Справа № 260/517/21
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2024-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 260/517/21 пров. № А/857/24488/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання - Василюк В.Б.,

а також сторін (їх представників):

від позивача - не з`явився;

від відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 09.09.2024р. про відмову в задоволенні заяви про визнання протиправними дій, бездіяльності, рішень, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській обл. про визнання дій протиправними, зобов`язання здійснити перерахунок і виплату пенсії за вислугою років (суддя суду І інстанції: Дору Ю.Ю., час та місце постановлення ухвали суду І інстанції: 09.09.2024р., м.Ужгород, дата складання повного тексту ухвали суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 09.09.2024р. залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду в адміністративній справі № 260/517/21 (Т.1, а.с.239-243).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив позивач ОСОБА_1 , який в апеляційній скарзі просить судову ухвалу скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення заяви в порядку ст.383 КАС України (Т.2, а.с.1-3).

Вимоги апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції не вжив заходів для належного виконання судового рішення в справі № 260/517/21, а фактично виправдав бездіяльність пенсійного органу із покликанням на відсутність бюджетного фінансування.

Незважаючи на вжиті позивачем заходи, рішення суду залишається невиконаним, при цьому відповідачем та органом державної виконавчої служби допущено зволікання і тяганину.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 02.04.2021р. заявлений позов задоволено; визнано протиправними дії відповідача ГУ ПФ України у Закарпатській обл. щодо відмови у здійсненні перерахунку ОСОБА_1 пенсії з 01.04.2019р. відповідно до ст.ст.43 і 63 Закону України № 2262-ХІІ від 09.04.1992р. «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на підставі до наданої довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 про грошове забезпечення № ХР9956 для перерахунку пенсії з урахуванням оновленого грошового забезпечення ОСОБА_1 ; зобов`язано пенсійний орган здійснити перерахунок та виплату пенсії позивача з 01.04.2019р. відповідно до ст.ст.43 і 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на підставі наданої довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 про грошове забезпечення № ХР9956 для перерахунку пенсії, з урахуванням оновленого грошового забезпечення ОСОБА_1 та раніше виплачених сум (Т.1, а.с.52-57).

Згідно постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2021р. апеляційну скаргу ГУ ПФ України в Закарпатській обл. на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 02.04.2021р. в адміністративній справі № 260/517/21 залишено без задоволення, а вказане рішення суду - без змін (Т.1, а.с.86-96).

На виконання вказаного судового рішення відповідач провів перерахунок пенсії позивача, при цьому розмір перерахованої пенсії з 01.08.2021р. становить 18540 грн. 28 коп. Різниця пенсії за минулий час (з урахуванням виплачених сум) за період з 01.04.2019р. по 31.07.2021р. склала 141528 грн. 29 коп.; вказана сума буде виплачена після виділення коштів з Державного бюджету України, що підтверджується листом (вихідний номер нечитабельний) від 07.10.2021р. (Т.1, а.с.113).

27.07.2021р. суд першої інстанції видав виконавчий лист № 260/517/21, що пред`явлений позивачем до примусового виконання.

19.07.2022р. державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській обл. Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1, яку супровідним листом № 7-НОМЕР_1/3987-3988 від 19.07.2022р. надіслано рекомендованим листом з повідомлення сторонам виконавчого провадження для відома та виконання.

Постановою про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 від 19.07.2022р. зобов`язано боржника - ГУ ПФ України в Закарпатській обл. виконати рішення суду в справі № 260/517/20 протягом 10 робочих днів.

На адресу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській обл. надійшла відповідь ГУ ПФ України у Закарпатській обл. № 0700-0504-5/28388 від 27.07.2022р. на постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначено, що на користь стягувача проведено перерахунок пенсії з 01.04.2019р. згідно довідки № ХР9956 про розмір грошового забезпечення; облікована пенсійним органом різниця пенсії за період до набрання судовим рішенням законної сили з 01.04.2019р. по 31.07.2021р. у сумі 141528 грн. 29 коп. буде виплачена в межах бюджетних асигнувань, виділених на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням судів.

08.06.2023р. державний виконавець виніс постанову ВП № НОМЕР_1 про накладення штрафу на боржника в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, у сумі 5100 грн., якою зобов`язано ГУ ПФ України у Закарпатській обл. виконати рішення протягом десяти робочих днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення суду згідно вимог ст.382 Кримінального кодексу /КК/ України.

Після спливу строку, наданого у вищевказаній постанові про накладення штрафу, державний виконавець виніс постанову ВП № НОМЕР_1 від 21.06.2023р. про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі.

Через подальше невиконання рішення суду 21.06.2023р. державний виконавець подав до Головного управління Національної поліції в Закарпатській обл. повідомлення за вих. № 7-НОМЕР_1/2440 про вчинення кримінального правопорушення зі сторони посадових осіб ГУ ПФ України в Закарпатській обл., яке кваліфікується за ст.382 КК України (Т.1, а.с.128-145).

29.06.2023р. орган державної виконавчої служби звернувся до суду із заявою про зміну порядку і способу виконання рішення суду, якою просив визначити спосіб виконання рішення суду шляхом стягнення з пенсійного органу на користь стягувача нарахованої суми пенсії в розмірі 141528 грн. 29 коп. (Т.1, а.с.122-127).

Ухвалою суду від 20.07.2023р. відмовлено в задоволенні заяви головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській обл. Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення способу і порядку виконання рішення суду від 02.04.2021р. у справі № 260/517/21 (Т.1, а.с.163-167).

Окрім цього, 22.03.2023р. позивач звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити судовий контроль та зобов`язати ГУ ПФ України в Закарпатській обл. подати до суду звіт про повне виконання рішення суду в справі № 260/517/23 (Т.1, а.с.109-111).

Відповідно до ухвали суду від 31.03.2023р. відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про встановлення судового контролю в адміністративній справі № 260/517/21 (Т.1, а.с.116-118).

22.09.2023р. позивач звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити судовий контроль та зобов`язати ГУ ПФ України в Закарпатській обл. подати до суду звіт про повне виконання рішення суду в справі № 260/517/23 (Т.1, а.с.171-173).

Відповідно до ухвали суду від 25.09.2023р. відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про встановлення судового контролю в адміністративній справі № 260/517/21 (Т.1, а.с.182-184).

16.10.2023р. позивач звернувся до суду із повторною заявою, в якій просив встановити судовий контроль в справі № 260/517/23 (Т.1, а.с.188-189).

Ухвалою суду від 20.10.2023р. відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про встановлення судового контролю в адміністративній справі № 260/517/21 (Т.1, а.с.198-200).

04.12.2023р. державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській обл. виніс постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1, оскільки державним виконавцем вжито всіх заходів, передбачених ст.63 Закону України «Про виконавче провадження», через виконавче провадження підлягає закінченню на підставі п.11 ч.1 ст.39 вказаного Закону (Т.1, а.с.205-206).

Вказана постанова оскаржена позивачем в судовому порядку та скасована судом (Т.1, а.с.223-228, 229-234).

30.08.2024р. позивач за допомогою засобів поштового зв`язку скерував до суду заяву щодо визнання протиправними дій, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду в адміністративній справі № 260/517/21 (Т.1, а.с.213-216).

На обґрунтування заявлених вимог покликався на те, що за результатами заходів, вжитих державною виконавчою службою для примусового виконання рішення суду в справі № 260/517/21, виплата заборгованості по перерахованій пенсії залишається невиплаченою.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач вчинив дії щодо виконання судового рішення в частині перерахунку позивачу пенсії; натомість фактична виплата перерахованої суми залежить від наявності відповідних видатків бюджету (Т.1, а.с.239-243).

З огляду на викладене, подана заява про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду до задоволення не підлягає.

Між тим, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, з наступних підстав.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Процесуальне законодавство визначає види судового контролю за виконанням судового рішення, а саме, зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу (ст.382 КАС України) та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду (ст.383 КАС України).

Наведені норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення і підставами для їх застосування є невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України (ст.382 КАС України), який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення; не передбачає такої можливості і положення ст.383 КАС України.

З огляду на вищенаведене, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, за КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Частиною 1 та 2 ст.383 КАС України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень-відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

У такій заяві зазначаються: 1) найменування адміністративного суду, до якого подається заява; 2) ім`я (найменування) позивача, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 3) ім`я (найменування) відповідача, посада і місце служби посадової чи службової особи, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 4) ім`я (найменування) третіх осіб, які брали участь у розгляді справи, поштова адреса, номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 5) номер адміністративної справи; 6) відомості про набрання рішенням законної сили та про наявність відкритого касаційного провадження; 7) інформація про день пред`явлення виконавчого листа до виконання; 8) інформація про хід виконавчого провадження; 9) документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати за подання відповідної заяви; 10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються.

Приписами ч.4 ст.383 КАС України встановлено, що заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.

Частиною 6 ст.383 КАС України визначено, що за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що застосування судом до суб`єкта владних повноважень приписів ст.383 КАС України можливе лише у разі встановлення факту невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи - позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами.

Верховний Суд у постанові від 20.02.2019р. у справі № 806/2143/15 (адміністративне провадження № К/9901/5159/18) звертав увагу, що статті 382 і 383 КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Постановою Верховного Суду від 30.04.2020р. у справі № 804/2076/17 встановлена наступна позиція Верховного Суду: «Сам факт відсутності певного результату (виплати коштів за судовим рішенням) не може бути достатнім підтвердженням того, що суб`єкт владних повноважень допустив саме протиправну бездіяльність. Про протиправність може свідчити, зокрема, те, що суб`єкт владних повноважень бездіяв за обставин, коли мав реальну можливість реалізувати свої повноваження, повинен був це зробити, але не зробив (чи зробив несвоєчасно, з порушенням процедури чи інших вимог), що спричинило порушення прав та інтересів особи».

Отже, при розгляді заяв в порядку ст.383 КАС України суд повинен з`ясувати, чи були оскаржувані рішення, дії відповідача, пов`язані з виконанням судового рішення, та чи не утримує в собі звернення позивача до суду самостійні підстави та предмет спору.

Разом з тим, таких вимог судом першої інстанції не дотримано, що слідує з наступного.

Після звернення позивача із заявою в порядку ст.383 КАС України суд першої інстанції не вжив будь-яких заходів для її належного розгляду та встановлення всіх обставин по справі, а також не повідомив пенсійний орган про розгляд такої заяви.

Між тим, підтвердженим є факт лише часткового виконання рішення суду в справі № 260/517/21.

Зокрема, на виконання вказаного судового рішення відповідач провів перерахунок пенсії позивача, при цьому розмір перерахованої пенсії з 01.08.2021р. становить 18540 грн. 28 коп. Різниця пенсії за минулий час (з урахуванням виплачених сум) за період з 01.04.2019р. по 31.07.2021р. склала 141528 грн. 29 коп.; вказана сума буде виплачена після виділення коштів з Державного бюджету України.

Отже, виплата заборгованості за вищевказані періоди буде здійснена в межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету, тобто, відповідні кошти будуть виплачені стягувачу лише після їх перерахування на рахунок позивача відповідним бюджетним розпорядником.

Між тим, детального розрахунку нарахованої і виплаченої суми на виконання рішення суду від 02.04.2021р. у справі № 260/517/21 пенсійний орган не надав.

Також суд не встановив обставин вжиття відповідачем відповідних заходів для отримання коштів з бюджету для виконання рішення суду в справі № 260/517/21, зокрема, включення рішення суду по справі № 260/517/21 до Реєстру судових рішень, час перебування на виконанні тощо.

Отже, будь-які докази того, що вказана заборгованість включена до Реєстру судових рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою та буде виплачуватись в порядку черговості, визначеної датою надходження судового рішення до боржника (відповідно до Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду, затв. постановою КМ України № 649 від 22.08.2018р.), під час судового розгляду не здобуті.

Окрім цього, згідно з п.10 вказаного Порядку виділення коштів для виплати здійснюється Пенсійним фондом України в межах наявних бюджетних призначень Пенсійному фонду України на цю мету шляхом перерахування коштів боржнику.

Отже, погашення заборгованості з пенсійний виплат входить саме до компетенції ПФ України та його територіальних органів.

За наведених умов питання виплати нарахованої суми пенсії пенсійним органом не розкрито; суду в розрізі виконання вимог ст.383 КАС України не представлено доказів вжиття дієвих заходів зі сторони відповідача для повного і своєчасного виконання рішення суду.

Також покликання за наведених обставин на відсутність відповідного фінансового забезпечення відповідача на виконання судового рішення є помилковим, оскільки суд не дослідив питання про те, чи керівник територіального органу ПФ України вживав належних і достатніх дій для своєчасного надходження коштів з бюджету для виконання рішення суду, що входить в межі його повноважень.

Окремо слід наголосити на тому, що незважаючи на вжиті державним виконавцем примусові заходи для його виконання, неодноразові звернення позивача до суду із заявами в порядку ст.ст.382, 383 КАС України (що залишені судом без задоволення), сума боргу перед позивачем залишається несплаченою протягом тривалого періоду часу, що є неприпустимим.

Отже, вирішивши у такий спосіб заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції не забезпечив належного судового контролю за виконанням судового рішення, фактично самоусунувся від її належного та всебічного розгляду, проявивши надмірний формалізм.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013р. № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012р. № 11-рп/2012).

Також Конституційний Суд України у Рішенні від 26.06.2013р. взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, у пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00, від 20.07.2004р.) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Крім того, у Рішенні від 15.05.2019р. № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (п.84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 07.06.2005р., заява № 6318/03; п.43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004р., заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009року, заява № 40450/04; п.64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28.11.2006 року, заява № 30779/04).

На підставі аналізу ст.ст.3, 8, частин першої та другої ст.55, частин 1 та 2 ст.129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15.05.2019р. № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до ст.14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Аналогічні положення містяться у ст.370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених ст.29-1 Конституції України, а також ст.ст.14 та 370 КАС України.

Також колегія суддів зазначає, що в адміністративному судочинстві обов`язковість виконання судового рішення має особливо важливе значення, оскільки, виходячи із завдань адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, судовий захист може вважатися ефективним лише за умови своєчасного та належного виконання судового рішення, зазвичай, боржником в якому є держава в особі її компетентних органів, а тому адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші пов`язані процесуальні засоби, повинні максимально сприяти реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.

Вищенаведені висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 01.02.2022р. у справі № 420/177/20 та ухвалах від 26.01.2021р. у справі № 611/26/17, від 07.02.2022р. у справі № 200/3958/19-а, від 24.07.2023р. у справі № 420/6671/18 та від 01.05.2023р. у справі № 520/926/21.

Також як зазначено у пункті 1 розділу ІІ Рекомендацій Rec(2003)16, Комітету Міністрів Ради Європи (КМРЄ) «Щодо виконання рішень адміністративних і судових органів у сфері адміністративного права» (on the execution of administrative and judicial decisions in the field of administrative law), держави-члени мають забезпечити виконання судових рішень в межах розумного строку; вони мають уживати всіх необхідних заходів згідно з законом з метою надання цим рішенням повної сили; у разі, якщо адміністративний орган не виконує судового рішення, слід передбачити відповідну процедуру, що дозволяє домагатися виконання такого рішення, зокрема за допомогою судової заборони або пені (coercive fine).

Відповідно до пункту 55 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (КРЄС) «Щодо якості судових рішень» (on the quality of judicial decisions) з метою забезпечення ефективності правосуддя, усі країни повинні мати процедури забезпечення виконання рішень.

За таких умов суд першої інстанції дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи, не дотримався норм процесуального права в частині забезпечення належного розгляду заяви в порядку ст.383 КАС України, що призвело до помилкового та поспішного висновку про відмову в задоволенні заяви.

Аналіз терміну «провадження» у контексті адміністративного процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що зазначений термін означає як зібрання певних документів, які були предметом судового розгляду (справа), так й комплекс певних процесуальних дій у їх системі.

При цьому, процесуальне законодавство також застосовує такі терміни як «судочинство» та «судовий процес», які за своїм змістом є ширшими ніж судове провадження, оскільки означають увесь комплекс процесуальних дій, прав та обов`язків учасників при здійснення правосуддя та принципів правосуддя (судочинство) та судовий розгляд (судовий процес).

Виконання судових рішень є завершальною стадією судового процесу. Саме такий принцип застосовує Європейський суд з прав людини у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

Розгляд заяв в порядку ст.383 КАС України має наслідком виконання або невиконання судового рішення, як завершальної стадії судового процесу; такий розгляд є комплексом певних процесуальних дій його учасників, а тому такий розгляд підпадає під термін «провадження у справі».

За наслідками розгляду таких заяв суд постановляє ухвалу, яка за своєю суттю не є ухвалою суто з процесуальних питань, а має наслідком виконання або невиконання судового рішення, тому має суттєве значення для руху справи та судового процесу в цілому.

Таким чином, системний аналіз указаних норм процесуального права дає підстави для висновку, що апеляційний суд має повноваження на скасування ухвали суду першої інстанції, прийнятої в порядку ст.383 КАС України, та направлення справи на продовження розгляду до суду першої інстанції, оскільки спірна ухвала перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Також в розрізі приписів ст.383 КАС України саме суд першої інстанції наділений повноваженнями, які вказані в ч.6 згаданої статті.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню, як винесена за неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення заяви в порядку ст.383 КАС України, із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

В порядку ст.139 КАС України підстави для розподілу судових витрат є відсутніми.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ст.310, ст.312, ч.2 ст.313, п.п.1, 4 ч.1 ст.320, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 09.09.2024р. про відмову в задоволенні заяви про визнання протиправними дій, бездіяльності, рішень, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду в адміністративній справі № 260/517/21 - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор

Дата складання повного тексту судового рішення: 08.11.2024р.