Справа № 200/3238/23
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2024-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2024 року справа №200/3238/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Сіваченка І.В., Гайдара А.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2023 р. у справі № 200/3238/23 (головуючий І інстанції Смагар С.В.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі відповідач, ВЧ), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати у повному розмірі ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 вересня 2017 року по 11 лютого 2021 року включно;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 вересня 2017 року по 11 лютого 2021 року включно в сумі 218 391 гривня 73 копійки відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08 лютого 1995 року №100.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2023 року адміністративний позов задоволено частково, а саме суд:

Визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (адреса: АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо невиплати у повному розмірі ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 вересня 2017 року по 11 лютого 2021 року включно.

Стягнув з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (адреса: АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 вересня 2017 року по 11 лютого 2021 року включно в сумі 34239 (тридцять чотири тисячі двісті тридцять дев`ять) гривень 33 копійки.

В іншій частині позовних вимог у задоволенні відмовив.

Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (адреса: АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп.

Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову в повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначає, що судом не вірно надано оцінку суті заявлених позовних вимог в справі 200/2007/21 та в справі 200/3238/23 щодо предмету оскарження, суб`єктивному складу та підстав вище вказаних справ. Данні справи є тотожними. Отже в адміністративної справі 200/3238/23 позов подано повторно ї є спробою перегляду прийнятого та виконаного рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29.06. 2021 в справі № 200/2007/21.

Відповідач зазначає що за рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29.06.2021 в справі № 200/2007/21 нараховано та вплачено на користь позивача 72864, 28 грн.

Виконання рішення суду стало предметом розгляду заяви представника позивача в справі № 200/2007/21. У цьому провадженні діям відповідача, щодо виконання судового рішення в справі 200/2007/21, надано правову оцінку ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 14.02.2023, та судом прийнято звіт відповідача про виконання рішення у справі.

Відтак наявність у Кодексі адміністративного судочинства України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, що визначені ст. ст. 287, 382, 383 КАС України виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову, тому в окремому судовому провадженні такі вимоги не розглядаються. Зазначена позиція відповідача узгоджується з постановою від 20.11.2019 у справі №640/18944/18 Верховного Суду.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

ОСОБА_1 з 16.09.2016 по 20.09.2017, проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Наказом командира військової частини від 20 вересня 2017 року № 203 о/с був виключений зі списків особового складу частини з 20 вересня 2017 року, що підтверджується копією послужного списку ОСОБА_1 .

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23.10.2020 у справі № 200/8514/20-а, задоволено частково позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, а саме судом:

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 16.09.2016 по 20.09.2017 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) січень 2008 року.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 16.09.2016 по 20.09.2017 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) січень 2008 року.

В іншій частині позовних вимог відмовив.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 05.11.2020 у справі № 200/8516/20-а задоволено позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, а саме судом:

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 по 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року у справі № 200/2007/21-а, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року, яке набрало законної сили 25 жовтня 2021 року, позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задоволено, а саме:

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 вересня 2017 року по 11 лютого 2021 року включно.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 вересня 2017 року по 11 лютого 2021 року включно.

Позивачу були виплачені платіжним дорученням № 252 від 11.02.2021 в сумі 45257,78 грн. компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2016-2017 років та індексація грошового забезпечення за період з 16.09.2016 по 20.09.2017, що підтверджується довідкою відповідача від 13 травня 2021 року № 177.

Тобто остаточний розрахунок з позивачем відповідач провів не в день його звільнення 20 вересня 2017 року, а лише 11 лютого 2021 року.

20 січня 2022 року Військовою частиною НОМЕР_1 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року у справі № 200/2007/21-а позивачу був виплачений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 11020,67 грн.

27 січня 2022 року позивач через свого представника звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із заявою в порядку ст.383 КАС України, в якій заявник посилався на те, що на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року по справі №200/2007/21 відповідачем частково виплачено середній заробіток за час розрахунку при звільненні за період з 21.09.2017 року по 11.02.2021 року в сумі 11020,67 грн. та просив визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , щодо не виплати в повному розмірі середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 21.09.2017 року по 11.02.2021 року включно при виконанні рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року по справі №200/2007/21; постановити окрему ухвалу про притягнення до відповідальності командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , який відповідальний за нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 при виконанні рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року по справі №200/2007/21; встановити військовій частині НОМЕР_1 місячний строк з дня отримання ухвали для надання відповіді про результати розгляду окремої ухвали на інформації про вжиті заходи.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 02 лютого 2022 року у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_3 в порядку ст.383 КАС України про визнання протиправною бездіяльність вчинену суб`єктом владних повноважень у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

У зазначеній ухвалі вказано, що у рішенні суду в справі №200/2007/21 не вирішувалося питання щодо розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та його розміру. Вказаним рішенням встановлено наявність у позивача права на нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 вересня 2017 року по 11 лютого 2021 року включно.

