Справа № 160/13463/24
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2024-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 листопада 2024 року м. Дніпросправа № 160/13463/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.06.2024 ( суддя Букіна Л.Є.) в адміністративній справі №160/13463/24 за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправної та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогами визнати протиправною та скасувати постанову від 20.05.2024 року ВП 74451634 про закінчення виконавчого провадження, винесену Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 червня 2024 року позов задоволено.

З апеляційною скаргою звернулася третя особа ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, в якій просило скасувати вищезазначене рішення, як незаконне та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом під час апеляційного перегляду справи, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.08.2023 року по справі № 160/2514/23 позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії, задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано постанову Павлоградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області №12024/367183/7022.1/28, якою припинено (затримано) ОСОБА_1 (номер справи 367183, номер випадку 7022.1) виплату щомісячної страхової виплати в розмірі 16 397,94 грн

Постановою Третього адміністративного апеляційного суду від 09.02.2024 по справі №160/2514/23 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.08.2023 року по справі № 160/2514/23 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов`язання Головного управління вчинити певні дії, прийняти нове рішення в цій частині про задоволення позову скасовано. Зобов`язано Головне управління поновити ОСОБА_1 щомісячну страхову виплату (номер справи 367183, номер випадку 7022,1), починаючи з 01.09.2022 року.

На виконання рішення суду виданий виконавчий лист № 160/2514/23, який перебував на примусовому виконанні в Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Вважаючи, що вимоги виконавчого листа № 160/2514/23 виконані відповідачем у повному обсязі, відповідач виніс постанову від 20.05.2024 року ВП 74451634 про закінчення виконавчого провадження.

Позивач зазначає про передчасність висновків, адже нарахована сума страхових виплат за період з 01.09.2022 року по 31.01.2024 року у сумі 295 264,98 грн так і залишається не виплаченою.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 звертався до суду з вимогами визнати протиправною та скасувати постанову Павлоградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області № 12024/367183/7022.1/28, якою припинено (затримано) (номер справи 367183, номер випадку 7022.1) виплату щомісячної страхової виплати в розмірі 16397,94 грн. та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області виплатити йому щомісячні страхові виплати, починаючи з 01.09.2022 року.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2023 року адміністративний позов задоволено частково:

визнано протиправною та скасовано постанову Павлоградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області №12024/367183/7022.1/28, якою припинено (затримано) ОСОБА_1 (номер справи 367183, номер випадку 7022.1) виплату щомісячної страхової виплати в розмірі 16397,94 грн.

в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про зобов`язання ГУ ДПС в Дніпропетровській області виплатити позивачу щомісячні страхові виплати починаючи з 01.09.2022 року, суд першої інстанції зазначив, що внаслідок реорганізації Фонду соціального страхування України з 01 січня 2023 року правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень є Пенсійний фонд України та його територіальні органи, які є уповноваженими органами управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку. Встановивши, що доказів звернення позивача до органів Пенсійного фонду про здійснення страхових виплат до матеріалів справи не надано, суд дійшов висновку про передчасність таких позовних вимог.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції від 16 серпня 2023 року в частині незадоволених позовних вимог, звернувся з апеляційною скаргою.

Подальшому, переглядаючи судове рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не погодився з судом першої інстанції про відмову в задоволенні частини позовних вимог, зазначивши, «……що частиною 1 статті 4 Закону №1105-XIV, з урахуванням внесених змін, визначено, що уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку є Пенсійний фонд України.

Тому з 01 січня 2023 року правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень є Пенсійний фонд України та його територіальні органи, які є уповноваженими органами управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку.

Обов`язок по відновленню порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. При цьому законодавець не встановлює правила, за яким виконання такого обов`язку відбувається за умови відповідного звернення до правонаступника.

Суд першої інстанції, правильно встановивши, що Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (відповідач-2), як територіальний орган Пенсійного фонду України, є правонаступником Павлоградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області (відповідача-1), дійшов помилкового висновку про необхідність звернення позивача до органу пенсійного фонду про здійснення страхових виплат, оскільки в даному випадку відповідач-2 є правонаступником в частині всіх тих зобов`язань, які мав відповідач-1 перед позивачем до 01.01.2023 без жодних умов.

Наведене вище відповідно до ст. 317 КАС України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині незадоволення позовних вимог та ухвалення нового рішення в цій частині про зобов`язання відповідача-2 поновити позивачу щомісячну страхову виплату (номер справи 367183, номер випадку 7022.1) з 01.09.2022.»

В резолютивній частині рішення зазначено: «Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2023 року у справі № 160/2514/23 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вчинити певні дії, прийняти нове рішення в цій частині про задоволення позову.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити ОСОБА_1 щомісячну страхову виплату (номер справи 367183, номер випадку 7022.1), починаючи з 01.09.2022.»

Разом з тим, в резолютивній частині рішення судом апеляційної інстанції не визначено всі вимоги щодо яких переглядалося рішення суду першої інстанції.

