Справа № 420/31731/23
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2024-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
О К Р Е М А Д У М К А
судді П`ятого апеляційного адміністративного суду Коваля М.П.
У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, за участю третьої особи Міністерства оборони України, в якому позивач просив суд:
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як військовослужбовець Збройних Сил України, має право на отримання додаткової щомісячної винагороди в розмірі до 30000 гривень встановленої постановою Кабінету Міністрів України № 168, починаючи з 24.02.2022 року, яка підлягає збільшенню до 100000 гривень за періоди безпосередньої участі позивача у бойових діях (забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії), з 15.03.2023 по 31.03.2023, з 01.04.2023 по 30.04.2023 та з 01.05.2023 по 09.05.2023. При цьому, суд першої інстанції врахував, що постанова Кабінету Міністрів України № 168 не містить будь-яких виключень або ж конкретизації яким саме військовослужбовцям Збройних Сил України виплачується впроваджена нею додаткова винагорода, зокрема умови, що відряджені військовослужбовці не мають право на отримання даної винагороди.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2024 року апеляційну скаргу задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення суду, яким у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Задовольняючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що здійснюючи системне тлумачення Постанови №168, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.08.2024 у справі №640/13029/22 дійшла правового висновку, що пункт 1 Постанови №168 не поширюється на військовослужбовців, відряджених до державних органів, установ та організацій, грошове забезпечення яким виплачується відповідно до Постанови №104.

Частиною 3 статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) передбачено, що суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються особи, які беруть участь у справі, без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.

Керуючись вказаними положеннями КАС України, та не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, вважаю за необхідне зазначити наступне.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України визначено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у ЗСУ та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII), який встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування ЗСУ, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України (частини друга - четверта статті 9 Закону № 2011-XII).

Тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу; схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу; додаткові види грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу; розміри надбавки за вислугу років військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу тощо затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 704).

За змістом пункту 2 Постанови № 704 грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Водночас з метою впорядкування грошового і матеріального забезпечення військовослужбовців Збройних Сил, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших військових формувань, осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби, відряджених до державних органів, установ та організацій, Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 104.

Згідно з абзацами першим - третім пункту 1 Постанови № 104 військовослужбовцям, особам начальницького складу органів внутрішніх справ та Державної кримінально-виконавчої служби, відрядженим до державних органів, установ та організацій, виплачується грошове та здійснюється матеріальне забезпечення, передбачене законодавством для військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, особового складу органів внутрішніх справ та Державної кримінально-виконавчої служби. При цьому грошове забезпечення виплачується виходячи з окладів за посадами, займаними зазначеними особами в державних органах, установах та організаціях, до яких вони відряджені, інших виплат, установлених для відповідних працівників цих органів, установ та організацій, а також окладів за військовими (спеціальними) званнями і надбавки за вислугу років у розмірах і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців, осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби.

Абзацами п`ятим, шостим пункту 1 Постанови № 104 визначено, що виплата грошового забезпечення провадиться за рахунок коштів тих державних органів, установ та організацій, до яких відряджені зазначені військовослужбовці, особи начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби. За відрядженими особами зберігаються всі види матеріального забезпечення за попереднім місцем служби, гарантії щодо соціального захисту, передбачені законодавством, за рахунок бюджетів Збройних Сил, інших військових формувань, органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної кримінально-виконавчої служби.

Наведені нормативні положення кореспондуються з пунктом 155 Положення №1153/2008, згідно з яким за відрядженими до державних органів, підприємств, установ, організацій, державних та комунальних навчальних закладів військовослужбовцями та членами їх сімей зберігаються всі гарантії та пільги, передбачені законодавством для військовослужбовців. Виплата грошового забезпечення та надання інших видів забезпечення відрядженим військовослужбовцям здійснюється у порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до викладеного, порядок та розмір грошового забезпечення військовослужбовців та військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, врегульовано різними нормативно-правовими актами, і вони не є однаковими.

Разом з тим, на виконання указів Президента України № 64/2022 та від 24.02.2022 № 69 /2022 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 168, якою вирішив питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану, зокрема установив виплату додаткової винагороди для військовослужбовців на період дії воєнного стану.

Відповідно до пункту 1 Постанови № 168 (у редакції станом на 28.02.2022) на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Пунктом 3 зазначеної Постанови Мінфіну доручено опрацювати питання щодо збільшення видатків відповідним розпорядникам бюджетних коштів для забезпечення реалізації цієї постанови, а пунктом 5 установлено, що вона набирає чинності з моменту опублікування [28.02.2022] та застосовується з 24.02.2022.

У подальшому постановами Кабінету Міністрів України від 07.03.2022 № 217, від 22.03.2022 № 350, від 01.07.2022 № 754, від 07.07.2022 № 793 до абзацу першого пункту 1 Постанови № 168 вносилися зміни, зокрема щодо кола осіб, яким виплачується додаткова винагорода, які (зміни), однак, не стосувалися такої категорії осіб, як військовослужбовці ЗСУ. При цьому будь-яких застережень (винятків) щодо військовослужбовців ЗСУ, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій також зроблено не було, на відміну, до прикладу, від осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби.

Постанова № 168 [незважаючи на те, що правове регулювання порядку та розміру грошового забезпечення військовослужбовців та військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій здійснюється різними нормативно-правовими актами Уряду] не розрізняє отримувачів додаткової винагороди на військовослужбовців ЗСУ та військовослужбовців ЗСУ, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій.

Телеологічне (тобто таке, що враховує мету відповідного правового регулювання) тлумачення норм пункту 1 Постанови № 168 дає підстави виснувати, що додаткова винагорода запроваджена для всіх військовослужбовців ЗСУ на період дії воєнного стану задля їх матеріального та морального стимулювання, враховуючи, що саме на цю категорію громадян відповідно до закону покладено виконання завдань, пов`язаних із захистом України, її незалежності та територіальної цілісності.

Як уже зазначено вище, за відрядженими до державних органів, підприємств, установ, організацій військовослужбовцями зберігаються всі види матеріального забезпечення за попереднім місцем служби, гарантії щодо соціального захисту, передбачені законодавством, тощо.

Таке правове регулювання обумовлене насамперед тим, що, незважаючи на те, що ці військовослужбовці відряджені, проходження ними військової служби з усіма встановленими законом вимогами щодо неї не припиняється.

За потреби Міністр оборони України має право у будь-який час відкликати з державного органу, підприємства, установи, організації, державного та комунального закладу освіти відряджених військовослужбовців, повідомивши про таке відкликання їх керівників з наданням відповідної заміни. Звільнені з посади відряджені військовослужбовці направляються в місячний строк у розпорядження Міноборони з приписом, службовою характеристикою та наказом (розпорядженням) про звільнення з посади. Після повернення в розпорядження Міноборони військовослужбовці призначаються на посаду з урахуванням рівня їх освіти, фізичної підготовки та стану здоров`я, але не нижчу за ту, з якої вони відряджалися (пункт 154 Положення № 1153/2008).

Порядок проходження військової служби покладає на громадян, які перебувають на такій службі (незалежно від того, відряджені вони до державних органів, підприємств, установ, організацій чи ні), додаткові обов`язки та відповідальність.

Конституційний Суд України в Рішенні від 17.03.2004 № 7-рп/2004 з цього приводу зазначив, що служба в ЗСУ, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (Рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій). Громадяни України, які перебувають на військовій службі та працюють у правоохоронних органах, зобов`язані виконувати свої професійні обов`язки і в неробочий час або поза службою. Крім цього, до військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у випадках, передбачених Конституцією України, у законодавчому порядку запроваджено певні обмеження окремих конституційних прав і свобод. Так, на підставі частини першої статті 33 Конституції України, частини четвертої статті 17 Закону України «Про Збройні Сили України» визначено, що військовослужбовці та працівники ЗСУ можуть бути обмежені у свободі пересування, вільному виборі місця проживання та праві вільно залишати територію України. Згідно з положеннями частини другої статті 36 Конституції України, законами України «Про Збройні Сили України» (частина перша статті 17), «Про міліцію» (частина сьома статті 18), «Про прокуратуру» (частина друга статті 6), «Про Службу безпеки України» (частина друга статті 6) та іншими військовослужбовці та працівники правоохоронних органів не можуть бути членами політичних партій та громадських організацій, які мають політичну мету.

Військовослужбовці та працівники правоохоронних органів також обмежені у встановлених Конституцією України правах на підприємницьку діяльність (стаття 42), працю (стаття 43) та інших, пов`язаних із забезпеченням собі і своїй родині максимально досяжного (відповідно до своїх здібностей) рівня життя, та на захист своїх економічних і соціальних інтересів. Зокрема, Законом України «Про Збройні Сили України» (частина сьома статті 17) заборонено брати участь у страйках військовослужбовцям.

Викладене вище дозволяє зробити висновок, що матеріальне забезпечення військовослужбовців ЗСУ на період дії воєнного стану, включаючи додаткову винагороду, встановлену Постановою № 168 (незалежно від того, відряджені вони до державних органів, підприємств, установ, організацій чи ні), обумовлено характером покладених на них службових обов`язків щодо оборони держави, захисту її незалежності та територіальної цілісності.

Таким чином вважаю правильними висновки суду першої інстанції, що позивач, як військовослужбовець Збройних Сил України, має право на отримання додаткової щомісячної винагороди в розмірі до 30000 гривень встановленої постановою Кабінету Міністрів України № 168, починаючи з 24.02.2022 року, яка підлягає збільшенню до 100000 гривень за періоди безпосередньої участі позивача у бойових діях (забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії), з 15.03.2023 по 31.03.2023, з 01.04.2023 по 30.04.2023 та з 01.05.2023 по 09.05.2023.

Окремо вважаю за необхідне висловитися з приводу врахування судом апеляційної інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 29.08.2024 у зразковій справі №640/13029/22.

Відповідно до п. 21, 22 ч.1 ст. 4 КАС України,) типові адміністративні справи - адміністративні справи, відповідачем у яких є один і той самий суб`єкт владних повноважень (його відокремлені структурні підрозділи), спір у яких виник з аналогічних підстав, у відносинах, що регулюються одними нормами права, та у яких позивачами заявлено аналогічні вимоги. Зразкова адміністративна справа - типова адміністративна справа, прийнята до провадження Верховним Судом як судом першої інстанції для постановлення зразкового рішення.

Частиною 10 статті 290 КАС України передбачено, що у рішенні суду, ухваленому за результатами розгляду зразкової справи, Верховний Суд зазначає ознаки типових справ.

Згідно вимог п. 2 ч.5 ст. 291 КАС України, рішення суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду типової справи може бути оскаржено в касаційному порядку, якщо справа, в якій судом першої та (або) апеляційної інстанції ухвалено рішення з урахуванням правових висновків, викладених у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, не відповідає ознакам типової справи.

Так, у межах зразкової справи №640/13029/22 Верховним Судом було визначено, що в контексті цієї зразкової адміністративної справи ознаками типових, визначених пунктом 21 частини першої статті 4 КАС України справ, є такі: позивач - військовослужбовець, відряджений до Державного космічного агентства України; відповідач - Національний центр управління та випробувань космічних засобів який є бюджетною науково-випробувальною, науково-дослідною установою, яка належить до сфери управління Державного космічного агентства України; є юридичною особою, яка має самостійний баланс та рахунки в органах Державної казначейської служби та є суб`єктом владних повноважень.

Таким чином, дана справа за суб`єктним критерієм не відповідає критеріям типової справи, викладеним у рішенні Верховного Суду від 06.02.2024 року, а отже вважаю, що висновки Верховного Суду у зразковій справі № 640/13029/22 не підлягають обов`язковому врахуванню при вирішенні даної справи.

Виходячи із зазначених вище підстав, я не згодний із постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2024 року та вважаю, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення про задоволення заявленого позову, при цьому доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Таким чином, вважаю помилковим висновок суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача.

Суддя М.П. Коваль