Справа № 240/7451/24
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2024 року м. Житомир справа № 240/7451/24

категорія 102090000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Єфіменко О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 із позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про відмову в перетині державного кордону України від 06.08.2023 та надати можливість виїхати, як громадянину Португалії до сім`ї.

Аргументуючи позовні вимоги ОСОБА_2 вказав, що протягом 23 років разом із сім`єю проживає на території Португалії та є громадянином вказаної країни, що підтверджується внутрішнім паспортом ID карткою, посвідченням водія та закордонним паспортом. Пояснює, що є єдиними сином ОСОБА_3 , яка проживала в Україні та у зв`язку із її смертю 23.07.2023 мав необхідність перетнути український кордон (приїхати до України). Зауважує, що посадові особи прикордонної служби відмовили йому у перетині кордону за правилами для іноземців, що викликало необхідність пройти митний контроль за паспортом громадянина України, який на той час був недійсний. У той час, наголошує, що 06.08.2023 мав намір виїхати за межі території державного кордону України через міжнародний пункт пропуску "Рава-Руська", однак отримав рішення про відмову у перетині державного кордону, яке мотивоване відсутністю законодавчо встановлених підстав.

Ухвалою судді від 28.05.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін.

13.06.2024 від представника ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ), далі відповідач) надійшло до суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, у задоволенні якого ухвалою суду від 18.06.2024 відмовлено.

Правом на подання до суду відзиву на позов представник відповідача не скористався.

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд дослідив матеріали справи, всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті та встановив таке.

Як свідчить зміст оскаржуваного рішення, ОСОБА_4 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 від 17.05.2010, орган, що видав 1801.

06.08.2023 позивач маючи намір перетнути кордон прибув у пункт пропуску через державний кордон України "Рава-Руська", отримав рішення митного органу про відмову, яке мотивоване відсутністю належних підстав для виїзду за кордон в період дії на території України воєнного стану, відповідно до Закону України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №2102-IX від 24.02.2022 (Закон №2102-IX), Закону України "Про правовий режим воєнного стану" №389-VIII від 12.05.2015 (далі Закон №389-VIII), постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України" №57 від 27.01.1995 (далі Правила, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

14.08.2023 позивач подав до відповідача скаргу на отримане рішення.

За результатами розгляду скарги, відповідач листом №23/П-929-960 від 07.09.2023 повідомив позивача, що підстави, які передбачають втрату громадянства України на час спроби перетину кордону були відсутні. Одночасно наголосив, що датою припинення громадянства України є дата видання відповідного Указу Президента України, однак такий на момент перетину кордону був відсутній.

З прийнятим рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач не погоджується, вважає, що таке порушує його законні права та інтереси, а також позбавляє його права на працю та права на проживання в країні, громадянином якої являється, тому звернувся до суду з даною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд вказує наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень (ст.64 Конституції України).

Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначені Законом України "Про прикордонний контроль" від 05.11.2009 №1710-VI (далі - Закон №1710-VI).

Відповідно до ч.ч.1-2 статті 2 Закону №1710-VI, прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.

Частиною 3 статті 6 Закону №1710-VI передбачено, що пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону №1710-VI іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону (ч. 2 ст.14 Закону №1710-VI).

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері регулюється Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" №3857-XII від 21.01.1994 (далі - Закон №3857-XII).

Статтею 1 Закону №3857-XII передбачено, що громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

Частиною 1 статті 6 Закону №3857-XII, встановлено підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України.

Право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду; 10) він є керівником юридичної особи або постійного представництва нерезидента (згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру, наданими відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань"), що не виконує встановленого Податковим кодексом України податкового обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань, що призвело до виникнення у такої юридичної особи або постійного представництва нерезидента податкового боргу в сумі, що перевищує 1 мільйон гривень, та якщо такий податковий борг не сплачено протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, - до погашення суми такого податкового боргу, у зв`язку з яким таке обмеження встановлюється.

Натомість є важливим той факт, що вищевказані підстави для тимчасового обмеження громадян у виїзді за межі території України функціонують за відсутності особливих правових режимів, які вводяться в дію Указом Президента України та затверджуються Верховною Радою України.

У той час, зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон №389-VIII.

Статтею 1 Закону №389-VIII передбачено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та Указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ч.2 ст.1 Закону №389-VIII).

На даний момент, на території України введено Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року правовий режим воєнного стану строком на 30 діб, який Указами Президента України продовжено та діє на даний час.

Пунктом 6 частини 1 статті 8 Закону №389-VIII, встановлено, що в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених Указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Пунктом 3 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" постановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41, 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч.1 ст.8 Закону №389-VIII.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" №3543-XII від 21.10.1993 (далі - Закон №3543-XII).

Статтею 23 Закону №3543-XII передбачений перелік осіб, які підлягають відстрочці від призову на військову службу під час мобілізації.

Згідно з пунктом 3 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" постановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Правилами перетинання державного кордону України, визначено порядок перетинання громадянами України державного кордону.

У разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право особи визначені пунктом 2-1 Правил.

Пунктом 2-6 Правил передбачено, що у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах 2 - 8 частини 3 статті 23 Закону № 3543-XII.

Аналіз викладених норм, дає підстави для висновку, що на період введеного воєнного стану право на перетин державного кордону України мають, зокрема, військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах 2-8 частини 3 статті 23 Закону №3543-XII.

Під час судового розгляду справи встановлено, що позивач 06.08.2024 з метою перетину кордону надав посадовій особі митного органу паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії ЕК978776 вид.17.05.2010, однак йому було відмовлено, у зв`язку із відсутністю законодавчо підтверджених підстав.

