Справа № 300/4704/24
Суддя: Панікар І.В.
Дата ухвалення: 2024-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"15" листопада 2024 р. справа № 300/4704/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Панікара І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області (далі відповідач), за змістом якого просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього заробітку за час затримки виплати повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з 30.04.2023 по 30.10.2023.
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати повного розрахунку при звільненні з 30.04.2023 по 30.10.2023, з урахуванням висновків суду.
Позовні вимоги мотивовано тим, що згідно із наказом Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області № 208-ос від 29.04.2023 позивача звільнено з зі служби в поліції. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.01.2024 в справі № 300/8606/23 зобов`язано Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за 2021 рік у кількості 23 доби та за невикористану щорічну основну та додаткову відпустку за 2022 рік у кількості 45 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення. Вказану виплату на думку позивача, на виконання вищевказаного рішення, відповідачем здійснено 16.04.2024. Відтак, остаточний розрахунок у зв`язку із звільненням відповідач провів лише 16.04.2024, проте не виплатив середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Представник позивача вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статті 117 Кодексу законів про працю України щодо виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником в день звільнення з роботи.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.06.2024 відкрито провадження у даній справі, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку, визначеному статтею 262 КАС України (а.с.23).
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов через підсистему «Електронний суд» 05.07.2024, згідно змісту якого, представник відповідача щодо можливості задоволення заявлених позовних вимог заперечив. Вказав, що на виконання рішення суду у справі № 300/8606/23, 16.04.2024 року ГУНП в області ОСОБА_1 було нараховано компенсацію у сумі 71 828, 40 грн. та виплачено грошову компенсацію за відпустки в загальній сумі 70 750, 97 грн., із утриманням та відрахування обов`язкових платежів. Звернуто увагу суду, що у 2024 бюджетному році органом Казначейство не було зареєстровано за ГУНП в області бюджетних фінансових зобов`язань за минулі роки, отже, у кошторисі відповідача на 2024 рік не передбачено коштів на зазначені видатки. З огляду на наведене правове регулювання, відповідач, маючи правовий статус бюджетної установи, не може на власний розсуд розпоряджатися бюджетними коштами, які йому виділено на певний бюджетний період (2024 рік) та конкретно визначені цілі фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише для діючих працівників. У свою чергу, стягнення з відповідача будь-яких коштів на виплату ніби-то середнього заробітку за затримку розрахунку знаходиться у причинно наслідковому зв`язку із тим, що вказана сума буде виплачено з асигнувань на заробітку плату у 2024 році діючих працівників, які в період правового режиму воєнного стану переведені на посилений варіант несення служби та дають відсіч агресору, тобто у обмеженні їх у розмірах виплатах (премій, разових доплати, тощо), що на нашу думку, також виходить за межі принципів розумності та справедливості. У зв`язку із наведеним просить суд в задоволенні позову відмовити повністю (а.с.26-28).
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, дослідивши позовну заяву, відзив на позов та в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги, встановив наступне.
Відповідно до витягу з наказу Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області від 29.04.2023 за № 208 о/с ОСОБА_1 з 30.04.2024 звільнено зі служби в поліції (а.с.6).
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.01.2024 по справі № 300/8606/23 зобов`язано Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за 2021 рік у кількості 23 доби та за невикористану щорічну основну та додаткову відпустку за 2022 рік у кількості 45 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення (а.с.12-17).

Як встановлено судом з матеріалів адміністративної справи, відповідно до Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.01.2024 по справі № 300/8606/23 відповідачем 17.04.2024 виплачено позивачу компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за 2021 рік у кількості 23 доби та за невикористану щорічну основну та додаткову відпустку за 2022 рік у кількості 45 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення в розмірі 70700,97 грн. (а.с.18).

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області щодо не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Спірні правовідносини між сторонами по даній справі щодо порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським, регулюються правовими нормами Закону України "Про Національну поліцію" від 2 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), що були чинні на день виникнення спору.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про Національну поліцію" Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно з статтею 3 Закону України "Про Національну поліцію" у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

За приписами частини першої статті 59 Закону України "Про Національну поліцію" служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 проходив службу в органах Національної поліції і наказом Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області № 208 о/с з 30.04.2023 був звільнений зі служби (а.с.6).

Разом з тим, при звільненні позивача зі служби в органах поліції з відповідачем виник спір з приводу проведення повного розрахунку, а саме щодо виплати грошової компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки за 2021 рік у кількості 23 доби.

Вказаний спір між цими ж сторонами став предметом судового розгляду в адміністративній справі № 300/8606/23. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.01.2024 по справі № 300/8606/23 зобов`язано Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за 2021 рік у кількості 23 доби та за невикористану щорічну основну та додаткову відпустку за 2022 рік у кількості 45 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення.

Вказане судове рішення набрало законної сили 26.02.2024.

В подальшому, на виконання вказаного судового рішення відповідачем 17.04.2024 виплачено позивачу компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за 2021 рік у кількості 23 доби та за невикористану щорічну основну та додаткову відпустку за 2022 рік у кількості 45 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення в розмірі 70700,97 грн. (а.с.18).

Суть спору між сторонами по даній справі зведена виключно до наявності чи відсутності підстав, для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, у вигляді виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період з 30.04.2023 по 30.10.2023.

В даному аспекті суд вказує на таке.

За змістом статті 1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення та існування спірних правовідносин) Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України встановлено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Так, відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Згідно висновків Верховного Суду у постанові від 28.06.2023 по справі № 560/11489/22 застосуванню підлягає стаття 117 КЗпП України у редакції, чинній на дату звернення позивача з позовом до суду.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Як вже встановлено судом, на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.01.2024 в справі № 300/8606/23 відповідачем 17.04.2024 виплачено ОСОБА_1 компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за 2021 рік у кількості 23 доби та за невикористану щорічну основну та додаткову відпустку за 2022 рік у кількості 45 діб, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення в розмірі 70700,97 грн., водночас, аналізуючи матеріали справи останнім не здійснено виплату середнього заробітку за час затримки виплати повного розрахунку при звільненні.

Таким чином, відповідач не дотримався вимог трудового законодавства щодо обов`язку виплатити працівнику при звільненні всі належні йому суми та з урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про наявність підстав до зобов`язання відповідача щодо вчинення дій з нарахування та виплати на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

При цьому, право позивача на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні підлягає захисту за шість місяців до дати остаточного розрахунку, враховуючи редакцію статті 117 КЗпП України чинну на час проведення відповідачем повного розрахунку.

Окрім того, суд зазначає, що правила обчислення середнього заробітку для визначення оплати вимушеного прогулу визначені Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із нормами частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, всупереч наведеним вимогам, відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів в повному об`ємі правомірності своїх дій.

За таких обставин, заявлені позивачем позовні вимоги є обґрунтованими, внаслідок чого, адміністративний позов підлягає до задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, враховуючи, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення, позивач, згідно із квитанцією від 12.06.2024 підтвердив сплату судового збору на суму 1211,20 грн., за подання даного адміністративного позову, суд робить висновок про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області сплачений судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задоволити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Івано-Франківській області (, вул. Української Перемоги, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області (, вул. Української Перемоги, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

Позивач:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ).

Відповідач:

Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області (, вул. Української Перемоги, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) .

Суддя /підпис/ Панікар І.В.