Справа № 460/950/24
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2024-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 460/950/24 пров. № А/857/9683/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 березня 2024 року у справі № 460/950/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Комшелюк Т.О. в м. Рівне в порядку письмового провадження), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі ГУ ПФУ в Рівненській області, відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, відповідач 2), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Івано-Франківській області від 13.12.2023 № 42 про відмову у призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку на 5 років відповідно до статті 55 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон № 796-ХІІ), як особі, яка є постраждалою внаслідок аварії на ЧАЕС; зобов`язати ГУ ПФУ в Рівненській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 з 08 січня 2024 року пенсію за віком на пільгових умовах із зменшенням пенсійного віку на п`ять років у відповідності до статті 55 Закону № 796-ХІІ, з урахуванням стажу та заробітку набутого в Республіці Білорусь за період роботи в ТОВ «Трест Рос СЭМ» (РФ) з 01.01.2016 по 13.05.2020 згідно інформації, яка міститься в індивідуальному особовому рахунку позивача (страховий номер індивідуального особового рахунку НОМЕР_1 ), виданої Островецьким районним відділом Гродненського обласного управління Фонду соціального захисту населення Міністерства праці та соціального захисту Республіки Білорусь 08.09.2023 № 19-53/110.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25 березня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Івано-Франківській області від 13.12.2023 № 42 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 із зниженням пенсійного віку на 5 років відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Рівненській області призначити та виплачувати позивачу з 08 січня 2024 року пенсію за віком на пільгових умовах із зменшенням пенсійного віку на п`ять років у відповідності до статті 55 Закону № 796-ХІІ, з зарахуванням до страхового стажу період роботи в ТОВ «Трест Рос СЭМ» (РФ) в РБ з 12.11.2013 по 13.05.2020.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач 1, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано період роботи з 01.11.2013, оскільки відсутня інформація про сплату внесків до відповідного фонду держави, на території якої проводилась трудова діяльність. Позивач не надав доказів на підтвердження постійного проживання або праці у зоні посиленого радіологічного контролю.

Позивач скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, просив у задоволенні такої відмовити, оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідач 2 правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Справа розглядається в порядку письмового провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 КАС України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що позивач має статус громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю у 198_р. (категорія 4), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим Рівненською обласною державною адміністрацією 02.12.1993.

Згідно довідки виконавчого комітету Рафалівської селищної ради Вараського району Рівненської області від 04.12.2023 № 1492 позивач в період з 21.11.1973 по 26.05.1987, з 16.05.1989 по 21.10.1996, з 23.10.1996 по 29.05.2001, з 29.05.2001 по даний час проживає в смт. Рафалівка Вараського району Рівненської області. Смт. Рафалівка згідно Постанови Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 № 106 входить в перелік радіоактивно забруднених території внаслідок аварії на ЧАЕС і віднесено до зони посиленого радіоекологічного контролю.

11.12.2023 позивач звернувся до територіального управління Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії на умовах статті 55 Закону № 796-ХІІ.

За принципом екстериторіальності вказана заява та додані до неї документи розглядалися ГУ ПФУ в Івано-Франківській області.

Рішенням відповідача 2 від 13.12.2023 № 42 позивачу відмовлено у призначенні пенсії. Вказано, що страховий стаж становить 23 роки 8 місяців 28 днів. Вік заявника на день звернення 54 роки 11 місяців 4 дні. Необхідний страховий стаж становить 26 років (мінімальний страховий стаж для призначення пенсії в 2024 році 31 рік зменшений на 5 років). За результатами розгляду документів, доданих до заяви, згідно довідки 02-24 від 04.12.2023 № 1492 заявник проживав у зоні посиленого радіоекологічного контролю в смт. Рафалівка, яке відсутнє у переліку територій посиленого радіоекологічного контролю відповідно до Постанови УРСР від 23.07.1991 № 106. Також зауважив, що до стажу роботи заявника не зараховано періоди роботи на території держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, починаючи з 01.11.2013, оскільки відсутня інформація про сплату внесків до відповідного фонду держави, на території якої проводилася трудова діяльність.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінюючи спірні правовідносини, що виникли між сторонами, апеляційний суд виходить з наступних міркувань.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За змістом статті 9 Закону № 796-XII особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:

1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;

2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;

4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

Відповідно до абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-ХІІ особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, мають право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу. При цьому початкова величина зниження пенсійного віку 2 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період, та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Тобто, основною умовою зниження пенсійного віку є встановлення факту проживання чи роботи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року не менше 3 років.

Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-IV) і Закону № 796-ХІІ.

Згідно з пунктом 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року (далі Порядок № 22-1), в редакції, чинній на час звернення позивача за призначенням пенсії, до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи, які засвідчують особливий статус особи посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях № 122 від 09 березня 1988 року, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону № 796-XI).

За змістом пунктів 1.8-1.9 Порядку № 22-1 звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку. Днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис (у разі подання заяви через вебпортал таке повідомлення надсилається особі через електронний кабінет користувача вебпорталу). Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви, або дата реєстрації заяви на веб порталі.

Якщо поданих документів достатньо для визначення права особи на призначення пенсії, пенсія призначається на підставі таких документів. При надходженні додаткових документів у визначений строк розмір пенсії переглядається з дати призначення. У разі надходження додаткових документів пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність їх подання пенсія перераховується зі строків, передбачених частиною четвертою статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 11 Закону № 796-ХІІ до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше трьох років.

Згідно з частиною третьою статті 65 Закону № 796-ХІІ посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 11 Закону № 796-ХІІ (в редакції, чинній станом на дату видачі позивачу посвідчення потерпілого внаслідок аварії на ЧАЕС) передбачено, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють на території зони гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше трьох років.

За правилами, встановленими пунктом 4 частини першої статті 14 Закону № 796-ХІІ (в редакції, чинній станом на дату видачі позивачу посвідчення потерпілого внаслідок аварії на ЧАЕС) для встановлення пільг і компенсацій визначаються категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, якими є, зокрема особи, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4.

Саме таке посвідчення видане позивачу.

Видавши позивачу посвідчення категорії 4, держава в особі Рівненської обласної державної адміністрації визнала, що позивач станом на 1 січня 1993 року прожила у зоні гарантованого добровільного відселення не менше чотирьох років.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що єдиним документом, який підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом № 796-ХІІ, в тому числі на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27.02.2018 у справі № 344/9789/17, від 28.03.2018 у справі № 333/2072/17, від 08.05.2018 у справі № 708/1022/17, від 31.10.2019 у справі № 212/12245/13-а та в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України враховується судом при вирішенні даної справи.

Різного роду довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Разом з тим, підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ було те, що не підтверджено тривалість проживання чи постійної роботи позивача у зоні гарантованого добровільного відселення, відповідно, і її права користуватися пільгами, встановленими Законом № 796-XII, зокрема щодо кількості років зниженням пенсійного віку.

При цьому, факт видачі позивачу уповноваженим органом посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» підтверджує факт проживання або роботи позивача станом на 01 січня 1993 року у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років. У цій справі правомірність видачі позивачу відповідного посвідчення не є предметом спору.

Доказів скасування або анулювання виданого позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 4) матеріали справи не містять.

Щодо незарахування періоду роботи позивача з 01.11.2013 на території Республіки Білорусь, у зв`язку з відсутністю інформації про сплату страхових внесків, апеляційний суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 4 Закону № 1058-IV визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

13.03.1992 Україна стала учасником Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року (далі - Угода від 13.03.1992).

29.11.2022 Кабінет Міністрів України прийняв постанову «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення», згідно з пунктом 1 якої постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 у м. Москві.

Відповідно до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних правовідносин.