При цьому, слід відмітити, що станом на час виникнення спірних у цій справі правовідносин в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежувалось законодавством. Позивач є громадянином України чоловічої статі, який підпадає під вікову категорію від 18 до 60 років.

У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи. Як зазначено вище обмеження права вільно залишати територію України в умовах правового режиму воєнного стану застосовуються на підставі Закону №389-VIII та Закону №3543-XII.

Як свідчить зміст листа ІНФОРМАЦІЯ_2 №5/1694 від 18.08.2023 підстави для зняття та виключення позивача із військового обліку і надання йому документу відповідного зразку для виїзду за кордон, а також документи, що підтверджують про вихід з громадянства України відсутні. Відповідно до поданих документів позивач є військовозобов`язаним громадянином України. Позивачу повідомлено про необхідність уточнення його облікових даних та проходження військово-лікарської комісії для визначення стану здоров`я.

Тобто, позивач перебуває на військовому обліку та підстави для його зняття з такого обліку відсутні. При цьому, слід зауважити, що факт зняття з військового обліку не є підставою (у передбачених законом випадках) для виїзду за кордон у період введення на території України воєнного стану.

За інформацією Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області викладеною у листі №П-88/6/1801-23/1801.2/207-23 від 29.11.2023 у відповідь на звернення позивача від 30.10.2023, не встановлено інформації щодо оформлення документів для виїзду за кордон на постійне місце проживання у визначеному законодавством порядку. Одночасно повідомлено, що лише за умови оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання позивач буде мати можливість звернутися із заявою про вихід із громадянства України до дипломатичних установ України у Португальській Республіці.

Проаналізувавши викладені норми та встановлені обставини справи, суд зазначає, що ні Правила перетинання Державного кордону громадянами України, ні інші законодавчі акти не містять вимоги, які надавали б надавали право позивачу на виїзд за межі України в умовах правового режиму воєнного стану, як особі, яка є громадянином України, а також громадянином іншої держави.

Разом з тим суд зауважує, що відповідно до вимог Закону №2232-XII на військову службу за призовом під час мобілізації приймаються громадяни віком від 18 років та громадяни, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі, тобто до 60 років.

Як зазначено вище, право особи на вільний перетин державного кордону України може бути обмежене в умовах воєнного стану.

Суд зауважує, що станом на час виникнення спірних правовідносин в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежене законодавством.

Крім того, суд зазначає, що спірне рішення відповідача має разовий характер і вичерпало свою дію фактом його виконання, тому за наявності на те законних підстав, які дійсно надають право на перетин державного кордону на виїзд з України, оскаржуване рішення відповідача жодним чином не створить перешкод для перетину позивачем кордону України.

Аналогічні підстави викладені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 23.05.2024 у справі №380/16591/22.

Беручи до уваги ту обставину, що позивач при перетині кордону не надав документів, які б підтверджували його право на його перетин, а також, те що він не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, суд дійшов висновку про правомірність рішення від 06.08.2023, яким відмовлено йому в перетині державного кордону України, як громадянину України, який досяг 16 - річного віку.

Отже, з урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення про відмову в перетинанні державного кордону України прийняте на підставі, у межах та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому є правомірним та не підлягає скасуванню.

Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Слід звернути увагу на тому, що приписи Закону №389-VIII, Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-XII від 25 березня 1992 року, Закону №3543-XII, Закону №1710-VI, Правил ґрунтуються на тому, що право громадянина на перетин кордону має бути підтверджено певними документами, які дають уповноваженій службовій особі Державної прикордонної служби прийняти обґрунтоване рішення.

З огляду на що, суд дійшов висновку, що надані позивачем представнику Державної прикордонної служби України документи не давали підстав для прийняття позитивного рішення уповноваженою посадовою особою, яка здійснювала прикордонний контроль у пунктах пропуску через державний кордон України.

Враховуючи першочерговий пріоритет публічного інтересу, обумовлений безпрецедентним масштабом воєнної загрози для суверенітету та незалежності України, Суд дійшов висновку, що спосіб реалізації державою у тих невизначених умовах воєнного стану прав, свобод та інтересів її громадян визначався потребою мобілізації оборонних людських та матеріальних ресурсів для забезпечення захисту держави, а тому є співмірним із застосованим до позивача обмеженням та не є свавільним, а тому доводи позивача не знайшли свого підтвердження.

Таку позицію дотримано Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 18.04.2024 у справі №260/2850/22.

За таких обставин суд вважає, що оскаржуване рішення про відмову ОСОБА_1 у перетинанні державного кордону на виїзд з України, що прийняте 06.08.2023 уповноваженою особою відповідача, відповідає критеріям правомірного рішення суб`єкта владних повноважень, які визначені частиною 2 статті 2 КАС України, є мотивованим та обґрунтованим, а тому підстави для визнання його протиправним та скасування відсутні.

Разом з тим, слід відмітити, що на момент виникнення спірних правовідносин в Україні діє воєнний стан та оголошено загальну мобілізацію, що слугує підставою для обмеження конституційних прав громадян України на вільне залишення території України, в тому числі і залишення території України позивачем за відсутності на те обґрунтованих підстав.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне зазначити, що працівникам Державної прикордонної служби України, для виконання покладених на них завдань надається, зокрема, право перевіряти в осіб, які прямують через державний кордон України документи на право в`їзду в Україну або виїзду з України для з`ясування правомірності таких підстав, однак як свідчать встановлені обставини справи, такі документи у позивача відсутні.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з положеннями статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог питання про розподіл судових витрат, судом не вирішується.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 263, 295 КАС України, суд,

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ,) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( Військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 . ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Єфіменко

Повний текст складено: 13 листопада 2024 р.

13.11.24