митну територію України товари, визначені відповідно до Закону України "Про гуманітарну допомогу" Комісією з питань гуманітарної допомоги при Кабінеті Міністрів України як гуманітарна допомога, звільняються від оподаткування ввізним митом.

Гуманітарна допомога, що надається Україною, при її вивезенні за межі митної території України звільняється від сплати вивізного мита.

Згідно з понятійним апаратом Закону України "Про гуманітарну допомогу" від 22.10.1999 № 1192-XIV (далі - Закон України "Про гуманітарну допомогу"):

- гуманітарна допомога - цільова адресна безоплатна допомога в грошовій або натуральній формі, у вигляді безповоротної фінансової допомоги або добровільних пожертвувань, або допомога у вигляді виконання робіт, надання послуг, що надається іноземними та вітчизняними донорами із гуманних мотивів отримувачам гуманітарної допомоги в Україні або за кордоном, які потребують її у зв`язку з соціальною незахищеністю, матеріальною незабезпеченістю, важким фінансовим становищем, виникненням надзвичайного стану, зокрема внаслідок стихійного лиха, аварій, епідемій і епізоотій, екологічних, техногенних та інших катастроф, які створюють загрозу для життя і здоров`я населення, або тяжкою хворобою конкретних фізичних осіб, а також для підготовки до збройного захисту держави та її захисту у разі збройної агресії або збройного конфлікту. Гуманітарна допомога є різновидом благодійництва і має спрямовуватися відповідно до обставин, об`єктивних потреб, згоди її отримувачів та за умови дотримання вимог статті 3 Закону України Про благодійну діяльність та благодійні організації;

- отримувачі гуманітарної допомоги - такі юридичні особи, яких зареєстровано в установленому Кабінетом Міністрів України порядку в Єдиному реєстрі отримувачів гуманітарної допомоги, зокрема, громадські організації осіб з інвалідністю, ветеранів війни та праці, Товариство Червоного Хреста України та його обласні організації, творчі спілки, а також громадські організації, створені для здійснення передбаченої їх статутними документами екологічної, оздоровчої, аматорської, спортивної, культурної, освітньої та наукової діяльності.

У частині першій статті 6 Закону України "Про гуманітарну допомогу" встановлено, що визнання товарів (робіт, послуг) гуманітарною допомогою здійснюється спеціально уповноваженими державними органами з питань гуманітарної допомоги у кожному конкретному випадку з урахуванням особливостей, які установлені у цій статті.

Тобто декларант при перевезенні через митний кордон гуманітарної допомоги подає декларацію про перелік товарів, що визнаються гуманітарною допомогою, що не потребує будь-яких рішень державних органів для пропуску такого товару.

В свою чергу, позивачем надано до суду Декларацію про перелік товарів, що визнаються гуманітарною допомогою від 23.10.2023, до якої було включено транспортний засіб - Nissan X-Trail, реєстраційний № НОМЕР_3 , з відміткою Львівської митниці ДФС про пропуск та визнання гуманітарної допомоги, за декларативним принципом без прийняття відповідного рішення спеціально уповноважених державних органів з питань гуманітарної допомоги.

Також в матеріалах справи міститься реєстраційний документ на транспортний засіб Nissan X-Trail, реєстраційний № НОМЕР_3 , який разом із декларацією про перелік товарів, що визнаються гуманітарною допомогою від 23.10.2023 подано під час перевірки транспортного засобу марки Renault номерний знак НОМЕР_1 , уповноваженим особам відповідача. Момент пред"явлення позивачем вказаних документів інспектору під час перевірки, зафіксовано на відеозаписі нагрудної камери інспектора.

З огляду на вказане, з урахуванням спрощеної процедури ввезення гуманітарної допомоги, позивачем, як водієм транспортного засобу було пред"явлено інші визначені законодавством документи на вантаж (автомобіль Nissan X-Trail), передбачені законодавством, а саме реєстраційний документ на транспортний засіб та Декларацію про перелік товарів, що визнаються гуманітарною допомогою від 23.10.2023.

Оцінюючи в сукупності викладені обставини, суд дійшов висновку про виконання позивачем легітимної мети запровадження законодавцем наявності документів на вантаж як документу, що забезпечує законність перевезення (переміщення) вантажу.

З урахуванням наведеного, у суду відсутні докази наявності порушення позивачем Закону України «Про автомобільний транспорт» та Закону України «Про дорожній рух».

Щодо встановленого порушення, а саме відсутності тахографа, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.53 Закону України «Про автомобільний транспорт» при виконанні міжнародних перевезень вантажів резиденти України повинні мати: дозволи іноземних країн, по території яких буде здійснюватися перевезення; дозвіл щодо узгодження умов та режимів перевезення в разі перевищення вагових або габаритних обмежень чи документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових (габаритних) обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу; сертифікат відповідності транспортного засобу щодо безпеки руху та екологічної безпеки вимогам країн, територією яких буде здійснюватися перевезення, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України; документи на вантаж.

