Справа № 360/1168/24
Суддя: І.О. Свергун
Дата ухвалення: 2024-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

11 листопада 2024 рокум. ДніпроСправа № 360/1168/24

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Свергун І.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом адвоката Заботіна Віталія Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

03.10.2024 до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява адвоката Заботіна Віталія Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (далі відповідач), в якій представник позивача просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Луганській області щодо припинення нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) з квітня 2024 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Луганській області поновити нарахування та виплату щомісячної пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) з квітня 2024 року з виплатою усієї суми пенсійної заборгованості.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що позивач перебуває на обліку в відповідача та відповідно до листа ГУПФУ в Луганській області від 27.09.2024 виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.11.2019 було повторно призупинено. Жодні рішення, повідомлення від відповідача про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 не надходили.

Задля дотримання шестимісячного строку звернення до адміністративного суду просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо припинення нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1 з квітня 2024 року.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду.

Ухвалою суду від 08.10.2024 відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

16.10.2024 через підсистему «Електронний суд» від Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечував проти позовних вимог з огляду на таке.

Відповідно до матеріалів електронної пенсійної справи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні з 01.08.2014 як отримувач пенсії за віком на пільгових умовах за списком №1. Позивача було взято на облік за матеріалами електронної пенсійної справи, як внутрішньо переміщену особу.

Відповідно до Постанови № 637 у зв`язку з відсутністю довідки внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 було призупинено виплату пенсії з 01.02.2015.

На виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2018 року по справі № 812/364/18 ОСОБА_1 поновлено виплату пенсії на банківський рахунок, відкритий у ПАТ «Державний ощадний банк України».

Згідно постанови правління Національного банку України від 28.12.2018 № 162 «Про запровадження міжнародного номера (IBAN) в Україні» (зі змінами, внесеними згідно постанови Національного банку від 26.09.2019 № 118) банки України з 13.01.2020 перейшли на новий формат банківських рахунків у форматі IBAN.

Постановою правління Національного Банку України від 28.12.2018 № 162 «Про запровадження міжнародного номера банківського рахунку (ІВАN) в Україні» встановлено, що з 05.08.2019 банки України формують номер банківського рахунку відповідно до Національного стандарту України «Фінансові операції. Правила формування міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) в Україні. (IBAN Registry:2009, NEQ) ДСТУ-Н 7167:2010», затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 11.10.2010 №454.

На підставі вищезазначеного та у зв`язку з невідповідністю карткового рахунку з 01.11.2019 ОСОБА_1 було призупинено виплату пенсії до з`ясування.

05.05.2022 ОСОБА_1 засобами Веб порталу за допомогою кваліфікованого електронного підпису було надано заяву № 1280 про поновлення виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам.

Заяву № 1280 від 05.05.2022 та надані до неї документи розглянуто за принципом екстериторіальності спеціалістами Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області та 09.05.2022 прийнято рішення про відмову в поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 через не виконання пунктів 1.1 та 1.5 Порядку 22-1.

05.07.2022 ОСОБА_1 засобами вебпорталу за допомогою кваліфікованого електронного підпису було надано заяву № 1282 про поновлення виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам. Зазначену заяву було розглянуто за принципом екстериторіальності спеціалістами Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, в поновленні виплати пенсії було відмовлено через не виконання заявником пунктів 1.1 та 1.5 Порядку 22-1.

Наступну заяву від 29.06.2022 ОСОБА_1 № 1304 про поновлення виплати пенсії, яку надіслано засобами вебпорталу за допомогою кваліфікованого електронного підпису розглянуто спеціалістами Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області та рішенням №51 від 27.06.2022 в поновленні виплати було відмовлено, оскільки заявник звернувся через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України, що є порушенням вимог Порядку 22-1.

29.03.2024 ОСОБА_1 засобами вебпорталу за допомогою кваліфікованого електронного підпису було надано заяву № 1284 про поновлення виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам, в поновленні виплати пенсії було відмовлено спеціалістами Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області. Рішення про відмову від 04.04.2024 прийняте через порушення заявником вимог Порядку 22-1 та відповідних змін до нього.

29.03.2024 ОСОБА_1 засобами вебпорталу за допомогою кваліфікованого електронного підпису було надано заяву № 1283 щодо зміни виплатних реквізитів. Зміни внесені до електронної пенсійної справи.

16.04.2024 ОСОБА_1 засобами вебпорталу за допомогою кваліфікованого електронного підпису було надано заяву № 2852 щодо поновлення виплати ВПО з типом ідентифікації «відеоконференцзв`язок». Згідно рішення № 194039 від 12.06.2024 Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області під час відеоконференції при проведенні ідентифікації особу ОСОБА_1 встановлено.

Відділом перерахунків пенсій № 4 управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області в ході розгляду заяви ОСОБА_1 щодо поновлення виплати ВПО з типом ідентифікації «відеоконференцзв`язок» у проведенні та у продовженні виплати пенсії згідно Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування відмовлено.

Рішення від 12.06.2024 мотивоване тим, що відповідно до вимог Постанови 22-1 заява про поновлення виплати пенсії подається до територіального органу Пенсійного фонду України особисто з усіма необхідними документами.

Також відповідач звернув увагу суду, що всі рішення про відмову у поновленні виплати пенсії приймались іншими територіальними органами Пенсійного фонду України.

Тому відповідач вважає вимоги позивача незаконними, безпідставними та необґрунтованими, оскільки відсутні обставини протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності відповідача та порушення відповідачем прав, свобод, інтересів позивача.

З урахуванням викладеного відповідач просив відмовити у задоволені позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 КАС України, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , перебуває на обліку в ГУПФУ в Луганській області як отримувач пенсії за віком на пільгових умовах за списком №1, що підтверджено наявними в матеріалах справи копіями: паспорта громадянина України, картки платника податків, пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , виданого 11.01.2013.

Як зазначає відповідач, у зв`язку з відсутністю довідки внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 було призупинено виплату пенсії з 01.02.2015.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 25.09.2018 у справі 812/364/18 зобов`язано УПФУ в м. Лисичанську Луганської області відновити виплату ОСОБА_1 пенсії за віком з лютого 2015 року з нарахуванням компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок № НОМЕР_2 , відкритий у Публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України».

На виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 25.09.2018 по справі № 812/364/18 ОСОБА_1 поновлено виплату пенсії на банківський рахунок, відкритий у ПАТ «Державний ощадний банк України».

Відповідачем у відзиві зазначено, що нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 призупинено з 01.11.2019 «до з`ясування» у зв`язку з невідповідністю карткового рахунку.

05.05.2022 позивач звернувся через вебпортал Пенсійного фонду України з заявою № 1280 про поновлення виплати пенсії, яку було розглянуто за принципом екстериторіальності ГУПФУ в Чернівецькій області.

Рішення ГУПФУ в Чернівецькій області від 09.05.2022 № 51 відмовлено в поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 у зв`язку з невиконанням пунктів 1.1 та 1.5 Порядку 22-1.

07.05.2022 позивач звернувся через вебпортал Пенсійного фонду України з заявою № 1282 про поновлення виплати пенсії, яку було розглянуто за принципом екстериторіальності ГУПФУ в Миколаївській області.

Рішення ГУПФУ в Миколаївській області від 10.05.2022 відмовлено в поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 у зв`язку з невиконанням пунктів 1.1 та 1.5 Порядку 22-1.

24.06.2022 позивач звернувся через вебпортал Пенсійного фонду України з заявою № 1304 про поновлення виплати пенсії, яку було розглянуто за принципом екстериторіальності ГУПФУ в Закарпатській області.

Рішення ГУПФУ в Закарпатській області від 27.06.2022 №51 відмовлено в поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 у зв`язку зі зверненням через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України, що є порушенням вимог Порядку 22-1.

29.03.2024 позивач звернувся через вебпортал Пенсійного фонду України з заявою про поновлення виплати пенсії, яку було розглянуто за принципом екстериторіальності ГУПФУ в Харківській області.

Рішення ГУПФУ в Харківській області від 04.04.2024 відмовлено в поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 у зв`язку зі зверненням через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України, що є порушенням вимог Порядку 22-1.

16.04.2024 позивач звернувся через вебпортал Пенсійного фонду України з заявою про поновлення виплати пенсії з типом ідентифікації «відеоконференцзв`язок».

Рішенням ГУПФУ в Хмельницькій області від 12.06.2024 № 194039 в ході відеоконференції особу ОСОБА_1 встановлено.

Рішення ГУПФУ в Донецькій області від 12.06.2024 відмовлено в поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю особистого звернення до з оригiналами документiв.

Листом ГУПФУ в Луганській області від 27.09.2024 № 1200-0202-8/24649 у відповідь на адвокатський запит повідомлено представника позивача, що заяву ОСОБА_1 на ідентифікацію особи за допомогою відеоконференцзв`язку від 16.04.2024 опрацьовано. Рішенням ГУПФУ в Хмельницькій області від 12.06.2024 № 194039 особу пенсіонера встановлено. Рішенням ГУПФУ в Донецькій області від 12.06.2024 № 51 в поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 відмовлено, у зв`язку з необхідністю особистого звернення. Для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 необхідно особисто звернутися до будь-якого територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про поновлення виплати пенсії та необхідними документами: паспортом громадянина України; документом про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків; довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та оновленими реквізитами карткового рахунку банківської установи АТ Ощадбанк за нормами Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 № 1596.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги, суд виходить з такого.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

22.11.2014 набрав чинності Закон України від 20.10.2014 № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII), яким відповідно до Конституції та Законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 1 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Це визначення має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка: перебуває на території України на законних підставах; має право на постійне проживання в Україні; була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Частиною першою статті 2 Закону № 1706-VII визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Згідно із частиною першою статті 14 Закону № 1706-VII (заборона дискримінації) внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Проте реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо. Очевидно, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Суд зауважує, що згідно із абзацами першим другим частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

В межах спірних правовідносин призупинення виплати позивачу пенсії відбулося, як зазначено відповідачем, з 01.11.2019 «до з`ясування» у зв`язку з невідповідністю карткового рахунку.

