Справа № 240/21984/22
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2024-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2024 року м. Житомир справа № 240/21984/22

категорія 106020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання нарахувати та виплатити додаткову винагороду,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати йому додаткової винагороди, установленої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", в розмірі 160000,00 гривень;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому додаткову винагороду, установлену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", в розмірі 160000,00 гривень.

На обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 , що проходить військову службу по мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 . Вказує, що під час проходження військової служби він бере безпосередню участь в бойових діях. Однак, всупереч вимог постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" військова частина НОМЕР_1 не виплатила йому додаткову винагороду за червень 2022 року у розмірі 100000,00 грн (в розрахунку пропорційно часу участі в бойових діях), а також додаткову винагороду за липень та серпень 2022 року в розмірі 30000,00 грн за кожен місяць. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, а тому він звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою суду провадження в адміністративній справі №240/21984/22 за позовом ОСОБА_1 було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

Військова частина НОМЕР_1 подала до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувала щодо заявлених позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю. Аргументуючи таку позицію військова частина НОМЕР_1 зазначила, що з метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, телеграмою Міністра оборони України від 25.03.2022 №Р248/1298 було врегульовано умови та порядок виплати додаткової винагороди військовослужбовцям. Пунктом 10 цієї телеграми визначено, що до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень або 30000 гривень не включаються військовослужбовців, які відмовились виконувати бойові накази (розпорядження) - за місяць, у якому здійснено таке порушення. Так, 02.06.2022 позивач відмовився виконувати бойове завдання. По даному факту було проведено службове розслідування, а також органом досудового розслідування було відкрито кримінальне провадження №0000706 від 07.09.2022 за ознаками вчинення кримінально караного діяння, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України. Відтак, враховуючи що позивач відмовився від виконання бойового наказу, в місяці вчинення ним такого проступку (в червні 2022 року) він був позбавлений додаткової винагороди на підставі відповідного наказу.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог в частині, яка стосується додаткової винагороди за липень 2022, військова частина НОМЕР_1 зазначила, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.06.2022 року №180 позивач вибув на лікування та не приймав у в бойових діях, а тому йому було нараховано та виплачено на картковий рахунок додаткову винагороду за період з 01.07.2022 по 31.07.2022 з розрахунку 29550,00 грн за повний місяць з урахуванням сплати військового збору 1,5 % (450,00 грн), всього: 30000 гривень. Проведення такої виплати підтверджується довідкою №133/1808 від 01.04.2023 року та відомістю зарахування заробітної плати за липень, яка була сплачена в серпні 2022 року. Щодо виплати додаткової винагороди за серпень 2022 року військова частина НОМЕР_1 вказала, що оскільки позивач перебував на довготривалому лікуванні, в серні 2022 року він помилково не був внесений до рапорту щодо нарахування та виплати додаткової винагороди. Даний пробіл командуванням частини був усунений. Так, командиром роти був поданий рапорт щодо здійснення перерахунку та доплати позивачу додаткової винагороди за серпень 2022 року з розрахунку 30000 гривень. На підставі рапорту командира роти командиром військової частини НОМЕР_1 був виданий наказ від 22.03.2023 №645 про здійснення відповідного донарахування додаткової винагороди. Вказана винагорода була виплачена позивачу 28.03.2023 року на картковий рахунок, що підтверджується відомістю зарахування заробітної плати з банку за 28.03.2023 року. Таким чином, відповідно до довідки від 01.04.2023 №133/1808 відповідач повністю розрахувався з позивачем та жодної заборгованості перед ним немає. З огляду на зазначене, військова частина НОМЕР_1 просила відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Крім того, у відзиві на позовну заяву військова частина НОМЕР_1 зазначила про пропуск позивачем місячного процесуального строку на звернення до суду, передбаченого ч. 5 ст. 122 КАС України.

З даного приводу суд зазначає, що предметом спірних правовідносин у даній справі є невиплата позивачу додаткової винагороди за червень, липень та серпень 2022 року, тобто трудовий спір щодо оплати праці.

Суд звертає, увагу, що положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебували на публічній (військовій) службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці при визначенні її розміру. Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, яка діяла до 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином до 19.07.2022 звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати не було обмежено строками позовної давності.

19.07.2022 набув чинності Закон України від 01.07.2022 № 2352-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", яким внесено ряд важливих змін до діючого законодавства про працю. Зокрема, змін зазнали норми законодавства щодо порядку звернення громадян до суду у разі виникнення трудових спорів в частині строків таких звернень.

Так, вищезазначеним Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX частину першу та другу статті 233 Кодексу законів про працю України було викладено у наступній редакції:

"Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)."

Таким чином, шляхом внесенням до ст. 233 Кодексу законів про працю України вказаних змін, законодавець увів процесуальні строки для звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 20.11.2023 у справі №160/5468/23, дія частини першої статті 233 КЗпП України (у редакції Закону №2352-IX, яка діє з 19.07.2022) поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

На момент звернення позивача з даним позовом до суду, стаття 233 КЗпП України вже діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про вирішення трудового спору щодо оплати праці, обмежувався терміном у три місяці.

Матеріалами справи підтверджується, що оскаржуючи невиплату додаткової винагороди за червень, липень та серпень 2022 року, позивач звернувся до суду з позовом 27 вересня 2022 року.

Водночас, суд звертає увагу, що на момент подачі даного позову до суду, на всій території України діяв карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19. В свою чергу, пункт 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України передбачав, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Таким чином, твердження відповідача про пропуск позивачем процесуального строку на звернення до суду є безпідставним.

Відповідно до положень ст.ст. 257, 262 КАС України суд розглядає дану справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 проходить військову службу по мобілізації.

На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.03.2022 №65 рядовий ОСОБА_1 був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 на посаду санітара медичного пункту десантно-штурмового батальйону.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.03.2022 №66 солдат ОСОБА_1 , в складі сил і засобів здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, прибув до пункту тимчасової місто Слов`янськ та приступив до виконання службових обов`язків.

На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.06.2022 №154 рядовий ОСОБА_1 був призначений на посаду старшого навідника гранатометного відділення взводу вогневої підтримки 2 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону.

В подальшому, на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.06.2022 №180 рядовий ОСОБА_1 вибув із пункту тимчасової дислокації місто Слов`янськ на лікування.

Оскільки, згідно наказів Головнокомандувача Збройних Сил України про визначення районів ведення бойових дій, територія Донецької області, де розташоване місто Слов`янськ, в червні 2022 року була районом введення бойових дій, і протягом цього місяця він приймав безпосередню участь в бойових діях, ОСОБА_1 вважає, що мав право на отримання за червень 2022 року додаткову винагороду у розмірі 100000,00 грн (в розрахунку пропорційно часу участі в бойових діях), передбачену постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану". Крім того, позивач зазначає, що мав право на отримання передбаченої вказаною постановою №168 додаткової винагороди за липень та серпень 2022 року в розмірі 30000,00 грн за кожен місяць.

Однак, як стверджує ОСОБА_1 , ані додаткова винагорода за червень 2022 року у розмірі 100000,00 грн, ані додаткова винагорода за липень та серпень 2022 року в розмірі 30000,00 грн за кожен місяць йому виплачена не була.

Вважаючи протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати йому вищезазначеної додаткової винагороди, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам у справі, суд зазначає таке.

Згідно частини 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон України № 2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі - Закон України №2011-ХІІ) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно п. 1 ст. 9 Закону України №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Пунктами 2 - 4 цієї правової норми встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260 затверджений Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок № 260).

Відповідно до пункту 17 Порядку № 260 на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64 в Україні введено воєнний стан, який триває по сьогодні.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 № 64 "Про введення воєнного стану в Україні" та № 69 "Про загальну мобілізацію", Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 прийнята постанова № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" (далі - Постанова № 168).

Відповідно до пункту 1 Постанови № 168 установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Пунктом 5 постанови № 168 передбачено, що вона набирає чинності з моменту опублікування і застосовується з 24.02.2022.