16 лютого 2022 року представник позивача звернувся до суду із заявою про встановлення судового контролю за виконанням Військовою частиною НОМЕР_1 рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року по справі №200/2007/21-а.

Ухвалою суду від 04 жовтня 2022 року заяву представника позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі 200/2007/21 задоволено. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 подати до 04 листопада 2022 року звіт про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року по справі №200/2007/21-а.

Ухвалою суду від 14 лютого 2023 року прийнято звіт Військової частини НОМЕР_1 про виконання судового рішення в адміністративній справі від 29 червня 2021 року №200/2007/21.

В ухвалі зазначено, що у звіті про виконання рішення суду по справі № 200/2007/21-а повідомлено, що на виконання зазначеного вище рішення платіжним дорученням №51 від 19.01.2022 року позивачу перераховано середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 11020,67 грн. та платіжним дорученням №01 від 03.03.2022 року судовий збір у розмірі 908,00 грн. За наслідками дослідження матеріалів справи, суд встановив, що рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року №200/2007/21 виконано у повному обсязі, а саме нараховано та сплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та судовий збір на користь ОСОБА_1 .

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 19 червня 2023 року хвалу Донецького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2023 року залишено без змін.

Підставою для звернення до суду з даним позовом стала незгода позивача із обрахованою відповідачем сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року у справі № 200/2007/21-а, яка склала 11020,67 грн..

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч.1 та 2 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

При наявності розбіжностей загальних і спеціальних (виняткових) норм, необхідно керуватися принципом Lex specialis (лат. - спеціальний закон, спеціальна норма), відповідно до якого при розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон, а також принципом Lex specialis derogat generali, суть якого зводиться до того, що спеціальний закон скасовує дію (для даної справи) загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальною.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 120/1196/19-а .

Суд зауважує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на осіб рядового та начальницького складу військової служби (служби цивільного захисту (військовослужбовців)) стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за невикористану відпустку) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм ст.117 КЗпП України як такої, що є загальною та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення.

Така позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 01.03.2018 року у справі № 806/1899/17, від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 26 травня 2020 року у справі № 820/1267/16, та, в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України, враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Положення ст.116, 117 КЗпП України, входять до гл. VII КЗпП України - оплата праці.

Таким чином, приписи ст.116, 117 КЗпП України поширюються та встановлюють обов`язок для роботодавця виплатити компенсацію у разі допущення з їх вини затримки у здійсненні виплат, що пов`язані саме з оплатою праці.

Так, за приписами законодавства, особа, звільнена зі служби, має бути повністю забезпечена грошовим забезпеченням.

Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені ст. 116 та 117 КЗпП України.

Статтею 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Положеннями ст. 117 КЗпП України (в редакції чинній на момент звільнення позивача) визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ текст статті 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.».

Вказана редакція статті 117 Кодексу законів про працю України набрала законної сили з 19.07.2022.

Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні приписів статті 117 Кодексу законів про працю України, яка діяла до внесених змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, Верховний Суд неодноразово зауважував, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

При цьому, за висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.

На підтримку наведеної вище позиції Великої Палати Верховного Суду, 30.11.2020 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Вказані висновки неодноразово були підтримані Верховним Судом, зокрема і у постановах від 09.03.2023 у справі № 520/899/21, від 05.04.2023 у справі № 560/13719/21, від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22.

Отже, у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

Наведена правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеному у постанові від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22, від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 10 квітня 2024 року справа № 360/380/23, від 18 квітня 2024 року справа № 380/4205/23, від 23 травня 2024 року справа № 560/11616/23.

Строк затримки по виплаті належних позивачу сум слід рахувати з 21 вересня 2017 року, оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після звільнення та не проведення зазначених виплат.

11 лютого 2021 року відповідачем на виконання рішення суду виплачено позивачу належні суми, що є днем фактичного розрахунку.

Таким чином, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 21 вересня 2017 року по 11 лютого 2021 року, а тому такий умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Абзац 3 пункту 2 Порядку №100 визначає, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Як вбачається з матеріалів справи, затримка розрахунку при звільненні за період з 21 вересня 2017 року по 11 лютого 2021 року включно становить 1240 календарних днів.

Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 вересня 2017 року по 11 лютого 2021 року включно становить 229412,40 грн. (185,01 грн. (середньоденний заробіток) х 1240 календарних днів затримки розрахунку при звільненні).

Судом першої інстанції встанволено, що сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 19,73% становить 45260,00 грн.

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року у справі № 200/2007/21-а Військовою частиною НОМЕР_1 позивачу був виплачений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 11020,67 грн.

Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (з урахуванням виплаченої суми), що підлягає виплаті позивачу, складає 34239,33 грн. (45260,00 грн. 11020,67 грн.).

Колегія суддів наголошує, що скаржником рішення суду першої інстанції не оскаржувалось в частині розрахунку, то в цій частині таке судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п. 13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України Про судове рішення в адміністративній справі від 20.05.2013 №7 , відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Щодо посилання скаржника на тотожність предмету оскарження, суб`єктивному складу та підстав у справі 200/2007/21 та в справі 200/3238/23, колегія суддів зазначає наступне.

Так за приписами процесуальних норм, неможливість повторного розгляду справи за наявності судового рішення, що набрало законної сили, у тотожній справі ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих же підстав.

Відповідно до наведеної норми тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 11 квітня 2018 року у провадженні 11-257заі18.

Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової (юридичної) визначеності. Виходячи з прецедентної практики Європейського суду з прав людини, принцип правової визначеності передбачає дотримання правила «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, який полягає в тому, що позивач, який порушив справу проти відповідача і отримав за результатами її розгляду остаточне рішення, не може ініціювати повторне судове провадження стосовно того ж самого відповідача, якщо судовий позов ґрунтується на тих самих фактичних обставинах, або ж нова вимога могла бути складовою частиною попередньої у першому рішенні.

Тобто, за вказаним принципом, жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного і обов`язкового до виконання рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового судового рішення. Res judicata є способом запобігання повторному розгляду справи та несправедливому відношенню до інших учасників судового процесу.

При цьому, суд звертає увагу, що предмет позову - це частина позову, яка становить матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права, а також підпадати під адміністративну юрисдикцію.

Підстава позову - це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що підтверджують кожну обставину, а також наявність підстав для звільнення від доказування. Під підставою позову розуміються обставини, з яких витікає право вимоги позивача, на яких позивач їх засновує.

У постанові від 09 жовтня 2018 року у справі №809/487/18 Верховний Суд зазначив, що підстави адміністративного позову це фактичні та юридичні обставини публічно-правового спору, які обґрунтовують можливість подання такого позову, це факти, які відповідно до норм матеріального права вказують на наявність (відсутність) між позивачем та відповідачем спірних правовідносин. Відтак, для встановлення тотожності підстав позову визначальне значення має коло обставин та фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Не є зміною підстав адміністративного позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше.

Верховний Суд у постанові від 13 березня 2018 року у справі № 916/1764/17 вказав, що не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року у справі № 200/2007/21-а, зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 вересня 2017 року по 11 лютого 2021 року включно.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 02 лютого 2022 року у справі № 200/2007/21-а якою відмовлено у задоволенні заяви представника позивача в порядку ст.383 КАС України, зазначено , що у рішенні суду в справі №200/2007/21 не вирішувалося питання щодо розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та його розміру. Вказаним рішенням встановлено наявність у позивача права на нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 вересня 2017 року по 11 лютого 2021 року включно.

За результатами виконання рішення суду, відповідачем було нараховано та виплачена сума індексації грошового забезпечення.

Позивач не погодившись з діями відповідача в частині розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та правильності його обчислення, звернувся до суду із цим позовом.

У цій справі, що розглядається судом, позивач не згоден з розрахунком та сумою нарахованого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 вересня 2017 року по 11 лютого 2021 року включно. Вказане не було предметом правової оцінки судами у справі №200/2007/21-а.

Отже, предметом розгляду у справі № 200/2007/21-а було право позивача на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. У межах зазначеної справи спірним питанням є визначення розрахунку та суми такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, вказані вимоги, що були предметом позову у справі №200/2007/21-а не є тотожними вимогам у цій справі.

Висновки колегії суддів у даній справі відповідають правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постановах від 30 березня 2023 року по справі №200/2737/21-а та від 28 червня 2023 року по справі №200/4258/22, від 15 грудня 2022 року у справі № 460/3473/21, від 23 січня 2023 року у справі № 340/3391/22, від 13 липня 2023 року справа №560/832/23, від 27 липня 2023 року справа № 560/10793/22.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з вищезазначеного правового регулювання та встановлених обставин справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2023 р. у справі № 200/3238/23 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2023 р. у справі № 200/3238/23 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 07 листопада 2024 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді А.В. Гайдар

І.В. Сіваченко