Справа № 260/6995/24
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2024-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

13 листопада 2024 рокум. Ужгород№ 260/6995/24

Суддя Закарпатського окружного адміністративного суду Ващилін Р.О., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Закарпатській області про визнання постанови такою, що не підлягає виконанню,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Управління патрульної поліції в Закарпатській області , в якому просить визнати такою, що не підлягає виконанню постанову Ужгородського міськрайонного суду від 18.05.2023 року про накладення на ОСОБА_1 стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік, як така що не була звернута до виконання протягом трьох місяців.

Згідно з вимогами п. 4 ч. 1 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

П. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України надає визначення поняттю «адміністративна справа», у відповідності до якого такою є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Згідно з дефініцією, наданою в п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України, публічно-правовий спір - спір, у якому:

- хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

- хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

- хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Перелік справ, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, визначений ст. 19 КАС України. Так, зокрема, п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметом даного адміністративного позову є питання визнання такою, що не підлягає виконанню постанови Ужгородського міськрайонного суду від 18.05.2023 року про накладення на ОСОБА_1 стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

Однак суд не вважає, що питання визнання постанови суду загальної юрисдикції такою, що не підлягає виконанню, з врахування положень ст.ст. 2 та 4 КАС України може бути предметом адміністративного позову.

Так, ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-III, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Вказане кореспондується також з нормами ст. 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якими ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Нормами ст. 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судоустрій будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності.

Систему судоустрою складають: 1) місцеві суди; 2) апеляційні суди; 3) Верховний Суд.

З метою забезпечення кращого захисту прав, свобод фізичних та юридичних осіб в різних сферах суспільних правовідносин, здійснення якісного та неупередженого судочинства, належної організації діяльності судів України, запроваджено систему спеціалізації судів при розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З цією метою процесуальними кодексами, зокрема, врегульовані питання щодо предметної підсудності спорів у всіх суспільних правовідносинах, які підлягають оскарженню в судовому порядку, тобто чітко визначено конкретні категорії справ, які має право розглядати суд певної юрисдикцію, що покладено в основу функціонування системи судочинства України.

Порядок розгляду справ про адміністративні правопорушення регулюється нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).

Главою 24 КУпАП передбачений інститут оскарження постанов у справах про адміністративні правопорушення, який є вихідною гарантією захисту прав учасників провадження.

Згідно ст.299 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає виконанню з моменту її винесення. Постанова про накладення адміністративного стягнення звертається до виконання органом (посадовою особою), який виніс постанову.

Відповідно до ст. 317 КУпАП, постанова про позбавлення права керування транспортними засобами виконується посадовими особами поліції, зазначених у пункті 2 частини 2 статті 222 КУпАП, чинною на той час та посадовими особами національної поліції.

Статтею 304 КУпАП встановлено, що питання, пов`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадовою особою), який виніс постанову.

Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання (ч. 7 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Отже, нормами КУпАП чітко визначено порядок оскарження постанови суду про накладення адміністративного стягнення (у разі незгоди особи з її законністю) та її подальше виконання. При цьому передбачено, що всі питання, пов`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються виключно органом (посадовою особою), який виніс таку постанову.

З матеріалів даного позову судом встановлено, що 16 січня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з клопотанням, в якому просив визнати такою, що не підлягає виконанню постанову Ужгородського міськрайонного суду від 18.05.2023 року про накладення на ОСОБА_1 стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

За результатами розгляду такого клопотання постановою Ужгородського міськрайонного суду від 05.02.2024 №308/6581/23 у задоволенні такого було відмовлено. При цьому зазначено, що відповідно до п.47 постанови Верховного суду від 15 березня 2023 року у справі №260/2595/22 особливості примусового виконання рішень у період воєнного стану визначено пунктом 10.2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якого тимчасово на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, з поміж іншого, визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стан. Оскільки порядок та строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання регулюються саме Законом України «Про виконавче провадження», як спеціальним нормативно-правовим актом, у даному випадку підлягає застосуванню норма, якою на період воєнного стану на території України встановлено переривання строків, визначених вказаним Законом, до яких, зокрема, належать строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання.

Не погодившись з правомірністю такої постанови, позивач оскаржив її в апеляційному порядку, однак постановою Закарпатського апеляційного суду від 14.03.2024 №308/6518/23 така апеляційна скарга була повернута. Приймаючи таке рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що нормами процесуального законодавства не передбачена можливість оскарження вищезазначеного виду судового рішення в апеляційному порядку.

Отже, питання щодо визнання такою, що не підлягає виконанню постанови Ужгородського міськрайонного суду від 18.05.2023 року, що є предметом даного позову, вже були вирішені по суті органом, який згідно з законом уповноважений приймати відповідне рішення.

Разом з тим, ні норми КУпАП, ані норми КАС України не передбачають можливість вирішення питання визнання постанови суду про накладення на особу адміністративного стягнення такою, що не підлягає виконанню, в порядку адміністративного судочинства.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria)). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Тому суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції.

У рішенні по справі «Мельник проти України» від 28.03.2006 Суд нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21.02.1975), не є абсолютним, воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги.

З огляду на вищенаведене, суд звертає увагу позивача не те, що питання пов`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадовою особою), який виніс постанову, в даному випадку Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області та не може бути предметом розгляду в адміністративному судочинстві.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 170 КАС України про відмову у відкритті провадження у справі суддя постановляє ухвалу не пізніше п`яти днів з дня надходження позовної заяви.

Відповідно до ч. 5 ст. 170 КАС України, повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається..

Керуючись нормами п. 1 ч. 1 ст. 170, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

У Х В А Л И В:

1. У відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Закарпатській області про визнання постанови такою, що не підлягає виконанню, - відмовити.

2. Роз`яснити заявнику, що згідно вимог ч. 5 ст. 170 КАС України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала може бути оскаржена. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили в порядку та строки, передбачені ст. 256 КАС України.

Суддя Р.О. Ващилін