Отже, з 24.02.2022 у військовослужбовців Збройних Сил України, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, виникло право на отримання додаткової винагороди в розмірі 100000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Підставою для нарахування та виплати такої винагороди є відповідний наказ командира.

В межах спірних правовідносин позивач оскаржує бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати йому додаткової винагороди за червень 2022 року у розмірі 100000,00 грн, ані додаткова винагорода за липень та серпень 2022 року в розмірі 30000,00 грн за кожен місяць.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам в частині невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди за червень 2022 року у розмірі 100000,00 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 17 Порядку № 260 на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.

З метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, телеграмою від 25.03.2022 № НР248/1298 Міністр оборони України врегулював умови та порядок виплати додаткової винагороди військовослужбовцям (далі - телеграма № НР 248/1298).

Крім того, з метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди на виконання постанови № 168 Міністром оборони України надано доручення від 23.06.2022 № 912/з/29.

Суд зазначає, що прийняття Міністром оборони України рішення від 25.03.2002 №248/1298 та розпорядження від 23.06.2022 № 912/з/29 узгоджується з повноваженнями, визначеними пунктом 17 Порядку № 260, а тому відповідні рішення підлягають врахуванню при вирішення питання про виплату додаткової допомоги, передбаченої постановою № 168.

Зі змістом відповідних рішень Міністра оборони України від 25.03.2002 № 248/1298 та від 23.06.2022 № 912/з/29 та пунктів 1, 5 розділу XVI Порядку №260 можна зробити висновок, що виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі відповідного наказу командира частини, в якому зазначається конкретний перелік військовослужбовців, які набули право на дані виплати, з врахуванням дотримання даними військовослужбовцями норм чинного законодавства та належного виконання ними покладених на них обов`язків.

Отже, враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що підставою для виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою №168, є відповідні накази командирів (начальників), а документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів, здійснюється на підставі: бойових наказів, журналів бойових дій, рапортів командира підрозділу та довідок командира військової частини.

У випадку відповідності переліченим кваліфікаційним умовам військовослужбовець набуває право на отримання додаткової винагороди у порядку Постанови №168 до 100000,00 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Для отримання виплати додаткової винагороди особа має не лише перебувати у зоні, а безпосередньо приймати участь у бойових діях у відповідні періоди.

Суд звертає увагу, що підставою для виплати додаткової винагороди відповідно до Постанови КМУ № 168 є саме наказ командира, якому передує документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів, яким є один з вказаних документів.

Для виплати додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил на період дії воєнного стану у розмірі, збільшеному до 100000 грн., необхідно встановити такі обставини, як:

- несення військової служби у період дії воєнного стану;

- несення військової служби у статусі військовослужбовця Збройних Сил.

- безпосередня участь в бойових діях/забезпечення здійснення заходів з національної

- перебування безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.

Суд звертає увагу, що під терміном "безпосередня участь військовослужбовця у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів" слід розуміти виконання військовослужбовцем: бойових завдань у складі військової частини (підрозділу), яка веде воєнні (бойові) дії у складі діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави в районі ведення воєнних (бойових) дій; виконання бойових завдань з вогневого ураження повітряних цілей; виконання бойових завдань у районах бойових дій з виявлення повітряних цілей та ін.

Документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях, визначається на підставі: бойового наказу (бойового розпорядження); журналу бойових дій, рапорту командиру підрозділу.

Перелік територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 12.05.2022 був затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 №75, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 25.04.2022 за № 453/37789 (з подальшими змінами).

Суд не ставить під сумнів перебування позивача у червні 2022 року на території ведення бойових дій, та його безпосередню участь протягом цього періоду у бойових діях, оскільки вказані обставини сторонами не заперечуються.

Водночас, як зазначає відповідач, виплата ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі 100000,00 гривень за червень 2022 року не здійснювалась у зв`язку із його відмовою від виконання бойового наказу.

Перевіряючи правомірність таких дій відповідача, суд враховує наступне.

Як вже зазначалось судом, на момент виникнення спірних правовідносин, було чинним рішення (телеграма) Міністра оборони України №248/1298 від 25.03.2022. Абзацом 8 пункту 10 вказаного рішення передбачені підстави, наявність яких позбавляє військовослужбовців права на отримання додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, в розмірі 100000 гривень чи 30000 гривень.

Однією із таких підстав є відмова виконувати бойові накази (розпорядження), у зв`язку із чим військовослужбовцю не виплачується така винагорода за місяць в якому здійснено порушення.

Вказане свідчить, що документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях є достатньою підставою для нарахування такому військовослужбовцю додаткової винагороди у розмірі 100000 грн. Однак, позбавлення військовослужбовця такої виплати можливе, зокрема, у разі невиконання бойового наказу. Разом з тим, суд зазначає, що факт невиконання бойового наказу військовослужбовцем потребує доведення та підтвердження відповідними доказами. Тобто, вина військовослужбовця має бути встановлена у визначеному законом порядку.

Відповідно до статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV, (далі - Статут внутрішньої служби), необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців обов`язки.

У статті 30 Статуту внутрішньої служби вказано, що начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання.

Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.

Відповідно до статті 35 Статуту внутрішньої служби, накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові.

Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.

Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут). Відповідно статтям 1-2 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Статтею 4 Дисциплінарного статуту установлено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; бути пильним, зберігати державну таємницю; додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.

Згідно з ст. 7 Дисциплінарного статуту застосовувати заохочення та накладати дисциплінарні стягнення можуть тільки прямі командири та командири, визначені в розділі 3 цього Статуту.

Відповідно до ст.45 Дисциплінарного статуту у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення корупційних діянь чи інших правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.

Відповідно до ст. 86 Дисциплінарного статуту якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Статтями 84, 85 та 87 Дисциплінарного статуту, серед іншого, передбачено, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником).

Згідно з ч. 2 ст. 86 Дисциплінарного статуту №551-XIV під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Наказом Міністра оборони України від 21 листопада 2017 року №608 затверджено Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України (далі - Порядок №608).

Вимогами п. 1 розділу II Порядку №608 передбачено випадки, коли може призначатися службове розслідування, зокрема, невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань.

Пунктом 3 розділу II Порядку №608 визначено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; у разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди - причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.

Згідно з п. 1 розділу V Порядку №608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резулятивну частини.

Згідно з вимогами п. 6 розділу V Порядку № 608 після підписання акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування. До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування.

Пунктом 1 розділу VI Порядку № 608 визначено, що за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.

Вид дисциплінарного стягнення зазначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування.

Відповідно до вимог п. 2 розділу VI Порядку № 608 дисциплінарне стягнення накладається у строки, визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України.

Наказ (витяг з наказу) про притягнення до відповідальності доводиться до військовослужбовця у частині, що його стосується, під підпис із зазначенням дати доведення.

Згідно з вимогами п. 3 розділу VI Порядку № 608 якщо військовослужбовець вважає, що не вчинив правопорушення, він має право протягом місяця з дня накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командиру (начальнику) або звернутися до суду у визначений законом строк.

Таким чином, у разі порушення військовослужбовцем військової дисципліни, призначається службове розслідування, за результатами якого, у разі, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності.

Отже, факт порушення військової дисципліни, має бути підтверджений у встановленому порядку.

Матеріалами справи підтверджується, що на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 02.06.2022 №305 було призначено службове розслідування по факту відмови від виконання бойового завдання військовослужбовцями 2 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону, серед який зазначений також ОСОБА_1 .

