Справа № 440/8207/24
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2024-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2024 р.Справа № 440/8207/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.09.2024, головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, по справі №440/8207/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі позивач, апелянт, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (надалі - відповідач, В/ч НОМЕР_1 ), в якій просив:

стягнути з відповідача на користь позивача 22993,63 грн, передбаченого частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України відшкодування за 31 день затримки з вини відповідача розрахунку при звільненні з військової служби 07.05.2024 з дня звільнення по день виплати відповідачем 07.06.2024, нарахованих відповідачем належних позивачу (звільненому) сум, про розміри яких між сторонами не було спору, а саме:

окладу за військовим званням до 07 травня 2024 року в сумі 167 грн 10 коп;

посадового окладу до 07 травня 2024 року в сумі 575 грн 81 коп;

надбавки за вислугу років до 07 травня 2024 року в сумі 222 грн 87 коп;

надбавки за особливості проходження військової служби до 07 травня 2024 року - у розмірі 627 грн 75 коп;

щомісячної премії до 07 травня 2024 року в сумі - 3264 грн 82 коп; компенсації невикористаної відпустки в сумі 48768 грн 24 коп;

матеріальної допомоги за 2024 рік для вирішення соціально - побутових питань;

одноразової грошової допомоги при звільненні із військової служби в сумі 22376 грн 17 коп.

06.08.2024 позивачем подано заяву про уточнення ціни позову і суми, що стягується, а саме просив стягнути з відповідача 23343,62 грн.

07.08.2024 позивач звернувся з заявою про зміну предмету позову, в якій просив викласти прохальну частину його позову такій редакції: «стягнути з відповідача на користь позивача 23343 грн 62 коп середнього заробітку за 31 календарний день його перебування у вимушеному прогулі з вини відповідача з 08 травня 2024 року по день виплати відповідачем позивачу 07.06.2024 (включно), нарахованих відповідачем належних позивачу (звільненому) сум, про розміри яких між сторонами не було спору».

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року, зміненою постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2024 в частині мотивів її постановлення, відмовлено у прийнятті та повернути без розгляду заяву ОСОБА_1 від 07.08.2024 про зміну предмету позову у справі №440/8207/24 за позовом ОСОБА_1 до В/ч НОМЕР_1 про стягнення нарахованих сум.

Тобто, судом першої інстанції були розглянуті позовні вимоги в первинній редакції.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 - задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність В/ч НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 відповідно до положень статті 117 КЗпП України середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме: з 07.05.2024 по останній день затримки розрахунку при звільненні - 07.06.2024 включно.

Стягнуто з В/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 23343,62 грн.

ОСОБА_1 не погодився із зазначеним судовим рішенням та подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити зазначене рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року та ухвалити постанову про задоволення позову у спосіб: «стягнути з відповідача на користь позивача 23343 грн 62 коп середнього заробітку за 31 календарний день його перебування у вимушеному прогулі з вини відповідача з 08 травня 2024 року по день виплати відповідачем позивачу 07.06.2024 (включно), нарахованих відповідачем належних позивачу (звільненому) сум, про розміри яких між сторонами не було спору».

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції обрав не правильний спосіб захисту позивача, оскільки останній вважає, що його безпідставно було виключено зі списків В/ч НОМЕР_1 , через не здійснення відповідачем повного розрахунку з позивачем. Вказане є підставою для задоволення позову у спосіб стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час його перебування у вимушеному прогулі з вини відповідача, а не як він первинно просив про стягнення відшкодування за затримку розрахунку при звільненні позивача з вини відповідача.

Відповідач правом подання відзиву на позов не скористався, що не перешкоджає розгляду справи відповідно до приписів ч. 4 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).

Сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, подали клопотання про розгляд справи без їх участі.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та зазначає.

Судовим розглядом були встановлені такі обставини.

ОСОБА_1 проходив військову службу у складі В/ч НОМЕР_1 .

Наказом командира В/ч НОМЕР_1 від 07.05.2024 №129 (по стройовій частині) з 07.05.2024 сержанта ОСОБА_1 , такелажника евакуаційного взводу евакуаційної роти В/ч НОМЕР_1 , було звільнено з військової служби у відставку за підпунктом "б" (за станом здоров`я - на підставі постанови військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку) пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу". З 07.05.2024 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, а з продовольчого забезпечення зі сніданку 08.05.2024.

07.06.2024 В/ч НОМЕР_1 нарахувала та виплатила ОСОБА_1 суму грошового забезпечення за травень 2024 року, матеріальної допомоги за 2024 рік для вирішення соціально - побутових питань, одноразової грошової допомоги при звільненні із військової служби в загальній сумі 94859,16 грн, що підтверджується банківською випискою /а.с. 30/.

Вважаючи затримку розрахунку при звільненні порушенням своїх прав, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про відшкодування за 31 день затримки з вини відповідача розрахунку при звільненні з військової служби.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач здійснив несвоєчасний розрахунок з позивачем при звільненні останнього, та протиправно не виплатив позивачеві середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України (в редакції, чинній на момент проведення остаточного розрахунку) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, наведеними приписами законодавства на підприємство, установу, організацію покладається обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок та виплатити всі суми, що належать йому до виплати, у день звільнення.

Матеріалами справи підтверджено, що на час звільнення позивача зі служби - 07.05.2024, відповідач не провів з ним повний розрахунок, а саме, не виплатив при звільненні: посадовий оклад до 07 травня 2024 року в сумі 575,81 грн; оклад за військовим званням до 07 травня 2024 року в сумі 167,10 грн; надбавку за вислугу років до 07 травня 2024 року в сумі 222,87 грн; надбавку за особливості проходження військової служби до 07 травня 2024 року - у розмірі 627,75 грн; щомісячну премію до 07 травня 2024 року в сумі 3264,82 грн; компенсацію невикористаної відпустки в сумі 48768,24 грн; матеріальну допомогу за 2024 рік для вирішення соціально - побутових питань у сумі 21515,55 грн; одноразову грошову допомогу при звільненні із військової служби в сумі 22376,17 грн.

Тільки 07.06.2024 В/ч НОМЕР_1 провела виплату позивачеві недоплачених коштів в загальній сумі 94859,16 грн /а.с. 30/.

Факт затримки повного розрахунку при звільненні відповідач у цій справі не спростовував та не заперечував.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Сторони не заперечують правильності обрахунку судом першої інстанції належних позивачеві сум середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, тому, з урахуванням висновку про наявність підстав для задоволення позову у первинній редакції, з урахуванням уточненої суми, та приписів ч. 2 ст. 308 КАС України, колегія суддів не вбачає підстав для надання оцінки рішенню суду у цій частині.

Щодо вимог апеляційної скарги про зміну способу захисту порушеного права позивача, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 47 КАС України крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. У разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею. Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною першою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження - початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.

Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог, після перегляду справи у касаційному порядку лише у виключних випадках та до закінчення підготовчого провадження у справі.

Згідно з ч. 5 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Вказана норма свідчить, що суд апеляційної інстанції не має права розглядати вимоги позову, які не були розглянуті судом першої інстанції.

Враховуючи, що заява позивача про зміну предмету позову повернута без розгляду ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року, зміненою постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2024 в частині мотивів її постановлення, та суд першої інстанції розглянув справу з уточненими в частині визначення суми стягнення вимогами, колегія суддів вважає відсутніми підстави для задоволення апеляційної скарги позивача та відсутністю підстав для зміни рішення першої інстанції.

Разом з цим, колегія суддів вважає за необхідне зауважити на такому.

Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому Верховний Суд неодноразово наголошував про неможливість виходу за межі позовних вимог із порушенням принципу диспозитивності у випадку самостійно обрання правової підстави та предмету позову, оскільки принцип стабільності є визначальним в даному випадку. Принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до адміністративного суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких просять сторони, і за загальним правилом, не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог.

Аналогічні правові висновки сформовані у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 17 липня 2019 року у справі № 523/3612/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 642/6518/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18, від 6 листопада 2019 року у справах № 464/4574/15-ц, № 756/17180/14-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 697/2368/15-ц, від 4 грудня 2019 року у справі № 635/8395/15-ц, від 1 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 1 липня 2020 року у справі № 287/575/16-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц).

З огляду на викладене, право особи звернутися до суду з самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог. Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема, коли повний та ефективний захист прав, свобод та інтересів неможливий у заявлений позивачем спосіб. При цьому такий вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява.

Вказаний правовий висновок сформовано Верховним Судом у постановах від 24 вересня 2019 року у справі №819/1420/15, постанови від 18 травня 2018 року у справі № 826/6965/14, від 27 листопада 2018 року у справі № 807/997/16, від 15 липня 2019 року у справі № 804/14556/15, від 20 листопада 2019 року у справі № 826/9457/18, від 22 листопада 2019 року у справі № 815/4392/15, від 23 грудня 2019 року у справі № 815/3145/15, від 7 лютого 2020 року у справі № 826/11086/18, від 5 травня 2020 року у справі № 1340/4044/18, від 23 червня 2020 року у справі № 820/1545/16, від 6 серпня 2020 року у справі № 805/3147/16-а.

Під час розгляду справи, колегія суддів не встановила підстав, які б зумовили необхідність виходу за межі позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків, якими мотивоване рішення суду першої інстанції, та не дають підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року по справі №440/8207/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін
Повний текст постанови складено 14.11.2024.