Справа № 300/5441/24
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2024-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 300/5441/24 пров. № А/857/21848/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Носа С. П.,

суддів Кухтея Р. В., Шевчук С.М.;

за участю секретаря судового засідання Демидюк О.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2024 року про відмову у забезпеченні позову у справі №300/5441/24 ( суддя Біньковська Н. В., м. Івано-Франківськ) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Командира військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання звільнити з військової служби,-

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Івано-Франківського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Командира військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій щодо не видання наказу про звільнення за сімейними обставинами та зобов`язання видати наказ про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, з підстав передбачених абз. 3 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (діючої на час спірних правовідносин).

08 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із заявою про забезпечення позову, у якій він просив зобов`язати командира Військової частини НОМЕР_1 до розгляду позову ОСОБА_1 по суті не відправляти його в зону бойових дій, а залишити для проходження військової служби по місцю знаходження військової частини НОМЕР_1 .

Свою заяву про забезпечення позову ОСОБА_1 обґрунтував тим, що відповідач в порушення абз. 3 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (діючої на час спірних правовідносин) замість того щоб видати наказ про звільнення з військової служби ОСОБА_1 в кінці квітня 2024 року видав наказ про відрядження його в зону бойових дій (район Білопілля Сумська область). Заявник стверджує, що він до 09.08.2024 знаходиться у відпустці за сімейними обставинами. Постановою слідчого ДБР від 22.04.2024 було закрито кримінальне провадження за фактом скоєння кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 407 КК України та було констатовано, що він має право на звільнення з військової служби за сімейними обставинами. У зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати командира Військової частини НОМЕР_1 до розгляду його позову по суті не відправляти його в зону бойових дій, а залишити для проходження військової служби за місцем знаходження Військової частини НОМЕР_1 .

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2024 року у задоволенні заяви від 07.08.2024 про забезпечення позову - відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з положень пункту 10 частини третьої статті 150 КАС України.

Не погодившись з ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду про відмову у забезпеченні позову від 14 серпня 2024 року, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та задовольнити вимоги викладені у заяві про забезпечення позову від 08.08.2024 року.

Апелянт свою апеляційну скаргу мотивує тими ж доводами, що наводились ним у поданій заяві про забезпечення адміністративного позову, однак судом попередньої інстанції протиправно не взяті їх до уваги.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча відповідач належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання, що відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Приписами ч.1 ст.151 КАС України визначено, що позов може бути забезпечено шляхом, зокрема, забороною відповідачу та іншим особам вчиняти певні дії, що стосуються предмету спору.

Згідно з частиною 2 цієї статті визначено, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що забезпечення адміністративного позову - це вжиття адміністративним судом, в провадженні якого знаходиться справа або до якого має бути поданий позов, певних процесуально-правових заходів щодо охорони прав, свобод та інтересів позивача, які б гарантували виконання рішення суду у разі задоволення позову; для задоволення судом заяви про забезпечення позову заявник має обґрунтувати необхідність задоволення такої заяви, подати докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову, а також довести, що незадоволення заяви призведе хоча б до одного із наслідків, передбачених частиною другою статті 150 КАС України.

Передумовою для вжиття таких заходів, з урахуванням положень ч.2 ст.151 КАС України, є існування та встановлення судом обставин, визначених ч.2 ст.150 Кодексу.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

Водночас, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Предметом спору у даній справі є оскарження ОСОБА_1 дій командира Військової частини НОМЕР_1 щодо не видання наказу про його звільнення за сімейними обставинами та зобов`язання видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами, з підстав передбачених абз. 3 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (діючої на час спірних правовідносин).

За твердженням позивача, наявні підстави для забезпечення позову шляхом зобов`язання командира Військової частини НОМЕР_1 до розгляду позову по суті не відправляти його в зону бойових дій, а залишити для проходження військової служби по місцю знаходження військової частини НОМЕР_1 .

Вимоги поданої заяви позивач обґрунтовував тим, що відповідач в порушення абз. 3 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (діючої на час спірних правовідносин) замість того щоб видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з військової служби, в кінці квітня 2024 року видав наказ про відрядження позивача в зону бойових дій (район Білопілля Сумська область).

Колегія суддів зазначає, що сама ж лише незгода позивача із діями (рішеннями) суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання їх протиправними і зобов`язання вчинити певні дії ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.

При вирішенні спірного питання колегія суддів враховує положення пункту 10 частини 3 статті 151 КАС України, згідно якого не допускається забезпечення позову шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Суд апеляційної інстанції з врахуванням положень п. 10 ч. 3 ст. 151 КАС України зазначає, що позивач є військовослужбовцем та проходить військову службу у Збройних Силах України відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а тому суд позбавлений можливості забороняти відповідачу вчиняти дії, пов`язані з виконанням військовослужбовцем військових завдань, в тому числі забороняти їм визначати місце несення військової служби військовослужбовцем.

Закон України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Колегія суддів зазначає, що направлення військовослужбовця для проходження військової служби до іншого місця служби або іншої військової частини, або до іншого навчального центру здійснюється за наказом або розпорядженням командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Враховуючи вимоги п.10 ч.3 ст.151 КАС України та предмет спору у даній справі у суду відсутні повноваження та підстави забороняти відповідачу та іншим компетентним особам вчиняти дії у спосіб, який визначений позивачем у заяві про забезпечення позову.

А відтак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правомірно визнав необґрунтованою заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову та відмовив в її задоволенні.

Доводи апеляційної скарги позивача висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги та скасування ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.08.2024 року про відмову у забезпеченні позову колегія суддів не вбачає.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 154, 243, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2024 року про відмову у забезпеченні позову у справі №300/5441/24 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

Головуючий суддя С. П. Нос
судді Р. В. Кухтей
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 08 листопада 2024 року.