За результатом проведеного розслідування був складений акт та встановлено наступне:

"02.06.2022 року в місті Слов`янськ Донецької області командир 2 десантно-штурмової роти старший лейтенант ОСОБА_2 , своєму особовому складу віддав бойовий наказ, визначений командиром 1 десантно-штурмового батальйону, а саме: висунутись до околиць населеного пункту Довгеньке, Харківської області та зайняти лінію оборони (згідно бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 від 26.05.2022 №669). Почувши вищевказаний наказ, 22 військовослужбовці, серед яких і солдат ОСОБА_1 , відкрито відмовились його виконувати, повідомивши різні причини, у тому числі пов`язані зі здоров`я. Інші військовослужбовці також були свідками вищевказаних подій.

Відкрита відмова від виконання наказу в умовах воєнного стану вказаних військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 призвели до невиконання законних вимог командира щодо висування на позиції, для ведення оборони, як, були розташовані у населеному пункті Довгеньке, Харківської області з метою захисту Батьківщини, відсічі і стримування воєнного нападу Росії на Україну.

Виходячи з матеріалів службового розслідування, вина військовослужбовців виражається у формі прямого умислу.

Своїми діями військовослужбовці порушили вимоги Закону України "Про Збройні Сили України", Закону України "Про правовий режим воєнного стану, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України" та Дисциплінарного статусу Збройних Сил України.

Крім того, в діях вищевказаних військовослужбовців, які відкрито відмовились від виконання наказу, вбачається ознаки кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 402 Кримінального кодексу України, а саме: непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, а також інше умисне невиконання наказу, вчинена в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці".

З огляду на зазначене, за результатами службового розслідування було прийнято рішення про притягнення військовослужбовців 2 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону, в тому числі й ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за порушення вимог ст. 1, 2, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 02.07.2022 №325 "Про результати службового розслідування по факту відмови від виконання бойового завдання військовослужбовцями 1 десантно-штурмового батальйону" за порушення вимог ст. 1, 2, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України солдату ОСОБА_1 було оголошено сувору догану.

Вказане свідчить, що за результатами службового розслідування було встановлено наявність у діях позивача порушення військової дисципліни, а саме порушення вимог ст.1, 2, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, яка полягало у невиконанні ним бойового завдання, та встановлено факт наявності вини позивача у такому порушенні. Вчинення такого порушення (невиконання бойового завдання) підтверджується фактами та обставинами, що були встановлені в ході проведення службового розслідування та зазначені в акті службового розслідування.

Отже, службовим розслідуванням, за наслідками якого винесено наказ від 02.07.2022 №325, підтверджується факт невиконання солдатом ОСОБА_1 бойового наказу. Доказів протилежного позивач до суду не надав, зазначений наказ від 02.07.2022 №325 не оскаржував.

Саме у зв`язку з не виконанням солдатом ОСОБА_1 бойового наказу, командиром військової частини НОМЕР_1 було видано наказ від 02.07.2022 №451 "Про виплату додаткових винагород", в пункті 3 та в додатку 2 якого встановлено не виплачувати позивачу додаткову винагороду за період з 01 червня по 30 червня 2020 року на підставі пункту 10 телеграми від 25.03.2022 №НР 248/1298.

Враховуючи наявність чинного наказу від 02.07.2022 №325 та підтвердженого ним факту відмови позивача від виконання бойового завдання, суд приходить до висновку, що його правомірно, на підставі пункту 10 телеграми від 25.03.2022 №НР 248/1298, було позбавлено додаткової винагороди за червень 2022 року в розмірі 100000,00 гривень, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Вирішуючи спірні правовідносини в частині позовних вимог щодо невиплати позивачу додаткової винагороди за липень та серпень 2022 року в розмірі 30000,00 грн за кожен місяць, суд зазначає наступне.

Матеріалами справи, а саме довідкою від 01.04.2023 №133/1808 та відомостями про зарахування заробітної плати за серпень 2022 року та за березень 2023 року підтверджується, що спірна додаткова винагорода за липень та серпень 2022 року в розмірі 30000,00 грн за кожен місяць, ОСОБА_1 була виплачена, а тому заявлені в цій частині позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України"(п.58) відповідно до усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відтак, суд, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись статями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання нарахувати та виплатити додаткову винагороду - відмовити

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович