Справа № 640/8935/19
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2024-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/8935/19 Головуючий у І інстанції - Чудак О.М.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.,

суддів: Бужак Н.П., Костюк Л.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 серпня 2022 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, в якому просив визнати протиправними та скасувати вимогу Головного управління ДПС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) від 14 травня 2019 року № Ф-224943-17 на суму 21030,90 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що Відповідач помилково дійшов висновку про наявність у Позивача непогашеної заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску, тому оскаржувана вимога Головного управління ДПС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) підлягає скасуванню.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 серпня 2022 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату недоїмки (боргу) від 14.05.2019 № Ф-224943-17 в частині сплати недоїмки у розмірі 18 276,72 грн.

Відмовлено у задоволенні позову в іншій частині.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції частково та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позові вимоги у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Позивач з 01 квітня 2015 року є застрахованою особою, Єдиний соціальний внесок за якого сплачує його роботодавець у встановленому законом розмірі, тому у Позивача відсутня заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п. 13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 № 7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Отже, оскільки Позивач у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є особою, яка здійснює незалежну професійну діяльність, а саме є адвокатом, що підтверджується Свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю № 1116/10, виданим Київською обласною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури 28.11.1996.

Відповідно до вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в автоматичному режимі Позивачу нараховано зобов`язання зі сплати ЄСВ станом на 30 квітня 2019 року на загальну суму 21030,90 грн, в тому числі за 2017 рік в сумі 8448,00 грн, за 2018 рік - 9828,72 грн, за січень-березень 2019 року - 2754,18 грн.

На підставі вказаного розрахунку ГУ ДПС у м. Києві було сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2019 № Ф-224943-17 на суму на суму 21030,90 грн.

Не погоджуючись із вказаною вимогою про сплату боргу (недоїмки), Позивач звернувся до адміністративного суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов частково суд першої інстанції виходив з того, що Відповідачем була сформована вимога від 12.11.2018 № Ф-224943-17 у зв`язку із обліковуванням за позивачем станом на 31.10.2018 заборгованості зі сплати єдиного внеску у розмірі 15819,54 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 березня 2020 року у справі № 640/3849/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2020 року, позов задоволено, визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2018 № Ф-224943-17.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність нарахування Позивачу єдиного внеску за 2017 та 2018 роки, оскільки у цей період єдиний внесок за позивача сплачено роботодавцем у розмірі більшому за мінімальний.

Разом з тим, оскаржувану у даній адміністративній справі вимогу від 14.05.2019 № Ф-224943-17 сформовано за 2017, 2018 роки та І квартал 2019 року.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що єдиний внесок у розмірі не меншому за мінімальний з 01.01.2019 по 31.03.2019 за Позивача продовжувало сплачувати ТОВ «Сервіс-М» чи інший його роботодавець.

Наведене свідчить про незаконність нарахування Відповідачем єдиного внеску за періоди за 2017, 2018 роки, а також про обґрунтованість нарахування Позивачу єдиного внеску у мінімальному розмірі за І квартал 2019 року.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2019 № Ф-224943-17 у частині 2 754,18 грн.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI), відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 якого недоїмкою є сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена територіальними органами Пенсійного фонду України у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

01 січня 2017 року набрав чинності Закон України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 1774-VIII), яким внесено зміни, зокрема, до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VІ щодо нарахування єдиного внеску його платниками.

Так, відповідно до абзаців 1 та 2 пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VІ єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 51 частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Таким чином, у зв`язку із внесеними до Закону № 2464-VІ змінами щодо нарахування єдиного внеску його платниками в осіб, які провадять незалежну професійну діяльність з 01 січня 2017 року виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.

Згідно з підпунктом 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2010 № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) передбачено, що адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до статті 13 Закону № 5076-VI адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.

Верховний Суд у постанові від 05 березня 2020 року у справі № 460/943/19 вказав, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема, адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VІ, на якому наполягає Відповідач, щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

А згідно з частиною п`ятою ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вже було зазначено раніше, відповідно до вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в автоматичному режимі Позивачу нараховано зобов`язання зі сплати ЄСВ станом на 30 квітня 2019 року на загальну суму 21030,90 грн, в тому числі за 2017 рік в сумі 8448,00 грн, за 2018 рік - 9828,72 грн, за січень-березень 2019 року - 2754,18 грн.

На підставі вказаного розрахунку ГУ ДПС у м. Києві було сформовано оскаржувану в даній адміністративній справі вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2019 № Ф-224943-17 на суму на суму 21030,90 грн.

Разом з тим, 12.11.2018 Головним управлінням ДФС у м. Києві прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-224943-17, якою повідомлено, що станом на 31.10.2018 Позивач має заборгованість зі сплати єдиного внеску, штрафів, пені у розмірі 15819,54 грн.

Позивачу нараховано зобов`язання зі сплати ЄСВ станом на 31 жовтня 2018 року на загальну суму 15819,54 грн за 2017 рік та за 2018 рік.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 березня 2020 року у справі № 640/3849/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2020 року, позов задоволено, визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2018 № Ф-224943-17.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про протиправність нарахування Позивачу єдиного внеску за 2017 та 2018 роки, оскільки у цей період єдиний внесок за позивача сплачено роботодавцем у розмірі більшому за мінімальний, з чим погоджується і колегія суддів.

Разом з тим, оскаржувану у даній адміністративній справі вимогу від 14.05.2019 № Ф-224943-17 сформовано зокрема за І квартал 2019 року.

Судом першої інстанції зазначено, що матеріали справи не містять доказів того, що єдиний внесок у розмірі не меншому за мінімальний з 01.01.2019 по 31.03.2019 за Позивача продовжувало сплачувати ТОВ «Сервіс-М» чи інший його роботодавець.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що Позивач з 01.04.2015 прийнятий на роботу на ТОВ «Сервіс-М» на посаду юристконсульта та продовжував працювати на вказаній посаді, зокрема і станом на березень 2019 року. Крім того, згідно наданої Позивачем довідки від 17.04.2023 № 14 в період з січня 2019 року по березень 2019 року ТОВ «Сервіс-М» щомісячно сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за найманого працівника (Позивача).

Таким чином, Позивачем доведено належними та достатніми доказами факт сплати за нього роботодавцем внесків з ЄСВ.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст. 76-77 КАС України суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Згідно зі ст. 80 КАС України суд може витребувати докази за власною ініціативою про що постановлюється відповідна ухвала.

Таким чином, суд першої інстанції міг витребувати докази сплати/несплати єдиного внеску з 01.01.2019 по 31.03.2019 за Позивача його роботодавцем з власної ініціативи, чого зроблено ним не було.

Враховуючи вищенаведене та перевіривши всі фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову в частині скасування спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2019 № Ф-224943-17 щодо сплати недоїмки у розмірі 2 754,18 грн (21030,90 грн - 18 276,72 грн).

Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Розглянувши доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено за неповного з`ясування обставин справи та порушенням норм матеріального права, тому наявні підстави для його скасування в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ухвалення в цій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог в даній частині, а в іншій частині рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 серпня 2022 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправною та скасування вимоги ГУ ДПС у м. Києві від 14 травня 2019 року № Ф-224943-17 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 2754,18 грн, прийняти в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги в даній частині задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДПС у м. Києві від 14 травня 2019 року № Ф-224943-17 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 2754,18 грн.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 серпня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Н.П. Бужак

Л.О. Костюк