У транспортних засобах, що здійснюють міжнародні перевезення пасажирів та/або вантажів, установлюються і використовуються контрольні пристрої тахографи (ч.7 ст.53 цього Закону).

Згідно з ч.8 ст.53 вказаного Закону водії транспортних засобів, що належать резидентам або нерезидентам України, зобов`язані допускати до перевірки тахографів посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, надавати їм реєстраційні листки режиму праці та відпочинку водіїв - тахокарти, а також, у разі якщо у транспортному засобі використовуються цифрові тахографи, роздруковувати на паперовому носії інформацію про роботу та відпочинок водіїв.

Таким чином, автомобільні перевізники мають обов`язок забезпечити, а водії пред`явити особам, які здійснюють контроль за дотриманням законодавства про автомобільний транспорт, документи, на підставі яких здійснюються міжнародні перевезення. Крім того, на водіїв покладається обов`язок допускати до перевірки тахографів посадових осіб Укртрансбезпеки, надавати їм тахокарти, а також у разі, якщо у транспортному засобі використовуються цифрові тахографи, роздрукувати інформацію про роботу та відпочинок водіїв.

Відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року №153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті, статті 18 Закону №2344-ІІІ та з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв колісних транспортних засобів Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 №340, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.09.2010 за №811/18106, затверджено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - Положення №340), згідно пунктом 1.3 якого вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами.

Відповідно до пунктів 6.1 Положення №340 автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

Отже, діюче законодавство України передбачає обов`язкове встановлення тахографів на вантажні автомобілі повною масою більше 3,5 тон, які виконують національні або міжнародні вантажні перевезення.

Однак, як свідчать матеріали справи, відповідно до свідоцтва серії СХС 594140 про право власності на транспортний засіб марки Renault, модель Master, номерний знак НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 , транспортний засіб має повну масу - 3500 кг.

З огляду на викладене, зважаючи на те, що повна маса транспортного засобу марки Renault, модель Master, номерний знак НОМЕР_1 , не перевищує 3,5 тони, а є рівнозначною, обов`язковість встановлення тахографу на вказаний вантажний автомобілі, є безпідставною.

Крім того, встановлене контролюючи органом порушення полягає саме у відсутності у водія необхідних документів, передбачених ст. 53 Закону №2344-III, відповідальність за що регламентовано абз. 3 ч. 1 ст. 60 цього Закону.

Водночас, положеннями Закону №2344-ІІІ передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарського штрафу саме до автомобільних перевізників.

Так, абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-III, визначено, що суб`єктом відповідальності за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - є автомобільний перевізник.

Відповідно до статті 1 Закону №2344-III, автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

У свою чергу згідно з вказаною нормою права:

- водій - це особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка;

- послуга з перевезення пасажирів чи вантажів - це перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату;

- замовник транспортних послуг - юридична або фізична особа, яка замовляє транспортні послуги з перевезення пасажирів чи/та вантажів.

В своєю чергою згідно з вказаною нормою права водій - це особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка, а послуга з перевезення пасажирів чи вантажів-це перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату.

Відповідно до статті 34 Закону № 2344-III автомобільний перевізник повинен, серед іншого, виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.

У справі, що розглядається, позивач є власником транспортного засобу, який перевірявся Відділом Укртрансбезпеки.

В той же час, Верховний Суд у постанові від 12 жовтня 2023 року у справі №280/3520/22 вказав, що автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб, адже такі дані не завжди можуть співпадати.

Отже, ні замовник транспортних послуг, ні водій, не можуть вважатись автомобільним перевізником у розумінні цього Закону № 2344-III.

Відтак, зважаючи на те, що позивач, у даному випадку не є суб`єктом підприємництва, який здійснював перевезення вантажів на комерційній основі (за оплату), оскільки відповідно до Декларації про перелік товарів, що визнаються гуманітарною допомогою від 23.10.2023, транспортний засіб - Nissan X-Trail, реєстраційний № НОМЕР_3 включено до такого переліку, вочевидь позивач здійснював перевезення вантажу, самостійно на власному транспортному засобі, з метою передачі вантажу, як гуманітарної допомоги. Крім того, для підтвердження передачі транспортного засобу Nissan X-Trail, реєстраційний № НОМЕР_3 військовослужбовцю для потреб ЗСУ, через Громадську організацію "Житомирське обласне об"єднання учасників АТО та волонтерів Справедливість", позивачем надано до суду акт приймання-передачі транспортного засобу від 07.12.2023.

Відтак суд вважає, що до позивача не може бути застосовано визначені абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону №2344-III санкції, оскільки він не є автомобільним перевізником.

Отже, відповідач не надав до суду достатніх та беззаперечних доказів та не навів доводів, що підтверджують наявність у позивача порушень, на підставі яких прийнято оскаржувану постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу.

При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

Також суд враховує, що пунктами 25-27, 29 Порядку №1567 визначено, що справа про порушення розглядається в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи автомобільного перевізника) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи суб`єкта господарювання.

Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа автомобільного перевізника повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням або надсиланням на офіційну електронну адресу (за наявності).

У разі неявки уповноваженої особи суб`єкта господарювання справа про порушення розглядається без її участі.

За наявності підстав керівник територіального органу Укртрансбезпеки або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.

Копія постанови видається не пізніше ніж протягом трьох днів після її винесення уповноваженій особі автомобільного перевізника під розписку чи надсилається рекомендованим листом із повідомленням.

Так, за результатами розгляду справи, на виконання п.27 Порядку №1567 начальником Відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області, за відсутності представника позивача, було винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №007672 від 28.11.2023.

При цьому, суд враховує необізнаність позивача стосовно розгляду справи про порушення у зв`язку з тим, що повідомлення про дату та час розгляду справи не отримано позивачем на дату розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт - 28.11.2023, оскільки відповідно до роздруківки з офіційного сайту "Укрпошта" поштове підправлення за №199 не отримано адресатом, оскільки поштове відправлення повернуто "за закінченням терміну зберігання".

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу №007672 від 28.11.2023, прийнята відповідачем протиправно, а відтак підлягає скасуванню.

Суд також враховує, що мета притягнення правопорушника до юридичної відповідальності обумовлені цілями, заради яких вона запроваджується. До таких основних цілей належать:

- охоронна - зупинити триваюче правопорушення (протиправний стан);

- правозабезпечувальна - досягнути результату у формі приведення поведінки (діяльності) відповідного суб`єкта до стану правомірної;

- правовідновлювальна (компенсаційна) - відновити порушене право потерпілого та компенсувати йому матеріальний і моральний збиток, заподіяний правопорушенням;

- попереджувальна (превентивна) - попередити вчинення нових правопорушень з боку як самого правопорушника (приватна превенція), так і інших суб`єктів (загальна превенція);

- процедурно-процесуальнаофіційно визнати правопорушника винним у здійсненні протиправного діяння;

- виховна-перевиховати правопорушника шляхом забезпечення у нього сталого спрямування на неухильне дотримання норм права;

- каральна (штрафна) - покарати правопорушника у формі понесення ним додаткових втрат, зокрема, майнового характеру.

Аналогічна правова позиція стосовно підстав та мети притягнення правопорушника до юридичної відповідальності міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2018 року у справі №803/1122/17, від 20 березня 2019 року у справі №820/4984/17, від 15 листопада 2019 року у справі №826/198/16 та від 20 травня 2022 року у справі №640/16786/19.

Крім того, у частині недоведення відповідачем у цій справі правомірності постанови про притягнення позивача до відповідальності суд також враховує, що на сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію «поза розумним сумнівом».

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі №822/863/16, від 21 листопада 2019 року у справі №826/5857/16, від 11 лютого 2020 року у справі №816/502/16, від 16 червня 2020 року у справі №756/6984/16-а та від 18 листопада 2022 року у справі №560/3734/22.

Вищезазначене свідчить, що відповідач не може надати розумного пояснення або іншої версії притягнення до відповідальності позивача за перевезення вантажу, не з`ясувавши під час винесення постанови №007672 від 28.11.2023 про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу до у сумі 34000грн, зокрема, не встановлення достовірності мети та підстав перевезення вантажу, що в подальшому є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Частиною 1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до п.1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 за №103, Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Пунктом 8 вказаного Положення передбачено, що Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

При цьому Відділ державного нагляду (контролю) у Житомирській області Державної служби України з безпеки на транспорті, який в силу норм Кодексу адміністративного судочинства України володіє статусом суб`єкта владних повноважень, однак не є юридичною особою, що виключає можливість стягнення із відповідача сплаченого позивачем судового збору.

Отже, сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір в розмірі 1211,20грн належить стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті.

Керуючись статтями 6-9, 32, 77, 90, 139, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Житомирський окружний адміністративний суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . ідн. номер НОМЕР_4 ) до Державної служби України з безпеки на транспорті (пр. Перемоги, буд.14,м. Київ,01135, ) про визнання протиправною та скасування постанови, - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу №007672 від 28.11.2023.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (пр-т Перемоги,14, Київ, 01135, ) на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі розміром 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 (двадцять) коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.В. Горовенко

Повний текст складено: 12 листопада 2024 р.

12.11.24