Справа № 160/31092/23
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2024-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.,
27.11.2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу №005864 від 25.10.2023 року.
Одночасно із поданням позовної заяви 27.11.2023 року ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову, в якій позивач просить суд:
- зупинити стягнення на підставі виконавчого документа, а саме: постанови Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу №005864 від 25 жовтня 2023 року до набрання законної сили рішенням у вказаній справі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.12.2023р. позовна заява ОСОБА_1 була залишена без руху та позивачеві надано строк - десять днів з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків позову шляхом подання до суду оригіналу документа про сплату судового збору за подання до суду адміністративного позову у розмірі 1073,60грн.
07.12.2023 року до суду через підсистему «Електронний суд» надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову, в якій позивач просить суд:
- зупинити стягнення на підставі виконавчого документа, а саме: постанови Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу №005864 від 25 жовтня 2023 року до набрання законної сили рішенням у вказаній справі.
Крім того 07.12.2023 року на виконання вимог ухвали суду від 04.12.2023 року про залишення позовної зави без руху позивачем усунуті означені недоліки позовної заяви та подано документ про сплату судового збору.
25.12.2023 року надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову, в якій позивач просить суд:
- зупинити стягнення на підставі виконавчого документа, а саме: постанови Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу №005864 від 25 жовтня 2023 року до набрання законної сили рішенням по даній справі.
18.01.2024 року до суду надійшов відзив Державної служби України з безпеки на транспорті на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач пред`явлений позов не визнав та заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що оскаржуваною постановою до позивача обґрунтовано та на законних підставах застосовано адміністративно-господарський штраф за порушення ст.34, ст.48 Закону №2344-III та п.3.3 Інструкції №385, оскільки під час перевірки було виявлено, що в порушення ст.34 Закону №2344-III перевізник не забезпечив виконання вимог цього Закону та інших законодавчих актів і нормативно-правових актів України у сфері перевезення вантажів, а саме: відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа, чим порушено вимоги п.3.3 Інструкції №385, відповідальність за яке передбачена вимогами абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-III (перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст.48 цього Закону, а саме: в відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу). При цьому відповідач не погоджується з позицією позивача відносно того, що вона не є автомобільним перевізником. Так, у розумінні приписів ст.1 Закону №2344-III автомобільний перевізник це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення перевезення вантажів вантажними автомобілями. Аналіз зазначеної норми дає підстави вважати, що перевезення на комерційній основі означають надання послуг, а перевезення за власний кошт - перевезення для власних потреб. Правилами перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за №128/2568 (далі Правила №363), також визначено, що перевізник це фізична або юридична особа - суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами. З системного аналізу законодавчих норм слідує, що автомобільним перевізником може бути фізична особа, яка здійснює перевезення вантажів на комерційній основі чи за власний кошт. При цьому здійснення перевезення за власний кошт свідчить про перевезення для власних потреб. Відтак, позивач є автомобільним перевізником в розумінні статті 1 Закону №2344-III. Крім цього, відповідно до норм чинного законодавства власник транспортного засобу в разі передачі транспортного засобу в тимчасове користування зобов`язаний здійснити перереєстрацію такого транспортного засобу, а водій здійснюючи перевезення вантажів зобов`язаний надавати для перевірки не лише свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, але й документи, на підставі яких на законних підставах використовується транспортний засіб (договір оренди та тимчасовий реєстраційний талон). При цьому позивачем не було надано тимчасовий реєстраційний талон ані до перевірки, ані до позовної заяви. Таким чином, саме ОСОБА_1 є суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, як автомобільний перевізник, який надає послуги перевезення.
23.01.2024 року до суду надійшла від повідь на відзив ОСОБА_1 , в якому позивач висловив позицію, аналогічну викладеній у позовній заяві.
20.03.2024р. до суду надійшли додаткові письмові пояснення відповідача, в яких зазначалося, що за змістом приписів статей 1, 3 Закону №2344-III визначення особи автомобільним перевізником не ставиться у залежність від наявності чи відсутності в особи статусу юридичної особи. Разом з тим, статус суб`єкта господарювання зазначається як обов`язковий за змістом статей 29, 33 Закону №2344-III лише при здійсненні перевезення пасажирів та вантажів на договірних умовах. Адже автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів та вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає відповідну послугу згідно з договором про перевезення, що використовується на законних підставах, і для виконання таких дій необхідно отримання відповідної ліцензії. За сукупним аналізом вказаних норм закону слід дійти висновку, що автомобільний перевізник це насамперед особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами, а наявність статусу юридичної особи/суб`єкта господарювання необхідно при здійсненні певних видів перевезень. Таким чином, щоб визнати особу автомобільним перевізником, необхідно встановити такі обставини: у власності/користуванні особи є транспортний засіб; цей транспортний засіб перевозить вантаж або пасажирів; процес перевезення вантажу або пасажирів відбувається на оплатній основі або за власний кошт, тобто надаються відповідні послуги; автомобільний перевізник порушив законодавство про автомобільний транспорт. Отже, відсутність в особи статусу суб`єкта господарювання на момент вирішення питання про притягнення особи до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт не може бути обґрунтованою підставою для скасування постанови у разі доведення, що автомобільним перевізником здійснювались вантажні чи пасажирські перевезення з порушенням законодавства про автомобільний транспорт.
20.03.2024 року до суду надійшло клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи.
Водночас, згідно з довідкою складеною відділом управління персоналом Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.04.2024р. №123 суддя Турова О.М. з 11.03.2024р. по 15.03.2024р., з 18.03.2024р. по 22.03.2024р., з 25.03.2024р. по 28.03.2024р., включно, перебувала у щорічній відпустці, а з 29.03.2024р. по 05.04.2024р. включно, була тимчасово непрацездатна.
Наступне підготовче судове засідання з розгляду справи призначено на 23.04.2024 року о 14:00 год.
Наступне судове засідання у справі призначено на 04.06.2024р. о 13:30год.
04.06.2024р. до суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи за відсутності позивача та її представника в письмовому провадженні.
Відповідно до ч.9 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо не має перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (пункт 10 частини першої статті 4 КАС України).
Зважаючи на наведене, суд дійшов висновку про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження відповідно до пункту 10 частини 1 статті 4 та частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на підставі направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) від 29.09.2023р. №000105 посадовими особами Укртрансбезпеки 05.10.2023 року проводилась рейдова перевірка на а/д Н-11, 78км + 500м.
Під час проведення рейду 05.10.2023р. був зупинений транспортний засіб марки Mercedes-Benz, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 .
За результатами перевірки посадовими особам Укртрансбезпеки складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 05.10.2023р. №004374, згідно з яким проведеною перевіркою встановлено, що транспортний засіб марки Mercedes-Benz, державний номерний знак НОМЕР_1 , належить ОСОБА_1 , а також виявлено порушення ст.34 Закону №2344-III у зв`язку із тим, що перевізник не забезпечив виконання вимог цього Закону та інших законодавчих актів України у сфері перевезення вантажів, а саме: відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа, чим порушено вимоги п.3.3 Інструкції №385, відповідальність за яке передбачена вимогами абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-III (перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст.48 Закону №2344-III, а саме: в відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу).
Акт перевірки від 05.10.2023р. №004374 підписаний водієм ОСОБА_2 без зазначення зауважень.
Судом також встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 власником транспортного засобу марки Mercedes-Benz, державний номерний знак НОМЕР_1 , тип: загальний вантажний, є ОСОБА_1 .
25.10.2023р. ОСОБА_1 подано заперечення на акт перевірки від 05.10.2023р. №004374, в яких, зокрема, наголошено, що в діях позивача відсутній склад правопорушення, з огляду на те, що позивач не є автомобільним перевізником або фізичною особою-підприємцем та взагалі не провадить будь-якої господарської діяльності з автомобільних перевезень, а транспортним засобом Mercedes-Benz, державний номерний знак НОМЕР_1 , жодних вантажних перевезень або пасажирських перевезень не здійснюється. Зазначений автомобіль був придбаний позивачем виключно для її особистих потреб та потреб сім`ї, а так само і в день проведення перевірки (05 жовтня 2023 року) чоловік позивача ОСОБА_2 використовував його виключно для особистих потреб. Отже, позивач не є перевізником у розумінні Закону №2344-III, не зареєстрована як підприємець і не є суб`єктом, який здійснює господарську діяльність з автомобільних перевезень, а тому і не може бути суб`єктом правопорушення, передбаченого Законом №2344-III.
Не погоджуючись з вищевказаною постановою про застосування адміністративно-господарського штрафу від 25.10.2023р. №005864, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та спірним правовідносинам, суд заважає на таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини між автомобільними перевізниками, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень регулюються Законом України «Про автомобільний транспорт» від 05 квітня 2001 року №2344-III.
Загальне державне регулювання діяльності автомобільного транспорту здійснює Кабінет Міністрів України відповідно до своїх повноважень.
Відповідно до норм пункту 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 (далі - Положення), Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.
Згідно підпункту 1 пункту 4 Положення основними завданнями Укртрансбезпеки є: реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному транспорті.
Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань: здійснює контроль за додержанням перевізниками вимог режиму праці та відпочинку, що здійснюють перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом (підпункт 19 пункту 5 Положення).
Відтак, саме на Укртрансбезпеку покладені повноваження щодо реалізації державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567 затверджено Порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами (надалі - Порядок №1567).
Відповідно до абзаців другого, десятого пункту 15 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567, під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється виключно: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; додержання водієм режиму праці та відпочинку.
Пункт 21 вказаного Порядку передбачає, що у разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.
Відповідні до вимог частин 1, 2 статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Одночасно, суд звертає увагу, що перелік необхідних документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів не є вичерпним, оскільки статтею 48 Закону №2344-III визначено, що законодавством можуть бути передбачені інші документи необхідні для внутрішніх перевезень вантажів.
Згідно з приписами абз.2 ч.2 ст.49 Закону України «Про автомобільний транспорт» водій транспортного засобу зобов`язаний мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень.
Згідно з пунктами 1.1, 1.2 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв це Положення розроблено відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року 153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті, Регламенту (ЄС) №561/2006 Європейського Парламенту та Ради від 15.03.2006 про гармонізацію відповідного соціального законодавства, що регулює відносини в галузі автомобільного транспорту та вносить зміни до Регламентів Ради (ЄЕС) №3821/85 та (ЄС) №2135/98 і скасовує Регламент Ради (ЄЕС) №3820/85, Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР), Кодексу законів про працю України та Законів України «Про автомобільний транспорт», «Про дорожній рух». Це Положення встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - водії) та порядок його обліку.
Пунктом 1.3 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв, передбачено, що вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами.
Згідно з пунктом 6.1 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тон повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами. Водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.
Згідно з пунктом 1.3 Інструкції №385 ця Інструкція поширюється на суб`єктів господарювання, які провадять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі).
Виробники транспортних засобів, перевізники, водії та ПСТ використовують тахографи, тахокарти, картки до цифрових тахографів, тип яких затверджено відповідно до вимог ЄУТР (пункт 3.1 Інструкції).
Згідно з пунктом 3.3 Інструкції №385 водій транспортного засобу, обладнаного тахографом: забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа; своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання; використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом; має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом; у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв); у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі, та забезпечує належне зберігання таких записів.
Відтак, згідно з вимогами пункту 6.1 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв, вантажний автомобіль, яким виконувалися внутрішні перевезення вантажів, в обов`язковому порядку повинен був бути обладнаний діючим та повіреним тахографом, а у водія повинен був бути в наявності протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу.
За санкціями, визначеними в оскаржуваній постанові, а саме: абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Аналіз наведених норм також дає підстави для висновку, що за відсутності документів, на підставі яких виконуються вантажні перевезення до фізичних або юридичних осіб, які здійснюють на комерційній основі чи за власний кошт перевезення вантажів транспортними засобами, застосовуються адміністративно-господарські штрафи.
Таким чином, відповідальність за порушення вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів несуть саме перевізники.
Так, згідно з частиною першою статті 1 Закону №2344-III автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Відповідно до частини першої статті 33 Закону №2344-III автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.
При цьому, відомості щодо перевізника зазначаються в товарно-транспортній накладній, яка надається працівникам Укртрансбезпеки для перевірки, оскільки під час руху основним документом, який надає відомості про автомобільного перевізника і про перевезення вантажу, є товарно-транспортна накладна, яка використовується для внутрішніх перевезень в межах України.
Згідно з Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року №363, товарно-транспортна накладна (ТТН) - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.
Водночас, аналіз норми статті 1 Закону №2344-III дає підстави вважати, що перевезення на комерційній основі означають надання послуг, а перевезення за власний кошт перевезення для власних потреб.
Разом з цим, статус суб`єкта господарювання зазначається як обов`язковий за змістом статей 29, 33 Закону України «Про автомобільний транспорт» лише при здійсненні перевезення пасажирів та вантажів на договірних умовах. Адже автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів та вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає відповідну послугу згідно з договором про перевезення, що використовується на законних підставах, і для виконання таких дій необхідно отримання відповідної ліцензії.
За сукупним аналізом вказаних норм закону слід дійти висновку, що автомобільний перевізник це насамперед особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами, а наявність статусу юридичної особи/суб`єкта господарювання необхідно при здійсненні певних видів перевезень.
Та обставина, що певна особа не є фізичною особою-підприємцем, не позбавляє її можливості здійснювати перевезення вантажів.
Таким чином, за змістом приписів статті 1 Закону №2344-III визначення особи автомобільним перевізником не ставиться у залежність від наявності чи відсутності в особи статусу суб`єкта господарювання, а сама по собі відсутність статусу суб`єкта господарювання не може бути єдиною підставою для звільнення від штрафу, передбаченого статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за порушення законодавства про автомобільний транспорт, якщо під час рейдової перевірки посадовими особами Укртрансбезпеки було достовірно встановлено таке порушення.
Згідно з Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997р. №363, перевізник - фізична або юридична особа - суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами.
Таким чином, характерною ознакою автомобільного перевізника є саме перевезення ним пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами, при цьому обставина отримання/неотримання доходу за таку діяльність не впливає на визначення вказаного поняття.
Водночас, враховуючи підстави позову та доводи позивача у цій справі, суд має з`ясувати чи був позивач в момент указаної перевірки дійсним автомобільним перевізником в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт».
Верховний Суд зауважив, що основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
Натомість, нові докази, які подають заінтересовані особи, зокрема до суду, який розглядає відповідний спір, після визначення контролюючим органом належного перевізника та його притягнення до адміністративної відповідальності мають оцінюватися, на думку Верховного Суду, із розумною критикою та із чітким застосуванням критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності таких нових доказів, а також їх взаємозв`язку із документами, які були надані контролюючому органу в момент перевірки.
При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися).
Аналогічні висновки за схожих обставин справи викладені Верховним Судом у постановах від 23 серпня 2023 року у справі № 600/1407/22-а та від 12 жовтня 2023 року у справі № 280/3520/22.
Як слідує з матеріалів справи, актом перевірки від 05.10.2023р. №004374 встановлено порушення ст.34 Закону №2344-III у зв`язку із тим, що перевізник не забезпечив виконання вимог цього Закону та інших законодавчих актів України у сфері перевезення вантажів, а саме: відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа, чим порушено вимоги п.3.3 Інструкції №385, відповідальність за яке передбачена вимогами абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-III (перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст.48 Закону №2344-III, а саме: відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу).
При цьому матеріали справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт не містять доказів, за яких відповідач дійшов висновку, що перевізником був саме позивач - ОСОБА_1 , як то товарно-транспортна накладна тощо.
Також ОСОБА_1 не є суб`єктом господарювання (фізичною особою-підприємцем), господарська діяльність якої б була пов`язана із здійсненням перевезень автомобільним транспортом, що могло б вказувати на її причетність до такого перевезення.
Судом встановлено, що, хоча ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 і є власником транспортного засобу марки Mercedes-Benz, державний номерний знак НОМЕР_1 , тип: загальний вантажний, перевірку якого було проведено, проте, в день такої перевірки безпосередньо ОСОБА_1 цим транспортним засобом не керувала, а водієм був її чоловік ОСОБА_2 .
Разом з цим у позові позивачем зазначено, що вищевказаний транспортний засіб використовується для її особистих потреб, а також для потреб сім`ї, при цьому в день проведення перевірки (05 жовтня 2023 року) чоловік позивача ОСОБА_2 (водій) використовував цей вантажний транспортний засіб виключно для особистих потреб.
Той факт, що саме чоловік позивача ОСОБА_2 керував цим транспортним засобом у день перевірки зафіксовано актом перевірки та визнається сторонами.
Водночас, жодних доказів того, що в день перевірки перевезення вантажу здійснювалося саме ОСОБА_1 матеріали справи не містять.
Відповідач, визначаючи перевізником саме позивача, фактично виходив лише з того, що саме ОСОБА_1 є власником транспортного засобу, яким здійснювалося перевезення вантажу та щодо якого було проведено перевірку.
Однак, як вказано вище, за сталою позицією Верховного Суду, відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону №2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж, при цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб, адже такі дані не завжди можуть збігатися.
Відтак, беззаперечні підстави вважати, що саме позивач був перевізником у цьому випадку відсутні.
Таким чином, на переконання суду, відповідачем у даному випадку не здійснено належного установлення автомобільного перевізника і, як наслідок, необґрунтовано визначено у якості такої особи саме позивача та, відповідно, безпідставно застосовано до останнього адміністративно-господарський штраф.
За наведених обставин у сукупності, суд доходить висновку про протиправність оскаржуваної постанови Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу від 25.10.2023 року №005864 та про наявність підстав для її скасування і, відповідно, для задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.
Згідно з абз.1 ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як свідчать матеріали справи, при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1073,60грн., а тому, зважаючи на задоволення позовних вимог у повному обсязі, стягненню на користь позивача з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань підлягають судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073,60грн.
Керуючись ст. ст. 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу від 25.10.2023 року №005864.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: О.М. Турова