Отож, Угода 13.03.1992 підлягає врахуванню при зарахуванні спірного стажу роботи позивача на території російської федерації в період після 01.01.2004, оскільки вказана Угода була чинною на момент виникнення спірних правовідносин.

Статтею 1 Угоди від 13.03.1992 закріплено принцип територіальності, згідно з яким пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають (чинної на момент виникнення спірних правовідносин).

При цьому, метою Угоди від 13.03.1992 є взаємне визнання і виконання державами-учасницями зобов`язань відносно непрацездатних осіб, які отримали право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження до складу СРСР і реалізують це право на території держав - учасниць Угоди. Держави-учасниці цієї Угоди, визнавши відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, взяли на себе зобов`язання щодо захисту їхніх пенсійних прав.

Статтею 5 Угоди від 13.03.1992 встановлено, що вона поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди.

Статтею 6 Угоди від 13.03.1992 передбачено, що призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою. Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу. У разі, якщо в державах-учасницях Угоди запроваджена національна валюта, розмір заробітку (доходу) визначається виходячи з офіційно встановленого курсу на момент призначення пенсії.

Аналіз наведеного вказує на те, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди від 13.03.1992, підлягає безумовному врахуванню при призначенні пенсії.

Відповідно до статті 62 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 р. № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).

Пунктом 1 Порядку № 637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування є трудова книжка.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, нормами вказаного Порядку чітко визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. І лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, які містять відомості про періоди роботи.

Трудовою книжкою позивача серії НОМЕР_3 (дата заповнення 28.05.1990) підтверджується, що з 12.11.2013 по 13.05.2020 позивач працював на території Республіки Білорусь (записи №№ 9-11).

Вказані записи є чіткими, послідовними, не містять виправлень.

Таким чином, на підставі зазначених записів у трудовій книжці спірні періоди роботи позивача мають бути зараховані до його страхового стажу.

Щодо покликань апелянта на те, що для зарахування до страхового стажу позивача вищезазначених періодів роботи на території держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав позивачу необхідно надати підтвердження сплати страхових внесків до відповідних фондів держав-учасниць СНД, на території яких проводилась трудова діяльність, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною першою статті 20 Закону № 1058-IV передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків із сум, виражених в іноземній валюті, здійснюється шляхом перерахування зазначених сум у національну валюту України за курсом валют, установленим Національним банком України на день обчислення страхових внесків.

Відповідно до частини дванадцятої статті 20 Закону № 1058-IV страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Пунктом 7 частини шістнадцятої статті 106 Закону № 1058-IV, передбачено, що виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів.

Отже, за змістом вищезазначених норм, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Внаслідок невиконання страхувальником обов`язку по сплаті внесків позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

З огляду на зазначене апеляційний суд приходить до переконання про те, що позивач не повинен відповідати за несплату страхових внесків роботодавцем та їх, відсутність не може бути підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу позивача періодів його роботи на території російської федерації, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку сплати страхових внесків.

Вказаний висновок узгоджується з правовими висновками зазначеними у постановах Верховного Суду від 30.12.2021 по справі № 348/1249/17, від 17.07.2019 по справі № 144/669/17 та від 20.03.2019 по справі № 688/947/17.

Більше того, позивачем додано докази про сплату страхових внесків з 01.01.2016 по 13.05.2020.

Однак, як зазначив суд першої інстанції, такі докази протиправно відповідачем 2 не було враховано при вирішенні питання про призначення пенсії позивачу у зв`язку з відсутністю перекладу кутового штампу, що є проявом надмірного формалізму.

А тому, період роботи позивача з 12.11.2013 по 13.05.2020 протиправно не зарахований до страхового стажу позивача та підлягає зарахуванню.

Щодо незарахування періоду проживання позивача згідно довідки 02-24 № 1492 від 04.12.2023 до проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю у зв`язку з відсутністю смт. Рафалівка в переліку територій посиленого радіоекологічного контролю, колегія суддів виходить з наступних міркувань.

Перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 р. № 106 згідно з додатком № 1.

Смт. Рафалівка Вараського (раніше - Володимрецького району) Рівненської області, де позивач проживав в період з 21.11.1973 по 26.05.1987, з 16.05.1989 по 21.10.1996, з 23.10.1996 по 29.05.2001, з 29.05.2001 по даний час, не зазначено в додатку № 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 р. № 106.

Водночас в означеному Переліку зазначене смт. Нова Рафалівка Вараського (раніше - Володимирецького) району Рівненської області як таке, що віднесене до зони посиленого радіоекологічного контролю.

Як вже зазначалося вище, згідно довідки виконавчого комітету Рафалівської селищної ради Вараського району Рівненської області від 04.12.2023 № 1492 позивач в період з 21.11.1973 по 26.05.1987, з 16.05.1989 по 21.10.1996, з 23.10.1996 по 29.05.2001, з 29.05.2001 по даний час проживає в смт. Рафалівка Вараського району Рівненської області, яке згідно Постанови Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 р. № 106 входить в перелік радіоактивно забруднених території внаслідок аварії на ЧАЕС і віднесено до зони посиленого радіоекологічного контролю.

Також суд першої інстанції вірно врахував дані Рафалівської територіальної громади (інтернет ресурс: https://decentralization.ua/newgromada) про склад територіальної громади, до якої входить лише селище (смт.) Рафалівка. Смт. ж Нова Рафалівка не існує.

Отже, з наведених доказів встановлено, що смт. Рафалівка зазначене в додатку № 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 р. № 106 як смт. Нова Рафалівка, відноситься до зони посиленого радіоекологічного контролю, та проживання в такому населеному пункті дає право позивачу на виплати, передбачені Законом № 796-XII.

З матеріалів справи встановлено, що позивач в період з 26.04.1986 по 26.05.1987, з 16.05.1989 по 21.10.1996, з 23.10.1996 по 29.05.2001, з 29.05.2001 по даний час проживає в смт. Рафалівка Вараського району Рівненської області, яке згідно Постанови Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 р. № 106 входить в перелік радіоактивно забруднених території внаслідок аварії на ЧАЕС і віднесено до зони посиленого радіоекологічного контролю.

Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону № 796-ХІІ передбачено, зокрема, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи - особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку (2 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

У разі відсутності права на початкову величину зниження пенсійного віку на 2 роки та водночас за наявності станом на 01.01.1993 не менше 4 років проживання чи роботи у зазначеній зоні, право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку на 5 років особа набуває за умови проживання чи роботи в зазначеній зоні не менше 15 років.

Згідно доданих доказів, позивач має право на початкову величину зменшення пенсійного віку (2 роки) та в цілому на зменшення пенсійного віку на 5 років, у зв`язку з тим, що прожив у зоні посиленого радіоекологічного контролю більше 25 років.

Оскільки рішенням ГУ ПФУ в Івано-Франківській області позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ з підстав непідтвердження наявності у позивача необхідного страхового стажу та наявності підстав для зарахування періоду проживання позивача згідно довідки 02-24 від 04.12.2023 № 1492 до проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю та права на зменшення позивачу пенсійного віку на 5 років, підтвердження проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993 не менше 4 років, що спростовується вищенаведеним, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Крім того, оскільки дотримання позивачем інших необхідних умов для призначення даного виду пенсії не є спірним у даній справі, то позовні вимог в частині зобов`язання ГУ ПФУ в Рівненській області призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ також підлягають задоволенню.

Враховуючи положення пункту 1 частини першої статті 45 Закону № 1058-ІV пенсія позивачу повинна бути призначена з 08.01.2024.

Таким чином, колегія суддів приходить до неспростованого висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи позовні вимоги, з метою ефективного відновлення порушених прав позивача, прийняв законне та обґрунтоване рішення у наведений вище спосіб, що спростовує доводи апеляційної скарги.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального права та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст.243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 березня 2024 року у справі № 460/950/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар