Справа № 520/13575/24
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2024-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2024 р. Справа № 520/13575/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Любчич Л.В. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.07.2024, головуючий суддя І інстанції: Шевченко О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі №520/13575/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якій просив суд стягнути з бюджету держави на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 776535 грн. в рахунок завданої матеріальної (майнової) та моральної шкоди, спричиненої органом виконавчої влади - Управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.07.2024 з урахуванням ухвали від 19.08.2024 про виправлення описки адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.07.2024 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вважає, що незаконними діями відповідача, які полягали в регулярній невиплаті частини пенсійного забезпечення, що належать йому згідно діючого законодавства та відмові в виплаті вказаної суми вже після винесення та вступу в законну силу рішення суду, позивачу нанесено моральну шкоду, яка полягає в порушенні його поняття про соціальну справедливість та демократичні засади державного устрою, а також розумінні того факту, що його матеріальне забезпечення (пенсія), яку він отримує у зв`язку з багатолітньою службою на сгражі Закону, незаконно зменшена вдвоє на протязі великого проміжку часу та мій матеріальний стан погіршено, таким чином і без звернення до суду неможливо досягти справедливого відношення до працівників, які охороняли Закон і порядок в державі. Також зазначає, що ВГСУ в інформаційному листі від 17.07.2012 №01-06/928/2012 роз`яснив практику застосування розрахунку суми боргу, яка повинна бути розрахована з урахуванням індексу інфляції за кожен рік прострочення боргу. В результаті невиконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2022 року по справі №520/5685/22, яке набрало законної сили, позивачу спричинено матеріальну (майнову) шкоду, яка складається з недоотриманої з грудня 2019 року пенсії, що з урахуванням індексу інфляції складає 706 535,00 грн. Крім того, позивач вважає, що діями посадових осіб пенсійного органу спричинено моральну шкоду 70 000,00 грн.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів вислухавши суддю доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши письмові докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2022 року по справі №520/5685/22 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови у проведення перерахунку пенсії ОСОБА_1 в розмірі обчисленого з грошового забезпечення, визначеного зі складових довідки Державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Харківській області" №33/41-1924 від 15.07.2021. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в розмірі обчисленого з грошового забезпечення, визначеного зі складових довідки Державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Харківській області" №33/41-1924 від 15.07.2021, починаючи з 01.12.2019 року, з урахуванням раніше проведених виплат.

Судове рішення набрало законної сили.

Розрахунком на доплату (виплату, утримання) пенсії за пенсійною справою позивача вбачається, що сума недоплаченої пенсії, перерахованої на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2022 року по справі №520/5685/22, розрахована пенсійним органом та складає 315 613,28 грн.

В позовній заяві зазначено та листом ГУ ПФУ в Харківській області від 03 березня 2023 року підтверджено, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2022 року по справі №520/5685/22, яке набрало законної сили, Головним управлінням здійснено перерахунок пенсії. З 01.03.2023 пенсія виплачується з урахуванням рішення суду. Різницю в пенсії за період з 01.12.2019 по 28.02.2023 буде виплачено в межах затверджених бюджетних призначень для здійснення відповідних виплат.

В прохальній частині позову позивач просить суд стягнути з бюджету держави на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 776535 грн. в рахунок завданої матеріальної (майнової) та моральної шкоди, спричиненої органом виконавчої влади - Управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області.

В позовній заяві позивачем зазначено, що недоплата пенсійним органом за період з 2019 по 2022 роки, яка виникла в результаті перерахунку пенсії на виконання рішення суду, складає 315613,28 грн.

Позивачу спричинено матеріальну (майнову) шкоду, яка складається з недоотриманої з грудня 2019 року пенсії, що з урахуванням індексу інфляції складає 706 535,00 грн.

Крім того, позивач також зазначив, що моральна шкода, спричинена пенсійним органом, склала 70 000,00 грн.

Ухвалою суду провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області в частині позовних вимог про стягнення з бюджету держави на користь ОСОБА_1 суму пенсійного боргу 315 613,28 грн., визначену в результаті перерахунку пенсії на виконання рішення суду, закрито. В іншій частині позовних вимог - продовжено розгляд справи.

Отже, в даному випадку підлягав вирішенню спір в частині позовних про стягнення з бюджету держави на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 390 921,72 грн. індексу інфляції, а також моральної шкоди 70000,00 грн.

Ввважаючи, що в результаті невиконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2022 року по справі №520/5685/22, яке набрало законної сили, позивачу спричинено матеріальну (майнову) шкоду, яка складається з недоотриманої з грудня 2019 року пенсії, що з урахуванням індексу інфляції складає 706 535,00 грн. та моральну шкоду 70 000,00 грн., позивач звернувся з позовом до суду.

Залишаючи адміністративний позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з пенсійного органу на користь позивача індексу інфляції 706535,00 грн., зважаючи на відсутність підстав для задоволення позовних вимог у вказаній частині, також відсутні підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 70 000,00 грн., які є похідними від позовних вимог, в задоволенні яких судовим рішенням відмовлено.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 11 та частиною першою статті 13 Цивільного кодексу України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Поряд з цим, стягнення інфляційних втрат регулюється статтею 625 ЦК України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 18.07.2018 у справі №2а-11853/10/1570.

За результатами системного аналізу законодавчих норм, які регулюють спірні правовідносини, зокрема, статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц.

У постанові від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц Великою Палатою Верховного Суду сформовано висновок, відповідно до якого приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство. В той же час, правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можна застосовувати норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Таким чином, приписи частини другої статті 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується, оскільки трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що норми Цивільного кодексу України, зокрема, ті, що регулюють наслідки порушення зобов`язань, до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, не застосовуються, а тому у цій справі відсутні підстави для застосування цивільно-правової відповідальності до відповідача, оскільки правовідносини, що склались між позивачем та відповідачем, є публічними, а не цивільно-правовими.

Таким чином, пенсійний орган не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні ст. 625 ЦК України, тому положення статті 625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, які в даному випадку виникли у зв`язку з виконанням судового рішення.

Вказана правова позиція щодо застосування положень статті 625 ЦК України узгоджується з правовою позицією, що міститься у постанові Верховного Суду від 27.08.2020 у справі № 804/871/16.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з пенсійного органу на користь позивача індексу інфляції 706535,00 грн. та моральної шкоди у сумі 70 000,00 грн., які є похідними від позовних вимог, в задоволенні яких судовим рішенням відмовлено.

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови в задоволенні заявлених позовних вимог.

Поряд з цим, питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані спеціальним Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 №2050-ІІІ та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159.

Тож, позивач не позбавлений можливості скористатися вказаним правом компенсації втрати частини доходів у порядку та спосіб, визначені законом.

В межах даної справи позивач не заявляв відповідних вимог щодо компенсації втрати частини доходів, передбачених Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", а позовна заява не вмотивована відповідними підставами та судом першої інстанції такі вимоги не розглядались.

Суд першої інстанції надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору та дослухався до усіх аргументів сторін, які здатні вплинути на результат вирішення спору.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.

За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та свідчать про незгоду із правовою оцінкою суду першої інстанції обставин справи, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Таким чином, колегія суддів, згідно ст. 316 КАС України вирішила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.07.2024 по справі №520/13575/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді Л.В. Любчич О.В. Присяжнюк