Справа № 360/1031/24
Суддя: Н.М. Басова
Дата ухвалення: 2024-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

13 листопада 2024 рокум. ДніпроСправа № 360/1031/24

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Басова Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому позивач просить суд:

-визнати протиправною бездіяльність військової частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не звільнення солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі абзацу шостого підпункту "г" пункту 2 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

-зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України в особі її командира звільнити солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі абзацу шостого підпункту "г" пункту 2 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є військовослужбовцем призваним за мобілізацією та перебуває на службі з 14.05.2024 у військовій частині НОМЕР_1 Міністерства Оборони України. До цього проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 Міністерства Оборони України.

15.05.2024 рішенням Красноградського районного суду Харківської області його заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, задоволено. Встановлено факт, що має юридичне значення, необхідності здійснення постійного догляду вдома ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 за своєю матір`ю похилого віку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка через порушення функцій організму є невиліковно хворою, не може самостійно пересуватися та самообслуговуватись, за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду вдома шляхом отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.

У зв`язку з тим, що в нього матір пенсійного віку і є особою, яка потребує постійного догляду на підставі висновку ЛКК, а він є особою, яка здійснює за нею догляд, а також не має бажання продовжувати військову службу, позивач подав 02.08.2024 рапорт до військової частини щодо звільнення його в запас Збройних Сил України, що передбачено статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

За результатами розгляду діловодом частини повідомлено, що даний рапорт розглядати не будуть, далі на розгляд не передаватимуть. Позивач вважає, що відповідач таким чином відмовив йому в задоволенні його рапорту щодо звільнення в запас по сімейним обставинам.

Позивач не погоджується з такою відмовою, а тому звернувся до суду з даним позовом та просить його задовольнити.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 02.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду після усунення її недоліків та відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

03.10.2024 через підсистему "Електронний суд" від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, в якому відповідач заперечував проти задоволення позову. 16.10.2024 відповідач подав до суду додаткові письмові пояснення.

В обґрунтування своєї позиції зазначив про те, що дійсно позивач з 14 травня 2024 року зарахований до списків особового складу та на всі види забезпечення ВЧ НОМЕР_1 .

В подальшому, згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.08.2024 №219 позивача знято з усіх видів забезпечення в зв`язку з самовільним залишенням частини з 03 серпня 2024 року, увільнено від займаної посади та зараховано у розпорядження військової частини НОМЕР_1 з залишенням у списках підрозділів, у зв`язку з самовільним залишенням частини, якщо військовослужбовці відсутні більше десяти днів, до повернення військовослужбовців у військову частину, з 16.08.2024.

Оскільки позивач самовільно залишив військову частину, відповідач вважає, що для розгляду його рапорту про звільнення з військової служи позивачу потрібно повернутися до розташування військової частини та подати рапорт у відповідності до Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з відповідними додатками.

Згідно рапорту, який міститься в матеріалах справи, зазначено ремарку, а саме «п.3., ч.12, Закону України», тобто жодних резолюцій стосовно відмови у звільнені, або додати відповідних документів відсутні. Адже рапорт складений без урахування Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Відповідач зазначив, що рапорт позивача, який долучений до матеріалів справи, з невідомих причин, не був доставлений до служби діловодства військової частини НОМЕР_1 . На рапорті відсутні вхідний штамп військової частини з вхідним номером та датою надходження документа, також відсутні резолюції стосовно відмови у задоволенні даного рапорту, чи рапорт на доопрацювання, або задоволення. У рапорті міститься позначення стосовно уточнення законодавства України.

Відповідач вважає, що права позивача не порушені, оскільки відсутні докази подання рапорту про звільнення до служби діловодства військової частини та відповідно відсутня відмова у звільненні.

На підставі викладеного просить суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії відмовити в повному обсязі.

Позивач скористався правом на подачу відповіді на відзив, в якій серед іншого зазначив, що для звільнення він надав весь необхідний перелік документів, які підтверджують саме необхідність догляду за його рідною матір`ю. Відповідач мав розглянути рапорт разом з пакетом доданих документів та у відповідності до Наказу Міністерства оборони України №531 «Про затвердження Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України» прийняти по суті рішення. Усі рапорти, які потребують розгляду (прийняття рішення) командиром військової частини, попередньо мають бути обов`язково зареєстровані службою діловодства.