При прийнятті постанови від 20.05.2024 року ВП 74451634 про закінчення виконавчого провадження було проігноровано, що Постановою Третього адміністративного апеляційного суду від 09.02.2024 року по справі №160/2514/23 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.08.2023 року по справі № 160/2514/23 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов`язання ГУ ПФУ України в Дніпропетровській області виплатити позивачу щомісячні страхові виплати починаючи з 01.09.2022 року скасовано та прийнято нове рішення в цій частині про задоволення позову.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 2 та частини четвертої статті 242 КАС України, судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 червня 2024 року не відповідає, а викладені в апеляційній скарзі доводи скаржника є не прийнятні з огляду на наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Також, Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, у пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 7 червня 2005 року, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, заява № 30779/04).

На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Також колегія суддів зазначає, що в адміністративному судочинстві обов`язковість виконання судового рішення має особливо важливе значення, оскільки, виходячи із завдань адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, судовий захист може вважатися ефективним лише за умови своєчасного та належного виконання судового рішення, зазвичай, боржником в якому є держава в особі її компетентних органів, а тому адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші пов`язані процесуальні засоби, повинні максимально сприяти реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.

Зазначені висновки Суду узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 1 лютого 2022 року у справі №420/177/20 та ухвалах від 26 січня 2021 року у справі №611/26/17, від 7 лютого 2022 року у справі №200/3958/19-а.

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною третьою статті 33 Закон №1404-VIII за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Відповідно до частин першої, третьої статті 378 КАС України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, установлених законом), - установити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

З аналізу положень статті 378 КАС України колегія суддів робить висновок, що підставою для застосування правил цієї норми є настання обставини, що перешкоджають належному виконанню судового рішення в адміністративній справі, ускладнюють його виконання або роблять неможливим. Для відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення такою обставиною може бути недостатність коштів на рахунку, стихійне лихо, а для зміни способу чи порядку виконання судового рішення - неможливість виконання судового рішення внаслідок відсутності, пошкодження або знищення об`єкта стягнення або з інших причин. Тобто, зміна способу і порядку виконання рішення суду - це прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими судом. Отже, суд за наявності обґрунтованих підстав та належних доказів може змінити спосіб та порядок виконання рішення суду, однак не змінюючи при цьому його змісту, або ж відмовити в задоволенні такої заяви.

Подібна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 800/203/17.

Встановлено, Головним управлінням з 01.09.2022 року поновлено ОСОБА_1 щомісячну страхову виплату відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Разом з тим, ані відповідачем ані третьою особою не надано доказів на підтвердження того, що нарахована сума страхових виплат за період з 01.09.2022 року по 31.01.2024 року виплачена позивачеві.

Крім того, колегія суддів зазначає, що зобов`язання відповідача вчинити певні дії зі сплати заборгованості і стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень певного розміру грошових коштів за конкретний період є різними за своєю суттю способами захисту прав та інтересів позивача, які обираються позивачем при поданні позову, а судом при ухваленні рішення.

Резолютивна частина рішення Третього адміністративного апеляційного суду від 09.02.2024 року по справі №160/2514/23 має зобов`язальний характер, однак судом апеляційної інстанції при розгляді вказаної справи не вирішувалися позовні вимоги майнового характеру щодо стягнення певної суми коштів і, як наслідок, не перевірялася правильність нарахування заборгованості по щомісячним страховим виплатам позивача.

Оскільки розрахунок належної позивачу заборгованості по щомісячним страховим виплатам судом не здійснювався, тому, зобов`язання здійснити виплату заборгованості по щомісячним страховим виплатам з 01.09.2022 року на стягнення конкретної суми цієї заборгованості з визначенням певного періоду, суд першої інстанції, з яким не погоджується суд апеляційної інстанції, фактично змінив рішення по суті з виходом при цьому за межі позовних вимог та вирішив питання, що не було предметом дослідження судом при розгляді справи по суті, що не передбачено статтею 378 КАС України.

Суд звертає увагу на те, що поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження.

Порядок виконання судового рішення означає визначену у рішенні суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним/приватним виконавцем, спосіб виконання судового рішення це спосіб реалізації та здійснення способу захисту. Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі об`єктивної (безумовної) неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений судом.

У постанові від 24 грудня 2014 року у справі №21-506а14 Верховний Суд України дійшов висновку, що зміну способу і порядку виконання судового рішення слід розуміти як застосування судом нових заходів щодо його реалізації у зв`язку з неможливістю виконання цього рішення раніше визначеними способом і порядком. При цьому зміна способу виконання не має змінювати (зачіпати) суті самого судового рішення.

Отже, державний виконавець/приватний виконавець зобов`язані вживати всіх необхідних заходів, спрямованих на запобігання чи усунення конфлікту інтересів, оскільки завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.06.2024 в адміністративній справі №160/13463/24залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 07 листопада 2024 року та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 07 листопада 2024 року.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова