Справа № 420/23319/24
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2024-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/23319/24

Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.

Дата і місце ухвалення 18.09.2024 р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді доповідача Шеметенко Л.П.

судді Градовського Ю.М.

судді Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому позивач просив суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до страхового стажу в подвійному розмірі періодів роботи з 01.08.1983 по 06.08.1984 роки на посаді лікаря-інтерна анестезіологічного відділення Комунального некомерційного підприємства «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради, з 01.08.1984 по 22.08.1985 роки - на посаді лікаря анестезіолога-реаніматолога Комунального некомерційного підприємства «Татарбунарська центральна районна лікарня» Татарбунарської міської ради, з 24.08.1985 по 01.10.1986 роки - на посаді лікаря анестезіолога-реаніматолога Комунального некомерційного підприємства «Кілійська багатопрофільна лікарня» Кілійської міської ради, з 02.10.1986 по31.08.1990 та з 01.08.1992 по 29.02.2024 роки - на посадах лікаря анестезіолога-реаніматолога та лікаря-анестезіолога Комунального некомерційного підприємства «Вильківська міська лікарня» Вилківської міської ради;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу в подвійному розмірі:

- з дати призначення пенсії з 10.12.2019 року - періоди роботи у Комунальному некомерційному підприємстві «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради на посаді лікаря-інтерна анестезіологічного відділення з 01.08.1983 по 06.08.1984 роки, у Комунальному некомерційному підприємстві «Татарбунарська центральна районна лікарня» Татарбунарської міської ради на посаді лікаря анестезіолога-реаніматолога з 01.08.1984 по 22.08.1985 роки, у Комунальному некомерційному підприємстві «Кілійська багатопрофільна лікарня» Кілійської міської ради на посаді лікаря анестезіолога-реаніматолога з 24.08.1985 по 01.10.1986 роки, у Комунальному некомерційному підприємстві «Вильківська міська лікарня» Вилківської міської ради на посадах лікаря анестезіолога-реаніматолога та лікаря-анестезіолога з 02.10.1986 по 31.08.1990 та з 01.08.1992 по 31.01.2020 роки;

- з дати перерахунку пенсії з 01.04.2022 року період роботи у Комунальному некомерційному підприємстві «Вильківська міська лікарня» Вилківської міської ради на посаді лікаря-анестезіолога з 01.02.2020 по 28.02.2022 роки;

- з дати перерахунку пенсії з 01.04.2024 року - період роботи у Комунальному некомерційному підприємстві «Вильківська міська лікарня» Вилківської міської ради на посаді лікаря-анестезіолога з 01.03.2022 по 28.02.2024 роки;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок розміру пенсії та одноразової грошової допомоги у вигляді 10 пенсій та здійснити їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум;

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо незарахування ОСОБА_1 до страхового стажу в подвійному розмірі періодів роботи з 01.08.1983 по 06.08.1984 роки на посаді лікаря-інтерна анестезіологічного відділення Комунального некомерційного підприємства «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради, з 01.08.1984 по 22.08.1985 роки - на посаді лікаря анестезіолога-реаніматолога Комунального некомерційного підприємства «Татарбунарська центральна районна лікарня» Татарбунарської міської ради, з 24.08.1985 по 01.10.1986 роки - на посаді лікаря анестезіолога-реаніматолога Комунального некомерційного підприємства «Кілійська багатопрофільна лікарня» Кілійської міської ради, з 02.10.1986 по 31.08.1990 та з 01.08.1992 по 29.02.2024 роки - на посадах лікаря анестезіолога-реаніматолога та лікаря-анестезіолога Комунального некомерційного підприємства «Вильківська міська лікарня» Вилківської міської ради.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу в подвійному розмірі: - з дати призначення пенсії з 10.12.2019 року - періоди роботи у Комунальному некомерційному підприємстві «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради на посаді лікаря-інтерна анестезіологічного відділення з 01.08.1983 по 06.08.1984 роки, у Комунальному некомерційному підприємстві «Татарбунарська центральна районна лікарня» Татарбунарської міської ради на посаді лікаря анестезіолога-реаніматолога з 01.08.1984 по 22.08.1985 роки, у Комунальному некомерційному підприємстві «Кілійська багатопрофільна лікарня» Кілійської міської ради на посаді лікаря анестезіолога-реаніматолога з 24.08.1985 по 01.10.1986 роки, у Комунальному некомерційному підприємстві «Вильківська міська лікарня» Вилківської міської ради на посадах лікаря анестезіолога-реаніматолога та лікаря-анестезіолога з 02.10.1986 по 31.08.1990 та з 01.08.1992 по 31.01.2020 роки; - з дати перерахунку пенсії з 01.04.2022 року період роботи у Комунальному некомерційному підприємстві «Вильківська міська лікарня» Вилківської міської ради на посаді лікаря-анестезіолога з 01.02.2020 по 28.02.2022 роки: - з дати перерахунку пенсії з 01.04.2024 року - період роботи у Комунальному некомерційному підприємстві «Вильківська міська лікарня» Вилківської міської ради на посаді лікаря-анестезіолога з 01.03.2022 по 28.02.2024 роки; - перерахунок розміру пенсії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та здійснити її виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що оскаржуване рішення суду у відповідній частині ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, просить змінити оскаржуване рішення у відповідній частині.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує, що згідно пункту 7 Порядку обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 року № 1191, виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати. Апелянт зазначає, що грошова допомога у розмірі десяти місячних пенсій виплачується разом із першою пенсією, при цьому перерахунок та виплата одноразової грошової допомоги після перерахунку призначеної пенсії, яка вже виплачується, діючим законодавством не передбачені. На думку апелянта, оскільки пенсійним законодавством порядок відновлення порушеного права на належне пенсійне забезпечення в частині отримання належної одноразової грошової допомоги не визначено, в даному випадку єдиний спосіб відновлення порушеного права скаржника на отримання належної суми одноразової грошової допомоги - це її перерахунок з конкретної дати та виплата на підставі рішення суду.

Представник відповідача надав до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, тому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Крім того, не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області також подало апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що оскаржуване рішення суду постановлене з порушенням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області вказує, що пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років. Апелянт вважає, що страховий стаж до 01.01.2004 обчислюється з урахуванням норм ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а нормами Закону №1058 змінено порядок пенсійного забезпечення таких осіб. Крім того, на думку апелянта судом проігноровано те, що позивачем пропущено строк звернення до суду без поважних на те підстав.

Представником позивача надано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в частині задоволення позовних вимог, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції у відповідній частині залишити без змін.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 10.12.2019 року ОСОБА_1 , було призначено пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV та позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області. Пенсію позивачу було обчислено виходячи із страхового стажу 42 роки 4 місяці та її розмір склав 5567 грн.72 коп.

З 01.04.2022 пенсію позивача автоматично перераховано за нормами вказаної статті, та при страховому стажі 44 роки 5 місяців (враховано по 28.02.2022), середньомісячній заробітній платі 13018,91 грн., визначеній за періоди з 01.01.1995 по 31.12.1999 згідно довідки про заробітну плату та з 01.07.2000 по 28.02.2022 за даними персоніфікованого обліку, та її розмір становив 6155,03 грн.

З 01.04.2024 пенсію позивача перераховано при страховому стажі 46 років 5 місяців (враховано по 29.02.2024), середньомісячній заробітній платі 13566,54 грн., визначеній за періоди з 01.01.1995 по 31.12.1999 згідно довідки про заробітну плату та з 01.07.2000 по 28.02.2024 за даними персоніфікованого обліку, її розмір становить6740,07 грн, де: розмір пенсії за віком 6297,18 грн.; доплата за 11 років понад нормативного стажу 180,18 грн.; надбавка на індексації 01.03.2022 62,71грн.; надбавка на індексації 01.03.2023 100,00 грн.; надбавка на індексації 01.03.2024 100,00 грн.

З листа відповідача від 09.07.2024 № 20037-18598/Р-02/8-1500/24 вбачається, що до страхового стажу позивача в подвійному розмірі не враховані періоди роботи:

- з 01.08.1983 по 06.08.1984 на посаді лікаря-інтерна анестезіологічного відділення, оскільки відсутня інформація про перебування у відпустках без збереження заробітної плати;

- з 01.08.1984 по 22.08.1985, з 24.08.1985 по 01.10.1986 та з 01.08.1992 по31.12.2003 на посадах лікаря-анестезіолога в Татарбунарській, Кілійській та у Вилківській центральних районних лікарнях, оскільки він працювали в лікарнях без зазначеного конкретного відділення.

Також зазначено, що проводити обчислення стажу в подвійному розмірі після 01.01.2004 немає правових підстав, оскільки це не передбачено статтею 24 Закону.

Позивач вважає, що відповідачем безпідставно не зараховано до страхового стажу в подвійному розмірі періодів роботи з 01.08.1983 по 06.08.1984 роки на посаді лікаря-інтерна анестезіологічного відділення Комунального некомерційного підприємства «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради, з 01.08.1984 по 22.08.1985 роки - на посаді лікаря анестезіолога-реаніматолога Комунального некомерційного підприємства «Татарбунарська центральна районна лікарня» Татарбунарської міської ради, з 24.08.1985 по 01.10.1986 роки - на посаді лікаря анестезіолога-реаніматолога Комунального некомерційного підприємства «Кілійська багатопрофільна лікарня» Кілійської міської ради, з 02.10.1986 по 31.08.1990 та з 01.08.1992 по 29.02.2024 роки - на посадах лікаря анестезіолога-реаніматолога та лікаря-анестезіолога Комунального некомерційного підприємства «Вильківська міська лікарня» Вилківської міської ради чим порушено права позивача.

Суд першої інстанції, розглядаючи справу та приймаючи рішення, виходив з того, що стаж роботи позивача у вказані періоди на посадах лікаря-анестезіолога підтверджується записами у трудовій книжці позивача, що дає право позивачу на зарахування стажу роботи у подвійному розмірі відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити позивачу перерахунок розміру одноразової грошової допомоги у вигляді 10 пенсій та здійснити їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є передчасними та такими, що не належать до задоволення.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку та надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 4 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон України №1058-IV) установлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених раніше чинним законодавством, окрім випадків, передбачених цим Законом.

Пільги щодо обчислення стажу роботи в деяких медичних закладах передбачені ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII), згідно до якої робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, закладах (відділеннях) з лікуванням осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, патологоанатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я зараховується до стажу роботи в подвійному розмірі.

Таким чином, Закон України №1058-IV не установлює обмежень щодо застосування положень ст.60 Закону України №1788-XII стосовно обчислення пільгового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах, а сама редакція ст.60 Закону №1788-XII є чинною на теперішній час.

Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я СРСР від 19.08.1965 року №605 «Про покращення анестезіологічного-реанімаційної служби в країні», в багатопрофільних республіканських, крайових та обласних лікарнях можуть організовуватись палати для реанімації та інтенсивної терапії.

Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я СРСР «Про подальше вдосконалення анестезіолого-реанімаційної допомоги населенню» №841 від 11.06.1986 року затверджено Положення про відділення (групу) анестезіології-реанімації лікувально-профілактичного закладу, за приписами якого у реанімаційній службі закладів охорони здоров`я існували: відділення (групи) анестезіології - реанімації, відділення реанімації та інтенсивної терапії, палати для реанімації та інтенсивної терапії.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України №303 від 08 жовтня 1997 року (далі - Наказ МОЗ №303) проведено реорганізацію анестезіологічної служби у складі лікувально-профілактичних закладів охорони здоров`я. Замість відділень (груп) анестезіології реанімації та відділень реанімації і інтенсивної терапії були створені анестезіологічні відділення або відділення анестезіології, анестезіологічні відділення з ліжками (палатами) для інтенсивної терапії, анестезіологічні групи, відділення інтенсивної терапії, вузькоспеціалізовані відділення інтенсивної терапії.

Пунктом 1 Рекомендацій щодо структури служби анестезіології та інтенсивної терапії в лікувально-профілактичних закладах України, затверджених вищезазначеним Наказом, передбачено організацію анестезіологічних груп в лікувально-профілактичних закладах, де за штатними нормативами повинно бути не більше 3-х лікарів-анестезіологів, разом з відповідною кількістю сестер-анестезисток.

Пунктами 1,4 Положення про відділення анестезіології з ліжками та без ліжок для інтенсивної терапії, анестезіологічну групу, відділення інтенсивної терапії лікувально-профілактичних закладів, яке також затверджено Наказом МОЗ №303, передбачено створення в лікувально-профілактичних закладах різних підрозділів служби анестезіології, в тому числі анестезіологічні групи.

Таким чином, згідно вищевказаного Наказу МОЗ України відділення реанімації, які існували до його введення, перейменовані у відділення (групи) анестезіології та інтенсивної терапії і відділення інтенсивної терапії відповідно до переліку медичних спеціальностей, зареєстрованих Всесвітньою організацією охорони здоров`я із збереженням функціональних повноважень відділень реанімації.

Згідно роз`яснень, наданих Міністерством охорони здоров`я і Міністерством праці та соціальної політики України у листах від 10 вересня 2002 №10.03.67/100, від 28 травня 2002 року №10.02.11/450 та від 21 червня 2002 року №02-886з-08, період роботи працівників у відділеннях анестезіології та інтенсивної терапії зараховуються до стажу у подвійному розмірі, як це передбачено ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №462/1713/17.

Апеляційний суд також враховує, що у листі МОЗ України на адресу Пенсійного фонду України від 08.12.2006 № 10.01.09/2209 щодо віднесення окремих структурних підрозділів охорони здоров`я до відділень реанімації, робота в яких відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі, вказав що відповідно до наказу МОЗ України від 8.10.1997р. №303 «Про регламентацію діяльності анестезіологічної служби України» проведено реорганізацію анестезіологічної служби, у складі лікувально-профілактичних закладів охорони здоров`я повинні створюватися відділення анестезіологічного відділення або відділення анестезіології організовуються у лікувально-профілактичних закладах, в яких за штатними нормативами передбачено більше 4 посад лікарів - анестезіологів з відповідною кількістю посад медичних сестер - анестезистів. Та що у реанімаційній службі закладів охорони здоров`я існували такі відділення: відділення (групи) анестезіології реанімації створювалися в лікарнях, які мали до 80% ліжок хірургічного профілю. В закладках, де кількість хірургічних ліжок менша і таке відділення не може бути створено за встановленими нормативами (пологові будинки з числом ліжок хірургічного профілю 75 і т.д.), організовувалися палати для реанімації і інтенсивної терапії з введенням посад лікарів анестезіологів реаніматологів та медичних сестер анестезіологів (наказ МОЗ СРСР від 19.08.1969 №605 «Про поліпшення анестезіолого реанімаційної служби в державі») та відділення реанімації і інтенсивної терапії.

Окрім того, у листі Міністерства охорони здоров`я України від 30.05.2006р. №10.03.68/936 зазначено, що періоди роботи на посадах медичних працівників у відділеннях анестезіології, у тому числі у палатах інтенсивної терапії, повинні зараховуватись до стажу роботи у подвійному розмірі відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Як свідчать матеріали справи, стаж роботи позивача у відділеннях анестезіології підтверджується записами у трудовій книжці та відповідними довідками, а відтак, він має право на зарахування спірних періодів роботи до стажу у подвійному розмірі.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №462/1713/17, від 11 грудня 2018 року у справі №310/385/17, від 23 січня 2019 року у справі №485/103/17 та від 4 грудня 2019 року у справі №689/872/17.

Апеляційний суд також вважає необґрунтованими доводи відповідача, що для зарахування періодів роботи з 01.08.1985р по 08.08.1986р, з 20.07.1989 по 18.08.1992, з 01.09.1993 року по 31.12.2003 необхідно надати уточнюючі довідки про знаходження у відпустках без збереження заробітної плати та про відсутність окремого реанімаційного відділення відповідно, враховуючи наступне.

Згідно зі статтею 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Вказана вище норма Закону №1788-XII кореспондується із положеннями Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (в редакції, чинній на час призначення позивачу пенсії) (далі - Порядок №637), відповідно до яких основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктом 20 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1, передбачено, що уточнюючі довідки підприємств або організацій для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років.

З системного аналізу вищенаведених нормативно-правових актів вбачається, що надання додаткових довідок необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки, як такої, або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 7 березня 2018 року у справі №233/2084/17, від 31 березня 2020 року у справі №678/65/17.

Разом з цим, з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивача вбачається, що записи у трудовій книжці виконані чітко, зрозуміло, та в повному обсязі містять інформацію про періоди роботи та займану посаду, реквізити відповідних наказів, на підставі яких вони внесені. При цьому, від відповідача відсутні будь-які зауваження щодо заповнення трудової книжки позивача.

Також, позивач подав заяву до відповідача про призначення пенсії за віком, а не пенсії на пільгових умовах. Більш того, при призначенні пенсії від позивача не вимагались додаткові довідки.

Таким чином, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що з урахуванням записів в трудовій книжці позивача, у позивача є право на зарахування стажу роботи у подвійному розмірі відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», проте відповідач протиправно не зарахував зазначений стаж в подвійному розмірі.

Апеляційний суд також відхиляє доводи апелянта щодо не зарахування до стажу позивача в подвійному розмірі періодів роботи після 01.01.2004 року, з урахуванням наступного.

Згідно п.2 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до п.3 ст.40 Закону №1058-IV у разі якщо застрахована особа після призначення пенсії продовжувала працювати, то провадиться перерахунок пенсії з врахуванням страхового стажу після призначення пенсії.

