Справа № 990/242/23
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2024-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

14 листопада 2024 року

м. Київ

справа №990/242/23

адміністративне провадження №П/990/242/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Білак М.В.,

суддів: Губської О.А., Загороднюка А.Г., Мацедонської В.Е., Соколова В.М.

секретаря судового засідання: Мамчича Р.В.,

за участю:

позивач: Швецова Л.А.

представник відповідача: Ізвєков К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання Вищої ради правосуддя про залишення позову без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправними дій та стягнення коштів,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП), у якому просить:

- визнати протиправними дії ВРП щодо обмеження нарахування та виплати винагороди члена ВРП за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року із застосуванням статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» в редакції Закону України від 13 квітня 2020 року №553-ІХ;

- стягнути з ВРП суму недоотриманої винагороди члена ВРП за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року в розмірі 560 956,99 грн з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року ВРП незаконно обмежувала ОСОБА_1 винагороду (як члену ВРП) розміром, що не перевищував 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року, зважаючи на норми Закону України від 13 квітня 2020 року №553-IX «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»», яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29 та на підставі якої й обмежувалася винагорода, серед інших, членів ВРП.

У позовній заяві ОСОБА_1 також зауважила, що з 30 червня 2023 року (дати припинення карантину) почав відлік тримісячний строк, установлений частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у редакції, чинній після змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-ІХ), а тому останнім днем для звернення до суду в межах законодавчо визначеного строку є 30 вересня 2023 року, що свідчить про дотримання нею строку звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою від 05 жовтня 2023 року Верховний Суд прийняв до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 і відкрив провадження у справі №990/242/23 (провадження №П/990/242/23). Розгляд справи вирішив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження колегією суддів у складі п`яти суддів без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

ВРП заперечила щодо такого порядку розгляду справи та подала клопотання про її розгляд у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, і Суд ухвалою від 31 жовтня 2023 року справу №990/242/23 (провадження №П/990/242/23) вирішив розглядати у порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Від ВРП надійшов відзив на позовну заяву із проханням відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі, а згодом надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду з мотивів пропуску строку звернення до суду.

У поданому клопотанні представник відповідача наводить обґрунтування пропуску позивачем як місячного строку, встановленого частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, так і тримісячного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України для звернення до суду за вирішенням трудових спорів.

Зі змісту вказаного клопотання слідує, що ВРП дотримується позиції, згідно з якою строк для звернення до суду з таким позовом визначений частиною п`ятою статті 122 КАС України і становить один місяць. Така позиція ґрунтується на тому, що предметом розгляду в цій справі є спір, який виник між ОСОБА_1 як особою, яка перебувала на публічній службі (була членом ВРП), і ВРП (суб`єктом владних повноважень) щодо проходження публічної служби, з якою і пов`язана виплата щомісячної винагороди члена ВРП, про стягнення якої заявлений позов. На підтвердження такої думки представник ВРП послався на постанову Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року в справі №240/532/20.

Щодо відліку місячного строку, то такий, за твердженнями, викладеними у клопотанні, необхідно починати з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 28 серпня 2020 року №10-р/2020, яким, як зазначає представник ВРП, головним чином і обґрунтовує позивач свої вимоги. У цьому зв`язку представник відповідача зауважив, що від дати ухвалення Конституційним Судом України зазначеного Рішення до дати звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом (29 вересня 2023 року) минуло більше трьох років, і упродовж цього часу позивач не могла не знати про порушення свого права (щодо дій ВРП, які полягали в обмеженні виплати винагороди члена ВРП), й за таких умов немає обґрунтованих підстав для того, щоб визнати причини пропуску ОСОБА_1 строку для звернення до суду поважними.

Представник ВРП також додав, що 30 липня 2021 року позивачу видано довідку про нарахування винагороди за 2020 рік; 21 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернулася із заявою щодо виплати винагороди члена ВРП за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року; листом від 19 січня 2022 року №359/0/9-22 ВРП повідомила ОСОБА_1 про неможливість виплатити винагороду члена ВРП в іншому розмірі, ніж уже виплачено. Згідно з наказом в.о. Голови ВРП від 23 лютого 2022 року №85-к «Про відрахування зі штату Вищої ради правосуддя ОСОБА_1 » з позивачем провели остаточний фінансовий розрахунок.