Також зазначив, що розгляд паперового рапорту військовослужбовця всіма його прямими командирами (начальниками) здійснюється у строк не більше 14 днів із дня подання військовослужбовцем рапорту.

Тобто законодавством передбачено 14 денний термін розгляду рапорту, раніше якого позивач в принципі і не міг запитувати інформації щодо суті його розгляду.

Позивач, почекавши два тижні, на наступний день, а саме 17.08.2024 звернувся до діловода своєї частини щодо суті розгляду поданого ним 02.08.2024 рапорту та отримав усне повідомлення, що ніхто його рапорт розглядати не буде.

У зв`язку з цим позивач вважає днем, з якого потрібно починати відраховувати строк на оскарження відмови, саме 17.08.2024. А тому останній день подачі позовної заяви є 16.09.2024. Тому вважає, що ним не пропущено строк на оскарження відмови в задоволенні його рапорту до суду, а аргументи відповідача з цього приводу не відповідають дійсності. При цьому доказів того, що він отримав відмову від відповідача саме 02.08.2024 в день подачі рапорту, відповідачем не надано.

Враховуючи викладене, позивач просить суд задовольнити його позовні вимог в повному обсязі.

Правом на подачу заперечень на відповідь на відзив відповідач не скористався.

Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (стаття 1), який в подальшому був неодноразово продовжений та Указом Президента України від 28 жовтня 2024 року №740/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 10 листопада 2024 року строком на 90 діб.

Враховуючи дистанційний режим роботи суддів та працівників апарату Луганського окружного адміністративного суду з 02.05.2022, з метою збереження життя і здоров`я та забезпечення безпеки суддів і працівників апарату суду, судом розглянуті матеріали електронної справи.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер платника податків: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , є військовослужбовцем Збройних Сил України призваним за мобілізацією.

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14.05.2024 №137 вважати такими, що зараховані до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 : солдата ОСОБА_1 , НОМЕР_3 , військовослужбовця призваного за мобілізацією, призначеного на посаду стрільця-санітара 1 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 2 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , ВОС 100915А/658 ( НОМЕР_4 ), який прибув з військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_2 , з 14 травня 2024 року зарахувати до списків особового складу та на всі види забезпечення і вважати таким, що 14 травня 2024 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків з тарифним розрядом 5, шпк «солдат».

Зарахувати на продовольче забезпечення з 15 травня 2024 року.

Відповідно до вимог наказу Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260, рішення Міністра оборони України від 04.03.2022 №248/1210 виплачувати: надбавку за виконання особливо важливих завдань в розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислуги років; щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 523% посадового окладу.

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.08.2024 №219 нижчепойменованих військовослужбовців зняти з усіх видів забезпечення в зв`язку з самовільним залишенням частини: солдат ОСОБА_1 , стрілець-санітар 1 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 2 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Зняти з грошового забезпечення з 03 серпня 2024 року.

Зняти з продовольчого забезпечення з 05 серпня 2024 року.

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.08.2024 №232 відповідно до підпункту 14 пункту 116 "Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України" нижчепойменованих осіб рядового та сержантського складу Збройних Сил України увільнити від займаної посади та зарахувати у розпорядження військової частини НОМЕР_1 з залишенням у списках підрозділів, у зв`язку з самовільним залишенням частини, якщо військовослужбовці відсутні більше десяти днів, до повернення військовослужбовців у військову частину, з 16.08.2024: солдата ОСОБА_1 , стрільця-санітара 1 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 2 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до командира 2 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 із рапортом від 02.08.2024, в якому просив звільнити військовослужбовця військової служби за мобілізацією солдата ОСОБА_1 , стрільця-санітара 1 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 2 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , з лав Збройних Сил України за сімейними обставинами на підставі підпункту г пункту 2 частини 12 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, а саме: у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи II групи. В резерві військової частини НОМЕР_1 проходити службу не бажає. Претензій до командування частини та Міністерства оборони України не має. Особову справу просив направити до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Підстави звільнення обґрунтовував тим, що його мати є невиліковно хворою та потребує постійного догляду, а він єдина особа в сім`ї, яка цей догляд може надати.