Прикінцевими положеннями Закону №1058-IV визначено, що до запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах за списками №1 і №2, а також за вислугу років, здійснюється за названим Законом у разі досягнення пенсійного віку та за наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно із ч.2 ст.24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

При цьому, як зазначено в частині 3 вказаної статті, страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом, зокрема, за кожний повний рік стажу роботи на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, зайнятість на яких давала та дає право на пенсію на пільгових умовах, до страхового стажу додатково зараховується по одному року.

Вимогами п.4 ст.24 Закону №1058-IV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених Законом.

Як вже зазначалося вище, відповідно до статті 60 Закону №1788-XII, робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Апеляційний суд зауважує, що редакція ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є чинною на теперішній час. При цьому, стаття 24 Закону №1058-IV не скасовує ст.60 Закону №1788-XII та не зупиняє її дію.

Таким чином, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що зарахування стажу в подвійному розмірі, передбачене ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», не пов`язано із набранням чинності Закону №1058-IV, а тому не обмежується наявним стажем роботи до 01 січня 2004 року.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №689/872/17.

Стосовно частини позовних вимог щодо перерахунку та виплати одноразової грошової допомоги у вигляді 10 пенсій, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно із приписами п.7 Прикінцевих положень Закону №1058-IV особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - ж» статті 55 Закону і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги установлюються Кабінетом Міністрів України.

Пункт 5 Порядку обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затверджений Постановою КМУ від 23 листопада 2011 р №1191 (далі - Порядок №1191) закріплює, що грошова допомога надається особам, яким починаючи з 1 жовтня 2011 р. призначається пенсія за віком відповідно до Закону №1058-IV та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону №1058-IV, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону №1788-XII, і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

У відповідності до вимог пункту 6 Порядку №1191 для визначення розміру грошової допомоги ураховується місячний розмір пенсії, обчислений згідно із статтями 27 і 28 Закону України №1058-IV, станом на день її призначення.

Як вбачається з матеріалів справи, при призначенні пенсії за віком позивачеві було нараховано та виплачено грошову допомогу з урахуванням розміру пенсії станом на день її призначення. Водночас, з урахуванням подвійного обчислення визначених вище судом періодів роботи, розмір пенсії позивача зміниться, відповідно підлягає перерахунку одноразова грошова допомога.

При цьому, колегія суддів враховує доводи апелянта, що перерахунок та виплата одноразової грошової допомоги після перерахунку призначеної пенсії, яка вже виплачується, діючим законодавством не передбачені.

Відповідно до абзацу 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення від 10 липня 2003 року у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, пункт 45 та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, пункт 25, ECHR 2002 II).

На переконання колегії суддів, оскільки пенсійним законодавством порядок відновлення порушеного права на належне пенсійне забезпечення в частині отримання належної одноразової грошової допомоги не визначено, в даному випадку єдиний спосіб відновлення порушеного права позивача на отримання належної суми одноразової грошової допомоги - це її перерахунок з конкретної дати та виплата на підставі рішення суду, чим спростовуються висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Щодо посилань апелянта на неврахування пропуску позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом ч. 1 ст. 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 КАС України).

Колегія суддів наголошує, що у межах даної справи позивач оскаржує дії відповідача щодо не зарахування позивачу до страхового стажу в подвійному розмірі періодів роботи.

Апеляційний суд зауважує, що у зарахуванні позивачу до страхового стажу в подвійному розмірі періодів роботи було відмовлено листом від 09 липня 2024 року, при цьому порушення прав позивача відповідачем відбулось з моменту відмови у зарахуванні до страхового стажу в подвійному розмірі періодів роботи. Таким чином, оскільки з адміністративним позовом позивач звернувся 24 липня 2024 року, ним не було пропущено строк звернення до суду.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняття у цій частині нового судового рішення. В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, тому підлягає залишенню без змін.

Відповідно до статті 322 КАС України, постанова суду апеляційної інстанції складається зокрема з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Колегією суддів встановлено, що за подання апеляційної скарги позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2906,88 грн., який підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у даній справі.

Керуючись ст.ст. 139, 241, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та в цій частині прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Абзац 7 резолютивної частини рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року викласти у наступній редакції:

«Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107, ) здійснити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) перерахунок розміру пенсії та одноразової грошової допомоги у вигляді 10 пенсій та здійснити їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум».

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору, понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 2906,88 грн. (дві тисячі дев`ятсот шість гривень вісімдесят вісім копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 14.11.2024 р.

Суддя доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Ю.М. Градовський

Суддя: І.О. Турецька