Окрім того у поданому клопотанні зазначено, що якщо Суд урахує положення статті 233 КЗпП України, то ВРП уважає, що такі строки ОСОБА_1 також пропущені, а її доводи про те, що останнім днем подання позовної заяви є 30 вересня 2023 року, є помилковими, оскільки останнім днем для звернення до суду в розумінні статті 233 КЗпП України з урахуванням положень пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» цього Кодексу є останній день карантину, а саме 30 червня 2023 року.

Зважаючи на наведені обставини, ВРП з посиланням на приписи частини третьої статті 123 КАС України, просить залишити позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду.

ОСОБА_1 , не погодившись з доводами ВРП, подала письмові заперечення, за змістом яких просила відмовити у задоволення клопотання по залишення позову без розгляду.

Позивач зазначила, що КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу. Послалася на Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013, №9-рп/2013 та наголосила, що поняття «винагорода члена ВРП» у контексті спірних правовідносин є рівнозначним поняттю «оплата праці», а враховуючи, що положення КАС України не містять норми, яка регулює (встановлює) строк звернення до адміністративного суду з позовом про стягнення усіх невиплачених працівнику при звільненні сум, то спеціальною нормою, яка встановлює строк звернення до суду із таким позовом, є норма статті 233 КЗпП України у відповідній її редакції.

У доповнення до вже зазначеного у позовній заяві щодо дії строків, передбачених статтею 233 КЗпП України під час дії карантину, та зважаючи на доводи представника відповідача з цього приводу, ОСОБА_1 вказала, що до 19 липня 2022 року звернення працівника до суду з позовом про стягнення належних йому при звільненні сум не обмежувалося будь-яким строком. З 19 липня 2022 року діє Закон №2352-ІХ, який не передбачає будь-якого механізму для забезпечення належної реалізації права на судовий захист тих осіб, трудові відносини яких на момент набрання чинності цим Законом вже були припинені, й з дати цього припинення минуло більше трьох місяців.

Законодавець, коли приймав Закон №2352-ІХ, на думку ОСОБА_1 , певно зважив на існування норм пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, які унормовують механізм реалізації права на судовий захист після того, як набрав чинності Закон №2352-ІХ. Наголосила, що положення пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України діяли ще з 02 квітня 2020 року (дата набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон №540-ІХ) і стосувалися строків звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору (частина перша статті 233 КЗпП України) та строків звернення роботодавця до суду з позовом про стягнення з працівника матеріальної шкоди (частина третя статті 233 КЗпП України). Звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати як на момент набрання чинності Законом №540-ІХ, так і після того, але до 19 липня 2022 року, будь-яким строком не обмежувалося.

Водночас зауважила, що дата припинення дії карантину не була заздалегідь обумовленою, тож якщо тлумачити пункт 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України так, як пропонує відповідач, то склалася б ситуація, за якої на дату набрання чинності Законом №2352-ІХ (19 липня 2022 року) особи, трудові відносини яких припинилися задовго до набрання ним чинності, та звернення до суду яких до 19 липня 2022 року не обмежувалося строком, перебували б у стані правової невизначеності щодо строку, протягом якого вони можуть звернутися за захистом своїх прав, адже такий строк міг закінчитися у будь-який момент у зв`язку з виданням Кабінетом Міністрів України постанови щодо припинення дії карантину.

Зважаючи на ці міркування позивач виходила з того, що строки на звернення до суду мають бути передбачуваними, адже тільки таким чином можна забезпечити належний захист прав і свобод учасників трудових відносин.

Також, із посиланням на практику Європейського суду з прав людини, в якій згадується принцип правової визначеності, ОСОБА_1 зазначила, що положення пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України підлягають застосуванню у спосіб, згідно з яким тримісячний строк, установлений статтею 233 КЗпП України для звернення до суду з позовом про виплату усіх належних працівнику при звільненні сум, продовжується на строк дії карантину (є таким, що додається до строку дії карантину) та, відповідно, закінчується 30 вересня 2023 року, а тому строк звернення до суду з цим позовом нею не пропущений.

У додаткових письмових поясненнях стосовно дотримання строку звернення до суду, ОСОБА_1 додатково посилається на висновки Верховного Суду, зроблені у постановах від 19 січня 2023 року в справі №460/17052/21, від 27 квітня 2023 року в справах №420/14777/22, №300/4201/22, від 28 вересня 2023 року в справі №140/2168/23, від 18 жовтня 2023 року в справі №380/14605/22, і зазначає, що зважаючи на те, що її звільнено з посади члена ВРП за власним бажанням рішенням від 22 лютого 2022 року №165/0/15-22 та відраховано зі штату ВРП наказом від 23 лютого 2022 року №85-к, при вирішенні питання дотримання строку звернення до суду належить керуватися положеннями частини другої статті 233 КЗпП України у редакції, чинній до 19 липня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2023 року позовну заяву залишено без руху та надано ОСОБА_1 можливість подати клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із наведенням поважних причин пропущення строку, з урахуванням мотивів, викладених у цій ухвалі.

Також Верховний Суд виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 необхідно оцінювати як вимоги про стягнення заборгованості з виплати винагороди члена ВРП, яка (винагорода) охоплюється поняттями «заробітна плата» і «оплата праці» у тому сенсі, яким їх наповнив Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013.

Спір про винагороду за виконання обов`язків на посаді члена ВРП набуває ознак трудового спору і, якщо зважити на те, що КАС України не містить норм, які передбачали б строк звернення до адміністративного суду з позовом про стягнення недоотриманої/заборгованої заробітної плати/винагороди, то застосуванню до спірних правовідносин підлягає стаття 233 КЗпП України, яка містить спеціальні для окреслених правовідносин норми, які встановлюють строк звернення до суду за захистом порушеного в матеріальному аспекті права на оплату праці.

Відлік тримісячного строку для звернення до адміністративного суду з цим позовом почався 19 липня 2022 року, тобто з дати набрання чинності Законом №2352-ІХ, і мав би закінчитися 19 жовтня 2022 року, якби не положення пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, на підставі яких цей строк був продовжений до 30 червня 2023 року. Протягом усього цього періоду (з 19 липня 2022 року до 30 червня 2023 року) позивач мала право - у межах строку - звернутися до суду з позовом щодо невиплати їй винагороди члена ВРП за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року.

У той же час ОСОБА_1 з позовом до Суду звернулася 29 вересня 2023 року, тобто через три місяці після того, як Уряд припинив дію карантину на всій території України, і її доводи про те, що строк звернення до суду з цим позовом нею не пропущений, визнано такими, що ґрунтуються на помилковому трактуванні норм закону.

Щодо доводів ОСОБА_1 про правову невизначеність у контексті звернення до суду під час дії карантину, Суд зауважив, що строк дії карантину, зокрема кінцева дата, був передбачуваним; цей строк продовжувався заздалегідь і на тривалий час, що забезпечувало таким чином безперервну його дію, починаючи з дати запровадження (12 березня 2020 року) й до дати припинення (30 червня 2023 року). Продовження дії карантину до 30 червня 2023 року відбулося на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 року №383, тож на дату прийняття цієї постанови позивач мала знати, що строк для звернення до адміністративного суду за захистом права на оплату праці продовжений ще на два місяці. На думку колегії суддів, цього строку, в доповнення до періоду, що минув, було достатньо для того, щоб звернутися до суду з цим позовом, тобто правової невизначеності за описаної ситуації, бути не могло.

16 грудня 2023 року позивач надіслала заяву на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху.

У обґрунтування поданої заяви ОСОБА_1 зазначала, що на час її звільнення (23 лютого 2022 року) стаття 233 КЗпП України діяла в редакції, згідно з якою у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно, на її переконання, при вирішенні питання про дотримання строку звернення до суду застосуванню підлягають положення частини другої статті 233 КЗпП України саме в такій редакції. Особи, які набули право на звернення до суду у разі порушення законодавства про оплату праці без обмеження будь-яким строком, не можуть бути обмежені в реалізації свого права на звернення до суду шляхом застосування норми права, що введена вже після їх звільнення з роботи (служби), тим більше за новими правилами щодо початку перебігу такого строку, які для неї фактично не настали.

У разі якщо Верховний Суд за результатами розгляду цієї заяви дійде висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 233 КЗпП України в редакції Закону №2352-ІХ, то просить звернути увагу на те, що цей позов подається саме у зв`язку з невиконанням ВРП як роботодавцем свого обов`язку з виплати усіх належних при звільненні сум, який визначений частиною першою статті 116 КЗпП України, тобто є позовом про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні у розумінні частини другої статті 233 КЗпП України. Той факт, що невиплата коштів відбулась у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року не змінює того факту, що ВРП як роботодавець зобов`язаний був виплатити зазначені суми у день звільнення в силу положень частини першої статті 116 КЗпП України.

Як на час звільнення, так і у подальшому жодного письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які мала право відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) у відповідності до вимог частини першої статті 116 КЗпП України в редакції Закону № 2352-ІХ від ВРП не отримувала. Відповідно, строк звернення до суду, встановлений частиною другою статті 233 КЗпП України в редакції Закону № 2352-ІХ, якщо Суд дійде висновку про наявність підстав для застосування статті 233 КЗпП України в редакції Закону № 2352-ІХ, не є таким, що для неї розпочався та відповідно, не є пропущеним.

У випадку ж зміни правової позиції Верховного Суду або ж відступу від висновку щодо застосування статті 233 КЗпП України у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду (від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21, від 27 квітня 2023 року у справі № 420/14777/22, від 27 квітня 2023 року у справі № 300/4201/22, від 28 вересня 2023 року у справі № 140/2168/23, від 18 жовтня 2023 року у справі № 380/14605/22, від 20 листопада 2023 року у справі № 160/5468/23, від 30 листопада 2023 року у справі № 160/759/23) просила поновити строк звернення до суду із цим позовом з тих підстав, що на час його подання існувала (та існує) стала судова практика щодо застосування статті 233 КЗпП України в редакції, чинній на момент звільнення працівника, та вона об`єктивно розраховувала на її врахування Верховним Судом.

ВРП 19 лютого 2024 року надіслало додаткові пояснення, у яких просила залишити без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 .

Відповідач звертав увагу на те, що нарахування винагороди члена ВРП у період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року здійснювалась у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року. Кошти, які нараховані позивачу за цей період були виплачені в повному обсязі, боргу перед позивачем немає. Спірні кошти не нараховувалися, не обліковувалися у ВРП як заборгованість перед позивачем, а тому не підлягали виплаті при звільненні, що підтверджується наданими розрахунковими листами за квітень-вересень 2020 року та листом ВРП від 19 січня 2022 року № 359/0/9-22, яким повідомлено позивача про неможливість виплати іншого розміру винагороди члена ВРП, крім вже виплаченої.

Відповідач погоджувався, що стаття 116 КЗпП України передбачає обов`язок письмово повідомити працівника про належні йому при звільненні суми. Проте звертав увагу на те, що позивача відраховано зі штату ВРП 23 лютого 2022 року, а з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан. З метою збереження життя та здоров`я частина працівників була відправлена на дистанційну роботу, а з 01 березня 2022 року оголошено простій для працівників ВРП (припинено 03 жовтня 2022 року).

У судовому засіданні позивач заперечила проти задоволення клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав подане раніше клопотання.

Заслухавши думку учасників справи, Суд виходить з такого.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Положення статті 122 КАС України не містять норми, яка б врегульовувала порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

Частина друга статті 233 КЗпП України конкретизує предмет (заробітна плата) судового захисту та у редакції до 19 липня 2022 року встановлювала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Норми частини другої статті 233 КЗпП України є спеціальними, прямо встановлюють предмет (заробітна плата) судового захисту та мають пріоритет над нормами частини п`ятої статті 122 КАС України, які є загальними.

Відповідні висновки щодо співвідношення норм частини другої статті 233 КЗпП України та частини п`ятої статті 122 КАС України у питанні застосування строків звернення до адміністративного суду публічних службовців з позовними заявами у спорах про порушення законодавства про оплату праці неодноразово викладалися Верховним Судом, зокрема, у постановах від 04 травня 2023 року у справі № 560/3294/22, від 26 травня 2022 року у справі №420/10861/21, від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21.

Правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20, на необхідності застосування яких наполягає ВРП у обґрунтування клопотання про залишення цієї позовної заяви без розгляду, не є релевантними до обставин справи, позаяк у такій справі предметом спору було стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника на підставі статей 116 та 117 КЗпП України, що за правовою природою є окремим видом відповідальності роботодавця та не входить до структури заробітної плати, відповідно, і не регулюється положеннями статті 233 КЗпП України.

За таких обставин колегія суддів відхиляє доводи ВРП про необхідність застосування до спірних правовідносин положень частини п`ятої статті 122 КАС України.

Офіційне тлумачення положення частини другої статті 233 КЗпП України надав Конституційний Суд України у Рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 та №9-рп/2013.

Так, у Рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

На час звільнення позивача з посади члена ВРП (23 лютого 2022 року) частина друга статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

З огляду на вказане, Суд приймає до уваги доводи ОСОБА_1 , оскільки її право на звернення до суду із цим позовом відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) не було обмежене будь-яким строком.

У спірний період особливості застосування норм статті 233 КЗпП України також визначалися дією карантину, установленого на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», у зв`язку з чим запроваджувалися обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19 (у тому числі встановлювався режим надзвичайної ситуації), що безпосередньо впливало на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, вводилися певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

З метою зменшення негативного впливу поширення коронавірусу COVID-19 та забезпечення виконання функцій держави законодавцем прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року №540-IX (набрав чинності 28 квітня 2020 року), який спрямований на вдосконалення правових відносин у багатьох сферах життєдіяльності, які зазнали змін у зв`язку із поширенням коронавірусу COVID-19, серед яких і трудові відносини.

Цим Законом, серед іншого, КЗпП України доповнений главою ХІХ «Прикінцеві положення» такого змісту: « 1. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Термін дії карантину безперервно і неодноразово продовжувався. Зокрема, на дату звільнення та відрахування позивача зі штату ВРП (23 лютого 2022 року) на всій території України діяв карантин і на той час строк його дії був визначений до 31 березня 2022 року (згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 15 рудня 2021 року № 1336).

Постановами Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 229, від 27 травня 2022 року № 630, від 19 серпня 2022 року № 928, від 23 грудня 2022 року № 1423, від 24 квітня 2023 року №383 строк карантину було продовжено і датою його закінчення визначено 30 червня 2023 року.

Необхідно зауважити, що Верховний Суд, переглядаючи у касаційному порядку справи за позовами осіб, які були звільнені з публічної служби до 19 липня 2022 року, але звернулися до суду за захистом своїх прав у спорах про оплату праці вже після 19 липня 2022 року і з моменту їх звільнення пройшло більш ніж 3 місяці, розтлумачив цю правову ситуацію таким чином, що з уваги на дію пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, працівника, звільненого до 19 липня 2022 року, із позовом про стягнення усіх належних сум при звільненні, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року), не обмежене будь-яким строком.

Такі висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21, від 27 квітня 2023 року у справі № 420/14777/22, від 27 квітня 2023 року у справі № 300/4201/22, від 28 вересня 2023 року у справі № 140/2168/23, від 18 жовтня 2023 року у справі №380/14605/22, на які позивач посилається у своїх запереченнях проти задоволення клопотання ВРП про залишення її позовної заяви без розгляду та додаткових поясненнях до них.

Важливо врахувати, що у всіх цих справах спори заявлялися у період дії карантину. Наведені постанови не містять висновків про застосування чинної редакції частини другої статті 233 КЗпП України після закінчення дії пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України у зв`язку із закінченням дії карантину, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (з 30 червня 2023 року), як це має місце у цій справі.

З урахуванням описаних змін правового регулювання, заслуговують на увагу доводи позивача про те, що з моменту припинення дії карантину вона опинилася у стані правової невизначеності щодо строку, протягом якого може звернутися за захистом своїх прав, оскільки дата відміни карантину не була заздалегідь обумовленою.

Конституційний Суд України у Рішенні від 15 березня 2020 року № 2-р(ІІ)2020 наголосив, що зміни в юридичному регулюванні має бути вчинено так, щоб особи, юридичного статусу яких такі зміни стосуються, мали реальну можливість пристосуватися до нової юридичної ситуації, зокрема, встигли реалізувати певні права (вчинити потрібні дії) у спосіб, встановлений законодавством до внесення відповідних змін. За певних обставин, зокрема, якщо нове законодавче регулювання погіршуватиме юридичний статус осіб, законодавець повинен передбачити достатній перехідний період (розумний часовий проміжок) з моменту опублікування закону до набрання ним чинності (початку його застосування), протягом якого зацікавлені особи мали б можливість підготуватися до виконання вимог, передбачених новим законодавчим регулюванням.

Враховуючи, що строки звернення працівника до суду є складовою механізму реалізації права на судовий захист та є належною гарантією забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що позивач за цих обставин не може бути позбавлена права на судовий захист.

Наведене дає підстави для висновку, що до 19 липня 2022 року строк звернення позивача до суду з цим позовом не був обмежений будь-яким строком, а у правовідносинах, що виникли після цієї дати, вона не пропустила тримісячний строк, тому вказаний позов подано із додержанням вимог, встановлених статтями 160, 161 КАС України, та з дотриманням установленого законом строку звернення до суду, а клопотання ВРП не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 47, 248, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання Вищої ради правосуддя про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено18 листопада 2024 року.

Судді М.В. Білак

О.А. Губська

А.Г. Загороднюк

В.Е. Мацедонська

В.М. Соколов