Справа № ЗД/460/12/24
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2024-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № ЗД/460/12/24 пров. № А/857/22334/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2024 року (головуючий суддя Максимчук О.О., м. Рівне) у справі № ЗД/460/12/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій та бездіяльності протиправними,

в с т а н о в и в :

12.08.2024 ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій (бездіяльності) протиправними, в якій позивач просить вжити заходи забезпечення його майбутнього позову, а саме до набрання законної сили судовим рішенням у справі щодо оскарження дій (бездіяльності) відповідача щодо невнесення уточнених облікових даних заявника до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів та невидачі військово-облікового документа (далі - ВОД), просить заборонити відповідачу:

1) вчиняти дії щодо звернення до територіального органу (підрозділу) поліції для адміністративного затримання та доставлення до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки заявника, як особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, передбачене статтями 210 і 210-1 КУпАП;

2) проводити адміністративне затримання та доставляння заявника до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки;

3) здійснювати оформлення призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період Заявника;

4) здійснювати переміщення до військової частини з метою проходження заявником військової служби в Збройних Силах України.

Заява мотивована тим, що звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ) з метою постановки на облік як військовозобов`язаного за місцем реєстрації та уточнення своїх облікових даних згідно вимог п.22 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою КМУ №560 від 16.05.2024 року. Вказує, що надав працівникам ІНФОРМАЦІЯ_2 документи, що підтверджують те, що він навчається, а також довідку АТ "НАЕК "Енергоатом" №83-16/2-113 від 23.05.2023 року про те, що він працює у філії "ВП "Хмельницька АЕС" монтажником санітарно-технічних систем і устаткування 4 розряду групи з ремонту управління соціальних об`єктів. Зазначені документи були надані заявником з метою повідомити, що після отримання військово-облікового документу роботодавець подасть його на бронювання в Порядку, затвердженому КМУ від 04.02.2015 р. №45. Зазначає, що під час оформлення ВОД всупереч п. 69 Порядку заявника було направлено на медичний огляд та одразу вручено повістку на 01.07.2024 із вказівкою, що у випадку небронювання його роботодавцем, він зобов`язаний буде з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак, після проходження такого медичного огляду 23.05.2024 заявнику було вручено повістку на 24.05.2024 для відправки, а ВОД на руки видано не було, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит. Вважає, що такі протиправні дії ІНФОРМАЦІЯ_2 унеможливлюють бронювання філією "ВП "Хмельницька АЕС" заявника як свого працівника.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Як вбачається із змісту оскаржуваної ухвали, свої висновки про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції обґрунтовував тим, що позивачем не доведено існування обставин очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі у сфері публічно-правових відносин, а також з огляду на неспівмірність запропонованих заявником заходів з можливим предметом судового спору, суд першої інстанції прийшов до висновку, що визначені законом підстави для забезпечення позову відсутні.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідач, зарахувавши в запас позивача, не видав йому військовий квиток попри те, що військовий квиток видається під час зарахування в запас, як передбачено у п.3 Порядку видачі, зберігання та знищення військових квитків осіб рядового, сержантського і старшинського складу, затвердженого наказом Міністра оборони України від 10.04.2017 №206. Наголошує, що відповідач зобов`язаний забезпечити ведення Реєстру та актуалізацію його бази даних і у разі виконання відповідачем свого обов`язку щодо виправлення недостовірних відомостей про заявника в Реєстрі, то б позивач міг би сформувати собі електронний ВОД, який містив би актуальні відомості про нього, як військовозобов`язаного. Вважає, що подання до суду заяви про забезпечення позову не може вважатися передчасним, адже позивач вчинив всі дії, які від нього залежали, з метою отримання військово-облікового документу. Наголошує, що такі дії щодо оформлення та невидачі заявнику ВОД порушують право на свободу пересування, гарантоване статтею 33 Конституції України, а також створюють обставини, за яких заявник може бути затриманий представником ІНФОРМАЦІЯ_3 , або поліцейським, або працівником Держприкордонслужби, а також якого може бути притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ст.210 та/чи ст.210-1 КУпАП.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав.

Апеляційний розгляд справи здійснено згідно ч.2 ст.312 КАС України в порядку письмового провадження за правилами ст. 311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду. У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті.

Згідно ч. 1, 2 ст.150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду;

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Частиною 1 ст.151 КАС України визначено, що позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 4) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Частиною 2 ст.151 КАС України визначено, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Виходячи з аналізу наведених норм, підставою для вжиття заходів забезпечення позову можуть стати такі обставини: 1) можливість істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду без вжиття заходів забезпечення позову; 2) можливість істотного ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся; 3) очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень; 4) очевидність ознак порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, оспорюваним рішенням, дією або бездіяльністю.

Колегія суддів зазначає, що підстави забезпечення позову, що визначені в ч.2 ст.150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якої можливо запобігти.

Також суд апеляційної інстанції наголошує, що заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим позовним вимогам, повинні бути безпосередньо пов`язаними з предметом спору (у даному випадку майбутнього), необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення в майбутньому, повинні забезпечувати співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до Рекомендації №R(89)8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

Апеляційний суд наголошує, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 05.03.2019 у справі №826/16911/18, від 25.04.2019 у справі №826/10936/18, від 26.06.2019 у справі №826/13396/18, від 30.09.2019 у справі №420/5553/18, від 30.09.2019 у справі №640/868/19, від 30.09.2019 у справі №840/3517/18, від 29.01.2020 у справі № 640/9167/19.

Колегія суддів звертає увагу, що розгляд справи по суті - це безпосередньо вирішення спору судом з ухваленням відповідного рішення. У свою чергу, забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача до вирішення справи по суті з метою створення можливості реального та ефективного виконання рішення суду. А тому, сам факт прийняття суб`єктом владних повноважень (відповідачем) рішення чи вчинення дій, які на думку заявника порушують його права та інтереси, не може автоматично свідчити про те, що таке рішення чи дії є очевидно протиправними і що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання майбутнього рішення суду, адже факт порушення прав та інтересів особи (позивача) підлягає доведенню у встановленому законом порядку.

Підтвердження факту вчинення таких порушень чи спростування цієї обставини може бути з`ясоване виключно в процесі розгляду справи по суті заявлених позовних вимог.

Верховний Суд у постанові від 29 серпня 2023 року у справі № 120/1001/23 зазначив, що в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Також суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.

Крім того, вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.

Як вбачається зі змісту заяви про забезпечення позову та апеляційної скарги, заявник має намір у майбутньому звернутися до суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправними дії щодо невнесення його уточнених даних до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів та щодо безпідставної невидачі військово-облікового документа.

Апелянт вважає, що дії (бездіяльність) ІНФОРМАЦІЯ_2 порушують його право на свободу пересування, гарантоване статтею 33 Конституції України, а також створюють обставини, за яких заявник може бути затриманий представником ІНФОРМАЦІЯ_3 , або поліцейським, або працівником Держприкордонслужби, а також якого може бути притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ст.210 та/чи ст.210-1 КУпАП.

Водночас, апеляційний суд зауважує, що очевидність такої протиправності потребує з`ясування та детальної перевірки доказами обставин щодо наявності або відсутності передумов та підстав внести вказані у заяві про забезпечення позову уточнені облікові дані та видати заявнику військово-обліковий документ.

Колегія суддів наголошує, що достовірно встановити наведені обставини без розгляду спору по суті є неможливим.

Факт порушення прав та інтересів заявника підлягає доведенню у встановленому законом порядку, тобто підтвердження факту вчинення таких порушень чи спростування цієї обставини може бути з`ясоване виключно в процесі розгляду справи по суті заявлених позовних вимог.

Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у відповіді від 11.06.2024 №0116/3475 ІНФОРМАЦІЯ_4 , покликаючись на приписи абзацу 2 пункту 3 Порядку видачі, зберігання та знищення військових квитків осіб рядового, сержантського і старшинського складу (затверджений наказом Міністра оборони України від 10.04.2017 №206) повідомив заявника про те, що для отримання оригіналу ВОД заявник має особисто з`явитись до відповідача.

Сам по собі факт невідображення або недостовірного відображення у електронному ВОД (Резерв+) даних щодо заявника в частині ТЦК та СП, де заявник перебуває на обліку, та номера і дати проходження ним ВЛК, не вказує на наявність протиправної бездіяльності відповідача і що така протиправність бездіяльності є очевидною.

Колегія суддів знову звертає увагу апелянта, що встановлення ознак протиправності оскаржуваного рішення є фактично вирішенням адміністративного спору по суті, що є неприпустимим на даній стадії судового процесу.

Крім того, відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 151 КАС України не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення.

Судом першої інстанції слушно зауважено, що заходи забезпечення позову не є співмірними із предметом майбутнього позову заявника, з яким він має намір звернутися до суду, адже невидача ВОД, невнесення уточнених облікових даних заявника до Реєстру та отримання заявником повісток на відправку не призводить до настання безумовних правових наслідків у вигляді наказу про призов на військову службу, та/або вчинення дій, заборонити які просить заявник у заяві про забезпечення позову.

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що наявними матеріалами не підтверджено, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких заявник має намір звернутися до суду з позовом, оскільки жодних належних та допустимих доказів у розумінні статей 73,76 КАС України на підтвердження існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам позивача до ухвалення судового рішення в адміністративній справі, а також, що відновлення прав та інтересів позивача без вжиття заходів забезпечення позову стане неможливим, суду не надано.

Апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову до подання позовної заяви в майбутньому.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 150, 151, 311, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2024 року у справі № ЗД/460/12/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом 30 днів.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар