Справа № 200/5925/24
Суддя: Бабіч С.І.
Дата ухвалення: 2024-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2024 року Справа№200/5925/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Бабіча С.І., розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним і скасування рішення та про зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (далі - відповідач), відповідно до якої просить:

- визнати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області № 22 від 28.06.2024 року протиправним та скасувати його;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зарахувати до страхового стажу позивача періоди його роботи з 23.07.1981 року по 14.03.1983 року в АТП 04127, з 20.06.1984 року по 26.12.1993 року на станції технічного обслуговування ВАЗА м. Слов`янська, з 24.11.1993 року по 01.03.1994 року в Акціонерному товаристві закритого типу "Таксомоторний парк-1", з 01.07.2000 року по 27.12.2002 року в Приватній виробничо-комерційній фірмі "КАСКАД" та з 15.01.2003 року по 28.12.2009 року в Товаристві з обмеженою відповідальністю "ВІСС 2007".

В обґрунтування свого позову позивач вказує на те, що 28.06.2024 року за наслідками розгляду заяви від 21.06.2024 року про призначення пенсії за віком відповідачем прийнято рішення № 22, яким позивачу було відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

При цьому, як зазначає позивач, при розгляді його заяви і прийнятті спірного рішення відповідачем не було зараховано до страхового стажу позивача періоди:

- з 23.07.1981 року по 14.03.1983 року - у зв`язку з тим, що запис про звільнення не завірено печаткою організації;

- з 20.06.1984 року по 26.12.1993 року - у зв`язку з тим, що відсутня дата наказу про звільнення з роботи;

- з 24.11.1993 року по 01.03.1994 року - у зв`язку з тим, що організації знаходяться на території держави, з якою розірвано дипломатичні відносини на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні";

- з 01.07.2000 року по 27.12.2002 року та з 15.01.2003 року по 28.12.2009 року - у зв`язку з тим, що записи у трудовій книжці не підтверджені відомостями про застраховану особу (тобто відсутня інформація про сплату внесків).

Із зазначеним вище рішенням відповідача позивач не погоджується і вважає, що вказані періоди трудової діяльності мали бути зараховані відповідачем до його страхового стажу під час розгляду його заяви та прийняття спірного рішення.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд повністю відмовити у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи заперечення проти позову, відповідач, серед іншого, вказує на те, що рішення від 28.06.2024 року № 22, яким позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком, є повністю законним та обґрунтованим.

Зокрема, як зазначається відповідачем, страховий стаж позивача на момент звернення за призначенням пенсії становив 15 років 11 місяців 13 днів.

При цьому за наданими документами до страхового стажу позивача не було зараховано періоди роботи згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 03.08.1981 року:

- з 23.07.1981 року по 14.03.1983 року - у зв`язку з тим, що запис про звільнення не завірено печаткою організації;

- з 20.06.1984 року по 26.12.1993 року - у зв`язку з тим, що відсутня дата наказу про звільнення з роботи;

- з 24.11.1993 року по 01.03.1994 року - у зв`язку з тим, що організації знаходяться на території держави, з якою розірвано дипломатичні відносини на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні";

- з 01.07.2000 року по 27.12.2002 року та з 15.01.2003 року по 28.12.2009 року - у зв`язку з тим, що записи у трудовій книжці не підтверджені відомостями про застраховану особу (тобто відсутня інформація про сплату внесків).

Тож, оскільки на дату звернення за призначенням пенсії позивач не мав необхідного страхового стажу, який передбачений статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (31 рік), рішенням від 28.06.2024 року № 22 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком.

Додатково відповідач, із посиланням на постанову Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про судове рішення в адміністративній справі" від 20.05.2013 року за № 7, зауважує, що одночасне застосування обох способів захисту порушеного права - визнання спірного акта нечинним та скасування такого акта - є помилковим.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 29.08.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним і скасування рішення та про зобов`язання вчинити певні дії прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 200/5925/24 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою суду від 18.11.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі в якості третьої особи Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Частиною 5 статті 262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути дану справу на підставі наявних у суду матеріалів та прийняти дане рішення у порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у справі докази, повно і всебічно встановивши всі її обставини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Позивач у цій справі, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, код згідно з , місцезнаходження: 29000, Хмельницька область, м. Хмельницький, вул. Чекірди Гната, буд. 10, є органом державної влади, про що зазначено у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

21.06.2024 року позивач звернувся до органів Пенсійного фонду із заявою (разом із доданими документами) про призначення пенсії за віком у порядку, передбаченому нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003 року (далі - Закон № 1058-IV).

Подана заява була опрацьована за принципом екстериторіальності згідно з Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.

28.06.2024 року за наслідками розгляду цієї заяви відповідачем було прийнято рішення № 22, яким позивачу було відмовлено у призначенні пенсії.

Як видно зі змісту даного рішення, страховий стаж позивача на його дату звернення за призначенням пенсії склав 15 років 11 місяців 13 днів, вік позивача - 60 років 2 дні.

При розгляді заяви позивача до його страхового стажу не зараховано періоди:

- з 23.07.1981 року по 14.03.1983 року - у зв`язку з тим, що запис про звільнення не завірено печаткою організації;

- з 20.06.1984 року по 26.12.1993 року - у зв`язку з тим, що відсутня дата наказу про звільнення з роботи;

- з 24.11.1993 року по 01.03.1994 року - у зв`язку з тим, що організації знаходяться на території держави, з якою розірвано дипломатичні відносини на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні";

- з 01.07.2000 року по 27.12.2002 року та з 15.01.2003 року по 28.12.2009 року - у зв`язку з тим, що записи у трудовій книжці не підтверджені відомостями про застраховану особу (тобто відсутня інформація про сплату внесків).

Відповідно до наведеного у вказаному рішенні висновку позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком через відсутність на момент звернення необхідного страхового стажу, передбаченого Законом № 1058-IV (31 рік).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основи соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України (пункт 6 частини 1 статті 92 Конституції України).

Принципи, засади і механізми призначення, перерахунку і виплати пенсії визначаються положеннями Закону № 1058-IV.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно з цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Згідно зі статтею 1 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Відповідно до вимог частини 1 статті 26 Закону № 1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Частиною 2 статті 24 Закону № 1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів і в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

За змістом частини 4 статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.

Порядок підтвердження стажу роботи регламентується статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-ХІІ від 05.11.1991 року (далі - Закон № 1788-ХІІ), який діяв до набрання чинності Законом № 1058-IV.

Згідно з положеннями статті 62 Закону № 1788-ХІІ (які кореспондуються зі статтею 48 Кодексу законів про працю України) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Саме такий Порядок був затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року (далі - Порядок № 637).

Відповідно до пункту 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку № 637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно з пунктом 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій, їх правонаступників (додаток № 5).

У довідці має бути вказано періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка, в тому числі виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій.

Аналіз наведених правових норм дозволяє дійти висновку, що основним документом, що підтверджує стаж, є трудова книжка і лише у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, може постати необхідність у використанні додаткових даних для підтвердження стажу.

Пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах під час встановлення трудового стажу також констатовано Верховним Судом у постанові від 16.09.2022 року у справі № 560/1399/19.

У трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 03.08.1981 року щодо спірних періодів наявні такі записи:

- № 1: 23.07.1981 року - прийнятий слюсарем із ремонту автомобілів по 3-му розряду (Слов`янське АТП 04127);

- № 2: 14.03.1983 року - звільнений за статтею 38 КЗпП УРСР (власне бажання);

- № 7: 20.06.1984 року - прийнятий автослюсарем 2-го розряду (Станція технічного обслуговування ВАЗа м. Слов`янська);

- № 8: 01.06.1988 року - присвоєно 3 розряд слюсаря;

- б/н: 26.12.1993 року - звільнений за власним бажанням, стаття 38 КЗпП України;

- № 9: 24.11.1993 року - прийнятий автослюсарем 4-го розряду за договором (АТЗТ "Таксомоторний парк-1");

- № 10: 01.03.1994 року - звільнений за статтею 31 КЗпП РФ (власне бажання);

- № 11: 01.07.2000 року - прийнятий менеджером зі збуту готових продуктів (ПВКФ "КАСКАД");

- № 12: 27.12.2002 року - звільнений у зв`язку із закінченням дії контракту;

- № 13: 15.01.2003 року - прийнятий автослюсарем 4-го розряду за договором (ТОВ "ВИСС-2007");

- № 14: 28.12.2009 року - звільнений за власним бажанням, стаття 38 КЗпП України.

Отже, у трудовій книжці позивача містяться записи, які підтверджують спірні періоди його трудової діяльності.

Стосовно періодів роботи з 23.07.1981 року по 14.03.1983 року та з 20.06.1984 року по 26.12.1993 року суд зазначає про те, що відсутність у відповідних записах трудової книжки позивача печатки підприємства або дати наказу про звільнення не впливають на зміст цих записів у цілому та не тягнуть за собою недійсність даних записів.

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993 року № 301 визначено, що трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях як документи суворої звітності, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

Відповідно до пункту 4 даної постанови Кабінету Міністрів України відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Відтак, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки лише для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка є працівником того або іншого підприємства, установи, організації, і не може впливати на особисті права останньої.

Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 06.02.2018 року у справі № 677/277/17.

Суд зауважує, що право осіб на пенсійне забезпечення не повинно безумовно залежати від дій (бездіяльності) осіб, зобов`язаних вести облік трудового стажу працівників.

Позивач як особа, на яку не покладено обов`язків щодо організації ведення обліку, зберігання і видачі трудових книжок, не може нести відповідальність за неправильність, неточність або неповноту внесених до його трудової книжки відомостей, а тому невірне заповнення трудової книжки не може бути підставою для незарахування пенсійним органом страхового стажу і, як наслідок, для обмеження права позивача на пенсійне забезпечення. На працівника не може перекладатися тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення.

Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається не на працівника, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 19.12.2019 року у справі № 307/541/17.

Крім того, у постанові від 30.09.2019 року у справі № 638/18467/15-а Верховний Суд прямо зауважив на тому, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів Пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації її конституційного права на соціальний захист.

Відтак, на позивача не може бути покладено відповідальність за відсутність у записах трудової книжки печатки підприємства або дати наказу про звільнення з роботи.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що відповідач при розгляді заяви позивача від 21.06.2024 року про призначення пенсії та прийнятті спірного рішення безпідставно не зарахував до страхового стажу позивача періоди роботи з 23.07.1981 року по 14.03.1983 року та з 20.06.1984 року по 26.12.1993 року.

Щодо періоду роботи з 24.11.1993 року по 01.03.1994 року суд зазначає про таке.

У спірному рішенні в якості підстави для незарахування цього періоду роботи позивача до його страхового стажу вказано про знаходження організації, де позивач працював у цей період, на території держави, з якою розірвано дипломатичні відносини на підставі Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні".

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону № 1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

13.03.1992 року Україною було підписано Угоду про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, згідно з положеннями статті 1 якої пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Вказана Угода підписана Україною та Російською Федерацією та була обов`язкова для застосування у спірний період державними органами вказаних держав.

Суд звертає увагу на те, що дана Угода була чинною у спірний період роботи позивача.

Згідно зі статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, у тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Відповідно до положень абзаців 2 та 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14.01.1993 року трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. При цьому обчислення стажу здійснюється згідно із законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Положеннями статті 7 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн визначено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.

Дана Угода так само була чинною у спірний період роботи позивача.

Таким чином, вказані положення міжнародних договорів передбачають, що стаж, який набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Відповідно до частини 1 статті 13 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення визначено, що кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди, стосовно цього учасника, припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення.

Частиною 2 статті 13 вказаної Угоди установлено, що пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, які виникли у відповідності до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили у випадку виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Отже, припинення державами участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення не може бути підставою для відмови в обчисленні стажу роботи позивача, який набуто ним до виходу держав-учасниць з Угоди.

Згідно зі статтею 11 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані в належному порядку на території держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав та держав, що входили до складу СРСР до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав-учасниць Співдружності без легалізації.

Як зазначалося вище, дана Угода була чинною у спірний період роботи позивача. При цьому відповідачем не заперечується правильність внесення відповідних записів стосовно спірного періоду роботи до трудової книжки позивача.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що період роботи позивача з 24.11.1993 року по 01.03.1994 року також безпідставно не був зарахований відповідачем до страхового стажу позивача під час розгляду заяви від 21.06.2024 року про призначення пенсії та прийняття оскаржуваного рішення.

Стосовно періодів роботи з 01.07.2000 року по 27.12.2002 року та з 15.01.2003 року по 28.12.2009 року суд зазначає, що обов`язок сплати страхових внесків за частинами 6 та 12 статті 20 Закону № 1058-IV покладений на страхувальників (підприємств-роботодавців), які є платниками таких внесків, найманий працівник не є самостійним платником цих внесків.

За статтею 106 Закону № 1058-IV відповідальність за несплату страхових внесків несе страхувальник (тобто підприємство-роботодавець), оскільки саме він здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи (тобто працівника).

Отже, враховуючи наведене, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків.

Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 року у справі № 208/6680/16-а, від 24.05.2018 року у справі № 490/12392/16-а, від 04.09.2018 року у справі № 482/434/17, Великої Палати Верховного Суду від 10.02.2021 року у справі № 805/3362/17-а, які є застосовними також і до спірних правовідносин.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що періоди роботи з 01.07.2000 року по 27.12.2002 року та з 15.01.2003 року по 28.12.2009 року так само безпідставно не були зараховані відповідачем до страхового стажу позивача при розгляді заяви від 21.06.2024 року про призначення пенсії та прийнятті спірного рішення.

Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення у випадку повної, часткової, тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Тобто позивач, як громадянин України, у розрізі цієї справи, за умови підтвердження трудового стажу, наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних (надуманих) підстав.

Правова позиція аналогічного змісту була викладена Верховним Судом у постановах від 28.08.2018 року у справі № 175/4336/16-а, від 25.09.2018 року у справі № 242/65/17 та від 27.02.2019 року у справі № 423/3544/16-а.

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку про те, що рішення відповідача від 28.06.2024 року № 22 є протиправним і підлягає скасуванню.

Щодо обраного позивачем способу захисту суд вважає за необхідне зазначити таке.

У позовній заяві позивач просить суд, зокрема, зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу позивача спірні періоди роботи.

Суд зауважує, що зарахування спірних періодів роботи позивача до страхового стажу є можливим за наслідками розгляду відповідної заяви про призначення чи перерахунок пенсії, проте жодних позовних вимог з приводу повторного розгляду заяви від 21.06.2024 року про призначення пенсії за віком позивачем не заявлено.

Частиною 2 статті 5 КАС України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина та інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в даній Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

З огляду на викладене, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 10 частини 2 та абзацом 2 частини 4 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів. У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи викладені у цьому рішенні висновки суду та встановлені судом обставини, з метою забезпечення повного, належного і ефективного захисту прав позивача і реального їх поновлення, суд вважає за необхідне застосувати положення частини 2 статті 9 та статті 245 КАС України і задовольнити позовні вимоги шляхом:

- визнання протиправним рішення відповідача № 22 від 28.06.2024 року, яким позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком, та його скасування;

- зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 21.06.2024 року про призначення пенсії за віком, із зарахуванням до страхового стажу позивача періодів його роботи з 23.07.1981 року по 14.03.1983 року в Слов`янському АТП 04127, з 20.06.1984 року по 26.12.1993 року та з 24.11.1993 року по 01.03.1994 року на Станції технічного обслуговування ВАЗа м. Слов`янська та в Акціонерному товаристві закритого типу "Таксомоторний парк-1", з 01.07.2000 року по 27.12.2002 року в Приватній виробничо-комерційній фірмі "КАСКАД", з 15.01.2003 року по 28.12.2009 року в Товаристві з обмеженою відповідальністю "ВИСС-2007".

Таким чином, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, із застосуванням положень частини 2 статті 9 та статті 245 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн (квитанція № 9352-2545-8974-6302 від 23.08.2024 року).

Докази здійснення інших судових витрат позивачем не надані.

Визначаючи кількість вимог немайнового характеру, які були заявлені позивачем, суд враховує, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумова для застосування інших способів захисту порушеного права (скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, зобов`язання прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності є однією вимогою (постанова Верховного Суду від 06.10.2020 року у справі № 826/11984/16).

Суд, застосувавши частину 2 статті 9 і статтю 245 КАС України, задовольнив пов`язані між собою немайнові позовні вимоги про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, у зв`язку з чим за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягають присудженню понесені останнім судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Керуючись нормами Конституції України, Законів України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та "Про пенсійне забезпечення", постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній", постановою правління Пенсійного фонду України "Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Кодексом адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним і скасування рішення та про зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області № 22 від 28.06.2024 року, відповідно до якого ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (, місцезнаходження: 29000, Хмельницька область, м. Хмельницький, вул. Чекірди Гната, буд. 10) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) від 21.06.2024 року про призначення пенсії за віком, із зарахуванням до страхового стажу ОСОБА_1 періодів його роботи з 23.07.1981 року по 14.03.1983 року в Слов`янському АТП 04127, з 20.06.1984 року по 26.12.1993 року та з 24.11.1993 року по 01.03.1994 року на Станції технічного обслуговування ВАЗа м. Слов`янська та в Акціонерному товаристві закритого типу "Таксомоторний парк-1", з 01.07.2000 року по 27.12.2002 року в Приватній виробничо-комерційній фірмі "КАСКАД", з 15.01.2003 року по 28.12.2009 року в Товаристві з обмеженою відповідальністю "ВИСС-2007".

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (, місцезнаходження: 29000, Хмельницька область, м. Хмельницький, вул. Чекірди Гната, буд. 10) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Повне судове рішення складене 18 листопада 2024 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або після прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.І. Бабіч