Справа № 120/12110/23
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2024-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 120/12110/23

адміністративне провадження № К/990/9968/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,

суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2023 року (суддя: Бошкова Ю.М.) та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року (суддя: Шидловський В.Б., Курко О.П., Боровицький О.А.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Чернігівської обласної прокуратури про визнання протиправними дій (бездіяльності) щодо невиконання рішення про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач 1), Чернігівської обласної прокуратури (далі - відповідач 2), в якому просив

визнати протиправними дії (бездіяльність) Офісу Генерального прокурора щодо невиконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року стосовно поновлення ОСОБА_1 на посаді керівника Прилуцької місцевої прокуратури або на рівнозначній посаді;

стягнути з Чернігівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час невиконання (затримки виконання) рішення суду про поновлення на роботі за період з 02 вересня 2021 року по день винесення рішення у цій справі або фактичного поновлення на роботі.

Обґрунтовуючи заявлений позов позивач зазначив, що відповідач 1 не виконує рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року у справі №120/83/21-а, що є підставою для стягнення на його користь середнього заробітку за увесь період такого невиконання.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року у справі №120/83/21-а адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Одинадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) № 3 від 11 грудня 2020 року «Про неуспішне проходження атестації керівником Прилуцької місцевої прокуратури Чернігівської області ОСОБА_1 ». Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора від 11 березня 2021 року №124к про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника Прилуцької місцевої прокуратури Чернігівської області та органів прокуратури.

Окрім того, вирішено поновити ОСОБА_1 на посаді керівника Прилуцької місцевої прокуратури Чернігівської області або на рівнозначній посаді тій, яку він обіймав до звільнення, з 13 березня 2021 року та стягнути з Чернігівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 13 березня 2021 року по 01 вересня 2021 року у розмірі 188 829,81 (сто вісімдесят вісім тисяч вісімсот двадцять дев`ять гривень 81 копійка) з вирахуванням при виплаті встановлених законом податків і зборів.

При цьому, рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2022 року частково задоволено апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, Чернігівської обласної прокуратури. Змінено мотивувальну частину рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції, викладених у мотивувальній частині постанови. В решті рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 28 листопада 2022 року частково задоволено касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора. Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2022 року в справі №120/83/21-а змінено щодо мотивів часткового задоволення позовних вимог, виклавши мотивувальну частину в редакції постанови. У решті рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2022 року в справі №120/83/21-а залишено без змін.

Посилаючись на те, що судове рішення у справі №120/83/21-а на момент звернення до суду так і залишилося невиконаним, позивач вимагає стягнути на його користь середній заробіток за час такої затримки.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2023 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року, адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо невиконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року у справі №120/83/21-а щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року у справі №120/83/21-а про поновлення ОСОБА_1 на посаді, за період з 02 вересня 2021 року по 14 серпня 2023 року в розмірі 811 806,79 грн (вісімсот одинадцять тисяч вісімсот шість гривень сімдесят дев`ять копійок). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що роботодавець зобов`язаний добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.

Невиконання цього обов`язку тягне за собою відповідальність, встановлену статтею 236 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), відповідно до якої у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку за час затримки.

Установивши, що наказ про поновлення ОСОБА_2 на посаді керівника Прилуцької місцевої прокуратури Чернігівської області на виконання судового рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року у справі №120/83/21-а Офіс Генерального прокурора видав 15 серпня 2023 року, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за період з 02 вересня 2021 року (наступний день з дня ухвалення рішення суду про поновлення позивача на посаді, яке допущено до негайного виконання) по 14 серпня 2023 року є обґрунтованими.

При цьому суди попередніх інстанцій наголосили, що стягнення коштів має відбуватися за рахунок суб`єкта владних повноважень, якого зобов`язано судовим рішенням або в силу закону видати наказ про поновлення незаконно звільненого працівника на посаді.

Посилаючись на те, що у виконавчому листі, виданому Вінницьким окружним адміністративним судом у справі №120/83/21-а про поновлення ОСОБА_1 на роботі боржником зазначено Офіс Генерального прокурора, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що саме Офіс Генерального прокурора є суб`єктом владних повноважень, з якого підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення суду №120/83/21-а на користь позивача.

Виходячи з цього, суди попередніх інстанцій визнали безпідставними вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з Чернігівської обласної прокуратури, та задовольнили позовні вимоги частково шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року у справі №120/83/21-а про поновлення на роботі за період з 02 вересня 2021 року по 14 серпня 2023 року з Офісу Генерального прокурора.

Підстави касаційного оскарження та їх обґрунтування

У касаційній скарзі Офіс Генерального прокурора, покликаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права, просить скасувати їх судові та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Касаційну скаргу подано з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

На обґрунтування касаційної скарги скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, а саме: частину першу статті 7, статтю 89 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, підпункт 7 пункту 5 статті 22 Бюджетного кодексу України, підпункт 14.1.222 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, статті 235, 236 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку із статтями 21, 24, 29, 30, 94 цього Кодексу, статті 44, 371-373 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку із неврахуванням при ухваленні судових рішень висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 06 грудня 2018 року у справі №465/4679/16 та від 23 березня 2023 року у справі №420/8539/21.

За доводами скаржника, суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків по суті спору, позаяк оминули поза увагою той факт, що позивач самостійно не вживав заходів для своєчасного виконання рішення про поновлення на посаді, не звертався до органів державної виконавчої служби, а також не виявляв інтерес щодо пропозицій Офісу Генерального прокурора з приводу виконання судових рішень у справі №120/83/21-а та поновлення його на посаді. Скаржник звертає увагу, що згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 06 грудня 2018 року у справі №465/4679/16, що залишився неврахованим судами попередніх інстанцій, право працівника на поновлення на роботі має приватний характер та не може бути реалізоване без волевиявлення такого працівника. З огляду на вказане стверджує, що підстави для виплати позивачу середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення про поновлення на роботу відсутні.

Скаржник також наполягає на помилковість висновків судів попередніх інстанцій стосовно стягнення середнього заробітку саме з Офісу Генерального прокурора, а не з Чернігівської обласної прокуратури. Скаржник вважає, що середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у справі №120/83/21-а слід стягнути саме з Чернігівської обласної прокуратури, оскільки ОСОБА_1 до звільнення обіймав посаду керівника Прилуцької місцевої прокуратури Чернігівської області та отримував заробітну плату у прокуратурі Чернігівської області (Чернігівській обласній прокуратурі), а не у Генеральній прокуратурі України (Офісі Генерального прокурора). Скаржник зазначає, що відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 березня 2023 року у справі №420/8539/21, яку суди попередніх інстанцій також не врахували. У зазначеній постанові Верховний Суд залишив в силі судові рішення, якими задоволено позов колишнього прокурора Одеської області про стягнення з Одеської обласної прокуратури середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, вказавши, що оскільки заробітна плата позивачу нараховувалася та виплачувалася прокуратурою Одеської області та відповідач є розпорядником коштів згідно з кошторисами та щомісячними розписами видатків, затверджених Генеральним прокурором, у межах видатків, затверджених у Державному бюджеті України, останній є належним відповідачем.

Позиція інших учасників справи

Позивачем подано відзив на касаційну скаргу із проханням залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій - без змін, оскільки такі прийняті з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рух касаційної скарги

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25 квітня 2024 року (судді: Загороднюк А.Г., Єресько Л.О., Соколов В.М.) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2023 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Чернігівської обласної прокуратури про визнання протиправними дій (бездіяльності) щодо невиконання рішення про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі.