Відповідного рішення про припинення виплати пенсії відповідачем не надано.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом № 1058-IV.

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV визначено складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Ураховуючи те, що відповідно до частини третьої статті 4 Закону № 1058-IV умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення, питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами.

Частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV визначено перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду.

Так, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

З аналізу норм статті 49 Закону № 1058-IV вбачається, що визначені законодавством підстави припинення виплати пенсії не є вичерпними. Проте, суд зауважує, що зі змісту наведеної норми законодавства вбачається, що «інші випадки» для припинення виплати пенсії повинні також бути передбачені саме законом.

Разом з цим, суд зазначає, що відповідачем не надано до суду доказів на підтвердження наявності передбачених статтею 49 Закону № 1058-IV підстав, для припинення позивачу виплати пенсії з 01.11.2019.

Правової позиції щодо пріоритетності застосування норм статті 49 Закону № 1058-IV як підстави для припинення виплати пенсії дотримується Верховний Суд у своїх рішеннях за 2018 рік, зокрема, від 06 лютого 2018 року у справі № 263/7763/17 (провадження № К/9901/202/17), від 13 лютого 2018 року у справі № 243/11937/17 (провадження № К/9901/1267/17, від 21 лютого 2018 року у справі № 425/1459/17 (провадження № К/9901/15534/18), від 27 лютого 2018 року у справі № 644/6336/17 (провадження № К/9901/2714/17), від 06 березня 2018 року № 243/4732/17 (провадження № К/9901/1464/17).

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що в межах спірних правовідносин позивачем оскаржується саме протиправність припинення виплати пенсії у листопаді 2019 року, без прийняття відповідного рішення, а не рішення, прийняті різними територіальними органами Пенсійного фонду України при розгляді заяв ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії.

Доказів того, що виплата пенсії позивачу поновлена, суду не надано.

Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

У даному випадку наявність статусу внутрішньо переміщеної особи потребує від пенсіонера на відміну від інших громадян України здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка, як встановлено судом раніше, була припинена управлінням без законних на те підстав.

У рішенні по справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (п. 25 цього рішення).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що припиняючи виплату позивачу пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив його право на отримання пенсії.

Згідно із частинами першою, другою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушених прав, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: […] визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; […].

Згідно з частиною другою статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Верховний Суд України у постанові від 24 листопада 2015 року по справі № П/800/259/15 (21-3538а15) зазначив, що сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити. Тобто бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим (№ рішення в ЄДРСР 54398764).

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду (частина третя статті 245 КАС України).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Припинивши позивачу виплату раніше призначеної пенсії за віком без прийняття рішення та за відсутності підстав, передбачених частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV, або підстав, передбачених іншим законом, відповідач вчинив протиправні дії. Відповідно, достатнім та ефективним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправними дій, а також зобов`язання відповідача до вчинення необхідних дій з метою відновлення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

В ході судового розгляду справи встановлено, що право позивача порушено у листопаді 2019 року.

Разом з тим, відповідно до положень частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Позивач звернувся до суду 03.10.2024, тому суд вважає за необхідне поновити право позивача на нарахування та виплату пенсії в межах шестимісячного строку, як самостійно визначено позивачем з квітня 2024 року.

Враховуючи вищевикладене, керуючись положеннями статті 9 КАС України, суд приходить висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганські області з виходом за межі позовних вимог шляхом визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо припинення нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1 , зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області поновити ОСОБА_1 нарахування та виплату пенсії за віком з 01 квітня 2024 року з виплатою заборгованості, що утворилась.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з корегуванням обраного способу захисту порушених прав позивача та виходом за межі заявлених позовних вимог.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 371 КАС України суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні звернути до негайного виконання рішення у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті.

Зважаючи на те, що у резолютивній частині судового рішення йдеться не про стягнення суми боргу, а про зобов`язання відповідача поновити нарахування та виплату пенсії, суд не вбачає підстав для звернення судового рішення до негайного виконання в межах суми стягнення на один місяць.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

При зверненні до суду, позивачем сплачено судовий збір у сумі 968,96 грн відповідно до квитанції від 02.10.2024 № 2639-6234-9408-3080.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позов задоволено повністю, з виходом за межі позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір у розмірі 968,96 грн на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 5, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (код за , Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, буд. 9) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо припинення нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області поновити ОСОБА_1 нарахування та виплату пенсії за віком з 01 квітня 2024 року з виплатою заборгованості, що утворилась.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім грн 96 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.О. Свергун