До рапорту позивачем додані: копія паспорту громадянина України ОСОБА_1 ; копія паспорту громадянина України ОСОБА_2 ; копія довідки про склад сім`ї; копія висновку медичної комісії; копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 ; копія свідоцтва про шлюб; копія РНОКПП ОСОБА_1 ; копія РНОКПП ОСОБА_2 ; копія військового квитка ОСОБА_1 ; копія рішення Красноградського районного суду Харківської області від 15.05.2024.

Відповідно до інформації, яка зазначена в рапорті від 02.08.2024, його завізували командир 2 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 капітан ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ТВО командира 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 старший лейтенант ОСОБА_4 02.08.2024.

Останній клопотав саме перед командиром військової частини НОМЕР_1 по суті рапорту.

На самому рапорті відсутні дата та номер реєстрації вхідної кореспонденції військової частини НОМЕР_1 , однак наявні зауваження "п.3., ч.12, Закону України, а саме...".

Жодної письмової відповіді на поданий рапорт позивачем не отримано.

Відповідачем не заперечується той факт, що поданий рапорт не розглядався, по суті поданого рапорту жодного рішення прийнято не було.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Згідно з статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною третьою статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону №2232-ХІІ).

Частиною шостою статті 2 Закону №2232-ХІІ встановлено види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" оголошено загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжено, на цей час з 05 години 30 хвилин 10.11.2024 строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 740/2024 від 28.10.2024.

Також в Україні продовжено дію загальної мобілізації.

Для громадян України, які призвані на військову службу, встановлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні: для військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, - до строків, визначених рішенням Президента України, у тому числі у зв`язку із закінченням особливого періоду або оголошенням демобілізації (приписи частини шостої стаття 23 Закону №2232-ХІІ).

Підстави звільнення з військової служби встановлені статтею 26 Закону №2232-ХІІ.

Згідно підпункту г пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Відповідно до абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України (частин сьома статті 26 Закону №2232-ХІІ).

Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України визначений Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення №1153/2008).

Стосовно порядку звільнення пункт 233 Положення №1153/2008 передбачає, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абз.3 пункт 241 Положення №1153/2008).

Згідно з пунктом 242 Положення №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання.

Пунктами 12.1, 12.11 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454, передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.

До керівників органів військового управління Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, які в особливий період мають право звільнення військовослужбовців з військової служби, належать посадові особи, які під час особливого періоду мають право призначення на посади осіб офіцерського складу.

Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

Відповідно до пункту 14.10 розділу XIV цієї Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставах, визначених пунктом 2 частини четвертої та абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ через сімейні обставини або з визначених названим Законом поважних причин, за умови, що такі військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу, серед яких така обставина як необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Ті військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивач 02.08.2024 подав по команді рапорт про звільнення з військової служби разом з пакетом документів. Будь-яке рішення за результатом розгляду рапорту позивача щодо звільнення прийнято взагалі не було.

Таким чином, матеріалами справи не підтверджуються факт відмови командира військової частини НОМЕР_1 звільнити позивача з військової служби.

Оскільки позивачем було подано по команді зазначений рапорт із відповідними документами щодо звільнення з військової служби, на вказаному рапорті наявні резолюції безпосередніх командирів позивача із клопотанням перед командиром військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду по суті рапорту, тому суд дійшов висновку про наявність бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду у встановленому законом порядку рапорту позивача та не прийняття рішення по суті рапорту щодо звільнення, чим порушено право позивача, передбачене статтею 26 Закону №2232-XII.

Відновленням порушеного права позивача є зобов`язання відповідача розглянути його рапорт про звільнення з військової служби та прийняти рішення за результатами його розгляду.

Суд вважає передчасними вимоги позивача щодо зобов`язання військову частину НОМЕР_1 в особі її командира звільнити солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з військової служби у запас за сімейними обставинами, оскільки прийняттю такого рішення про звільнення повинен передувати розгляд зазначеного рапорту із доданими документами, та надання оцінки наявності підстав для звільнення позивача, а як встановлено судом вказаний рапорт взагалі не розглядався командиром військової частини НОМЕР_1 .

При цьому, суд зазначає, що під час розгляду цієї справи не надає оцінку підставам, за якими позивач бажає бути звільненим з військової служби, оскільки така оцінка не надавалася відповідачем та в межах цієї справи суд оцінює саме законність дій/бездіяльності відповідача, а не рішення за наслідками розгляду рапорту по суті.

Доводи відповідача про те, що рапорт позивача про звільнення з військової служби може бути розглянутий лише після його повернення до військової частини, суд вважає неприйнятними, оскільки позивач відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16.08.2024 №232 лише увільнений від займаної посади та зарахований у розпорядження військової частини НОМЕР_1 із залишенням у списках підрозділів, у зв`язку з самовільним залишенням частини.

Увільнення від займаної посади не є тотожним поняттю призупиненню військової служби, а тому позивач залишається бути військовослужбовцем із правом на подачу рапорту про звільнення з військової служби у відповідності до статті 26 Закону №2232-XII, а відповідач має обов`язок щодо розгляду по суті поданого рапорту.

Посилання відповідача на те, що позивач невірно вказав посилання на пункт частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ, яка передбачає саме підстави звільнення з військової служби при необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, суд вважає безпідставними, оскільки рапорт взагалі не був розглянутий відповідачем по суті, отже жодне зауваження на відповідність чи невідповідність поданого рапорту вимогам та підставам законодавства є передчасними. Крім того, із викладенням в самому рапорті змісту підстави звільнення дає змогу відповідачу зрозуміти, яка саме норма підлягає застосуванню при розгляді рапорту позивача про звільнення і саме відповідач зобов`язаний застосувати необхідну норму права. Суд звертає увагу відповідача щодо недопущення у такому разі надмірного формалізму при розгляді рапортів про звільнення з військової служби військовослужбовців.

Що стосується твердження відповідача про порушення позивачем строку звернення до суду, то суд вважає його неприйнятним з огляду на таке.

Згідно частин першої, другої, п`ятої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Як вже зазначав суд раніше, позивач 02.08.2024 подав рапорт про звільнення з військової служби разом з необхідним пакетом документів до військової частин НОМЕР_1 , до суду з позовом вже звернувся 04.09.2024 засобами поштового зв`язку, що підтверджується матеріалами справи.

Позивач оскаржує бездіяльність відповідача, яка сама по собі є триваючою у часі, при цьому позивач має певні очікування щодо розгляду поданих документів.

З боку відповідача не надано жодного доказу, який би спростував аргументи позивача про своєчасність подачі позову та підтвердив би те, що він повідомив позивача про результати розгляду або не розгляду рапорту позивача про звільнення саме 02.08.2024.

У зв`язку з викладеним, суд дійшов висновку про те, що порушень щодо строку звернення до суду позивачем не допущено.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

З урахуванням зазначеного суд не надає оцінку іншим доводам сторін, оскільки вони не мають суттєвого впливу на рішення суду за результатами вирішення цього спору.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною другою статті 9 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правого захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 245 КАС України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

За встановлених в цій справі фактичних обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що відповідач не довів правомірність своїх дій/бездіяльності, позивачем заявлені передчасні вимоги, а тому позов слід задовольнити частково із виходом за межі заявлених вимог та самостійним обранням способу захисту порушених прав позивача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (частина восьма статті 139 КАС України).

При зверненні до суду із позовом позивачем сплачено судовий збір у загальному розмірі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією від 23.08.2024.

Зважаючи на те, що вимоги позивача фактично задоволені, а спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 9, 77, 90, 139, 241-246, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби від 02.08.2024 та не прийняття рішення по суті рапорту.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби від 02.08.2024 із прийняттям рішення за результатами його розгляду.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М. Басова