Ухвалою Верховного Суду (суддя: Загороднюк А.Г.) від 02 травня 2024 року зупинено виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2023 року та постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року у справі №120/12110/23 в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року у справі №120/83/21-а про поновлення ОСОБА_1 на посаді, за період з 02 вересня 2021 року по 14 серпень 2023 року в розмірі 811 806,79 грн (вісімсот одинадцять тисяч вісімсот шість гривень сімдесят дев`ять копійок) до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду (суддя: Загороднюк А.Г.) від 13 листопада 2024 року призначено справу до розгляду.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частин першої і сьомої статті 235 КЗпП України (в редакції, чинній на момент вирішення справи про звільнення позивача) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

У разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (стаття 236 КЗпП України).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконується негайно.

Частиною другою статті 372 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

Спірні правовідносини виникли у зв`язку із затримкою виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року у справі №120/83/21-а в частині поновлення позивача на роботі, допущеної до негайного виконання.

Згідно з аналізом наведених положень КАС України та КЗпП України, звільнений без законної підстави працівник підлягає поновленню на попередній роботі. Роботодавець зобов`язаний виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі добровільно і негайно шляхом видання про це наказу. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивості обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно - з дати його ухвалення, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав працівника, гарантованих Конституцією України. В разі невиконання рішення суду в добровільному порядку воно підлягає примусовому виконанню державною виконавчою службою.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, передбачено положеннями статті 236 КЗпП України.

Така відповідальність на роботодавця покладається незалежно від дій чи ініціативи працівника щодо поновлення на роботі, а також незалежно від причин зволікання із виконанням судового рішення, оскільки диспозиція цієї норми трудового законодавства пов`язує виплату середнього заробітку виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню роботодавцем.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 поновлений на посаді керівника Прилуцької місцевої прокуратури Чернігівської області або на рівнозначній посаді, з 13 березня 2021 року, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року у справі №120/83/21-а.

Указане судове рішення виконано відповідачем лише 15 серпня 2023 року (наказ Офісу Генерального прокурора від 01 вересня 2023 року №249к, підстава: рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 31 серпня 2020 року, постанова Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2022 року, постанова Верховного Суду від 28 листопада 2022 року у справі №120/83/21-а).

Отже, відповідачем допущено затримку виконання судового рішення про поновлення позивача на посаді, що, в свою чергу, відповідно до приписів статті 236 КЗпП України тягне за собою обов`язок виплатити останньому середній заробіток за весь час затримки.

Верховним Судом не приймаються до уваги доводи скаржника стосовно того, що позивач самостійно не вживав заходів для своєчасного виконання судового рішення про поновлення його на посаді, оскільки ці доводи не заперечують того, що відповідач, зволікаючи і очікуючи ініціативи з боку працівника, допустив таким чином затримку у його виконанні.

У постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 460/600/22, Верховний Суд, спираючись на раніше висловлену ним правову позицію щодо застосування статті 236 КЗпП України, зазначив, що приписи частини восьмої статті 235 КЗпП України і приписи пункту 3 частини першої статті 371 КАС України достатньо чітко і однозначно встановлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню й цей імператив адресований передовсім роботодавцю. Невчинення позивачем як працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення чи незвернення до органу державної виконавчої служби) ніяким чином не впливає на обов`язок роботодавця самостійно виконати рішення суду, допущеного до негайного виконання, яке покладає на нього зобов`язання щодо поновлення працівника на посаді.

Також Верховним Судом відхиляються твердження скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 06 грудня 2018 року у справі №465/4679/16. Висновки в указаній справі стосуються поновлення на посаді начальника сектору з контрольно-ревізійної роботи філії Управління магістральних газопроводів «Львівтрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз» та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а відтак такі висловлені за інших фактичних обставин, суб`єктного складу та нормативного регулювання, які не є подібними до правовідносин у цій справі, з огляду на що обґрунтовано не були врахованими судами попередніх інстанцій.

Щодо доводів скаржника про те, що Офіс Генерального прокурора є неналежним суб`єктом для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку виконання рішення суду у справі №120/83/21-а про поновлення на роботі, Верховний Суд зазначає таке.

У своїх постановах від 27 квітня 2023 року у справі №460/4900/21, від 18 грудня 2023 року у справі №640/27278/21, від 09 січня 2024 року у справі №460/15639/21 Верховний Суд неодноразово наголошував, що при вирішенні питання належного відповідача у цій справі, який у силу приписів статті 236 КЗпП України має нести відповідальність за затримку виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі, суду необхідно установити: до повноважень якого з відповідачів згідно із Законом України «Про прокуратуру» належить вирішення питання поновлення позивача на посаді та ким із відповідачів у спірних правовідносинах видано відповідний наказ про поновлення працівника на посаді.

Верховний Суд зауважував, що предметом цього позову є стягнення коштів, які є спеціальним видом відповідальності роботодавця, а саме особи, яка зобов`язана судовим рішенням або в силу Закону видати наказ про поновлення незаконно звільненого працівника на посаді, а тому від встановлення вищеозначених обставин залежить вирішення питання визначення належного відповідача на якого має бути покладений обов`язок виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення у цій справі.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, до звільнення ОСОБА_1 обіймав посаду керівника Прилуцької місцевої прокуратури Чернігівської області.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 39 Закону України «Про прокуратуру» посада «керівника місцевої прокуратури» належить до адміністративних посад як посада «керівника окружної прокуратури», а згідно з пунктом 3 частини першої статті 9 Закону України «Про прокуратуру» призначення прокурорів на такі посади та звільнення у випадках та порядку, встановленому цим Законом, віднесено до повноважень Генерального прокурора.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що наказ від 01 вересня 2023 року №249к про поновлення ОСОБА_1 на роботі на виконання судового рішення у справі №120/83/21-а було видано Офісом Генерального прокурора.

Ураховуючи зазначене слід дійти висновку, що саме Офіс Генерального прокурора не виконав покладений на нього законодавством обов`язок щодо негайного і добровільного виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року у справі №120/83/21-а про поновлення ОСОБА_1 на роботі, у зв`язку із чим саме він є належним відповідачем, який має відповідати за позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Аргументи скаржника про те, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Прокуратурою Чернігівської області, яка здійснювала нарахування та виплату йому заробітної плати не обґрунтовують правомірність його позиції. Сам факт наявності у позивача трудових відносин із регіональною прокуратурою не свідчить про те, що саме цей суб`єкт владних повноважень повинен виконувати судове рішення в частині поновлення його на посаді.

Також Верховним Судом відхиляються доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у постанові Верховного Суду від 23 березня 2023 року у справі №420/8539/21, оскільки висновки у зазначеній справі стосуються безпідставного стягнення з Офісу Генерального прокурора середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі, якщо особа проходила службу в обласній прокуратурі, а не середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Отже, суди попередніх інстанцій не мали обов`язку керуватися висновками, висловленими в указаній постанові Верховного Суду.

З огляду на викладене Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року у справі №120/83/21-а про поновлення на роботі за період з 02 вересня 2021 року по 14 серпня 2023 року відповідно до статті 236 КЗпП України.

Таким чином, доводи касаційної скарги щодо помилкового застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та неврахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, не знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

За приписами частини першої статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За вказаних обставин, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Згідно з положеннями статті 375 КАС України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскаржуваного судового рішення або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Зважаючи на те, що ухвалою Верховного Суду від 02 травня 2024 року зупинено виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2023 року та постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року у справі №120/12110/23 в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року у справі №120/83/21-а про поновлення ОСОБА_1 на посаді, за період з 02 вересня 2021 року по 14 серпень 2023 року в розмірі 811 806,79 грн до закінчення перегляду в касаційному порядку, а також враховуючи результати перегляду оскаржуваних судових рішень, Суд убачає підстави для поновлення їх виконання в означеній частині.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359, 375 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2023 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року у справі №120/12110/23 залишити без змін.

Поновити виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2023 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року у справі №120/12110/23 в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року у справі №120/83/21-а про поновлення ОСОБА_1 на посаді, за період з 02 вересня 2021 року по 14 серпень 2023 року в розмірі 811 806,79 грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач судді А.Г. Загороднюк Л.О. Єресько В.М. Соколов