Справа № 300/2283/21
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2024-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 300/2283/21 пров. № А/857/26237/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Гудима Л.Я, Качмара В. Я.,

за участі секретаря судового засідання Єршової Ю.С.,

представника позивача Дем`яніва І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в електронному вигляді апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2024 року у справі № 300/2283/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України про скасування наказу про звільнення з військової служби та поновлення на публічній службі (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Боршовським Т.І. у м. Івано-Франківську, дата складення повного тексту судового рішення 13 вересня 2024 року), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також , ОСОБА_1 , позивач) звернувся з адміністративним позовом до Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (далі також відповідач), в якому просив суд скасувати наказ Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України від 28.12.2001 № 0168 про звільнення позивача з військової служби за службовою невідповідністю та поновити ОСОБА_1 на публічній службі на займаній або на рівнозначній посаді.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, оскільки вважає його незаконним, прийнятим з неповним з`ясуванням обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що наслідком скасування пункту 6 наказу Міністра оборони України від 21.08.2001 № 289 є скасування наказу Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України від 28.12.2001 № 0168 про звільнення ОСОБА_1 , оскільки таке звільнення позивача з військової служби мало відбутися саме через видання наказу заступником Міністра оборони України, а не Головнокомандувачем Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України.

Тобто вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тими ж доводами, що й позовна заява.

Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник апелянта наполягав на задоволенні апеляційної скарги.

Відповідач був належним чином, відповідно до положень глави 7 розділу І Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України), повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, однак його представник у судове засідання не з`явився.

При цьому представник відповідач надіслав апеляційному суду клопотання про відкладення розгляду справи, яке було апеляційним судом відхилено.

Згідно частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У відповідності до вимог частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши за наявними в електронній справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України з 01.08.1991.

З 04.12.1998 позивач займав посаду начальника служби пального і мастильних матеріалів 5442 авіаційно-технічної бази 6 гвардійської винищувальної авіаційної дивізії 14 авіаційного корпусу.

24.06.2000 з старшим лейтенантом ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби на п`ять років до 24.06.2005.

За період з червня 2000 року по липень 2001 року проведена атестація старшого лейтенанта ОСОБА_1 у зв`язку із звільнення в запас за підпунктом «є» пункту 65 Тимчасового положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, затвердженого Указом Президента України від 13 травня 1993 року № 174/93 (далі також Тимчасове положення), - за службовою невідповідністю. Згідно висновків атестації від 17.07.2001 позивач займаній посаді не відповідає, професійні та морально-ділові якості не відповідають сучасним вимогам, доцільно звільнити з військової служби у запас за службовою невідповідністю.

14.07.2001, 23.07.2001 та 26.12.2001 із старшим лейтенантом ОСОБА_1 проведено бесіди з питання його звільнення з військової служби у запас за службовою невідповідністю, що підтверджується копіями листів бесід.

26.12.2001 на підставі висновків атестації прийнято подання про звільнення старшого лейтенанта ОСОБА_1 у запас за підпунктом «є» пункту 65 Тимчасового положення - за службовою невідповідністю.

Наказом Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України від 28.12.2001 № 0168 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «є» пункту 65 (за службовою невідповідністю) Тимчасового положення.

Наказом Командира військової частини НОМЕР_1 від 18.06.2002 № 113 позивача з 20.06.2002 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до Довідки від 23.03.2002 № 43 ОСОБА_1 рішенням Військово-лікарської комісії визнано обмежено придатним до військової служби та встановлено III групу інвалідності, що підтверджується витягом із акту огляду у МСЕК до Довідки Сер.МСЕ від 06.08.2003 № 131363.

Матеріалами справи встановлено, що в інтересах ОСОБА_1 його представник ОСОБА_2 звернувся до Головнокомандувача Повітряних Сил Збройних Сил України про внесення змін до наказу Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України від 28.12.2001 № 0168 в частині підстави звільнення (не за підпунктом «є» пункту 65 (за службовою невідповідністю), а за станом здоров`я).

Наказом Головнокомандувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 29.04.2005 № 142 внесено зміни до наказу Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України від 28.12.2001 № 0168 та зазначено, що ОСОБА_1 звільнено у запас за підпунктом «є» пункту 65 - за станом здоров`я.

Не погоджуючись з наказами Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України від 28.12.2001 № 0168 про звільнення з військової служби та від 29.04.2005 № 142 про внесення змін до наказу про звільнення, ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом до Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України та військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконними наказів від 29.04.2005 № 142, від 28.12.2001 № 0168, поновлення на публічній службі, зобов`язання зарахування часу вимушеного прогулу до вислуги років та до терміну встановленого для присвоєння чергових військових звань та зобов`язання виплатити грошову компенсацію за продовольчий пайок та речове майно.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.08.2010 у справі № 2а-2690/10/0970 відмовлено в задоволенні даного позову.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.07.2011 у справі № 2а-2690/10/0907 задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.08.2010 по справі № 2а-2690/10/0970 та постановлено нову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України, військової частини НОМЕР_1 про визнання наказів незаконними, поновлення на публічній службі та зобов`язання вчинити дії задоволено частково: скасовано наказ від 29.04.2005 № 142 про внесення змін в наказ № 0168 від 28.12.2001 щодо підстав звільнення з лав Збройних Сил України, в решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з наказом Міністра оборони України від 21.08.2001 № 289 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України», пунктом 6 якого визначено, що до приведення нормативних актів Міністерства оборони України у відповідність до відповідного Указу Президента України головнокомандувачі видами Збройних Сил України користуються повноваженнями заступника Міністра оборони України командувача виду Збройних Сил України, наданими їм Міністром оборони України, 17.08.2010 ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом до Міністра оборони України про визнання незаконним наказу від 21.08.2001 № 289 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України».

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.11.2011 у справі № 2а-1928/11/0970, залишеною без змін ухвалами Львівського апеляційного адміністративного суду від 01.04.2014 та Вищого адміністративного суду України від 01.07.2015, відмовлено в задоволенні даного позову.

Згідно витягу з наказу Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 09.09.2015 № 399 скасовано пункт 4 наказу Головнокомандувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 29.04.2005 № 142 про внесення змін до наказу Головнокомандувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 28.12.2001 № 0168 щодо зміни підстави звільнення з військової служби старшого лейтенанта ОСОБА_1 .

Вважаючи протиправним пункт 6 наказу Міністра оборони України № 289 від 21.08.2001 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України», ОСОБА_2 з метою відновлення своїх прав, порушених під час звільнення з військової служби, звернувся з позовом як позивач до Івано-Франківського окружного адміністративного суду.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.09.2019 у справі № 0940/1271/18 відмовлено в задоволенні даного позову.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі № 0940/1271/18 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , скасовано рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.09.2019 у справі № 0940/1271/18 та прийнято нове рішення, яким задоволено позов: скасовано пункт 6 наказу Міністра оборони України № 289 від 21.08.2001 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України».

Вважаючи скасування в судовому порядку у справі № 0940/1271/18 пункту 6 наказу Міністра оборони України від 21.08.2001 № 289 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України» підставою для скасування наказу Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України від 28.12.2001 № 0168 про звільнення ОСОБА_1 з військової служби, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, правомірність наказу Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України від 28.12.2001 № 0168 про звільнення ОСОБА_1 з військової служби вже досліджувалася у справі № 2а-2690/10/0970, за результатом розгляду якої суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про правомірність такого наказу Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України № 0168 від 28.12.2001, а тому відсутні підстави для його скасування за результатами розгляду цієї справи № 300/2283/21.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції і, надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, зазначає наступне.

Згідно із положеннями частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Враховуючи вимоги частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 КАС законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Згідно із статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок та військову службу» (далі також - Закон № 2232-XI) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Частиною першою статті 2 Закону № 2232-XII обумовлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Звільнення з військової служби регламентовано статтею 26 Закону № 2232-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом «а» частини першої статі 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: в запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби в мирний або воєнний час.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону № 2232-XII звільнення із служби проводиться: а) військовослужбовців строкової служби, які вислужили встановлені строки; б) військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - на підставах, передбачених частиною шостою цієї статті; в) офіцерів, які проходять кадрову військову службу, - на підставах, передбачених частиною сьомою цієї статті; г) офіцерів, призваних на військову службу із запасу, - після закінчення строку служби. Достроково ці офіцери можуть бути звільнені з військової служби за станом здоров`я, через сімейні обставини або з інших поважних причин, а також у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Порядок проходження військової служби особами офіцерського складу, їх права та обов`язки, на час звільнення ОСОБА_1 з військової служби визначало Тимчасове положення.

Пунктом 4 Тимчасового положення передбачено, що звання «старший лейтенант» відноситься до молодшого офіцерського складу.

Розділ VIII Тимчасового положення визначає порядок звільнення з військової служби. Так, відповідно до пункту 64 Тимчасового положення звільнення осіб офіцерського складу з військової служби здійснюється:

а) в запас, якщо вони не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби в мирний або воєнний час;

б) у відставку, якщо вони досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби із зняттям з військового обліку.

Порядок представлення осіб офіцерського складу до звільнення з військової служби визначається Міністром оборони України.

Відповідно до пункту 65 Тимчасового положення офіцери можуть бути звільнені з військової служби: а) за вислугою строку служби; б) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі. Окремі категорії осіб офіцерського складу, перелік яких затверджується Міністром оборони України, за їх згодою можуть бути звільнені з військової служби за віком, якщо їм до досягнення встановленого граничного віку залишилося п`ять і менше років за умови наявності у них права на одержання пенсії за вислугу років. Офіцери, у яких закінчився строк контракту і які досягли граничного віку перебування на військовій службі, можуть бути залишені на ній за їх згодою після укладення нового контракту, але не більш як до досягнення граничного віку перебування в запасі; в) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність або обмежену придатність до військової служби; г) у зв`язку зі скороченням штатів або з організаційними заходами в разі неможливості використання на військовій службі; д) після закінчення строку контракту або у зв`язку з його розірванням; е) через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України; є) за службовою невідповідністю; ж) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили; з) за власним бажанням за наявності вислуги не менш як п`ять років у календарному обчисленні на посадах офіцерського складу.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України від 28.12.2001 № 0168 старшого лейтенанта ОСОБА_1 начальника служби пального і мастильних матеріалів 5442 авіаційно-технічної бази 6 гвардійської винищувальної авіаційної дивізії 14 авіаційного корпусу, звільнено з військової служби у запас за підпунктом «є» пункту 65 (за службовою невідповідністю) Тимчасового положення.

Згідно позовної заяви ОСОБА_1 мотиви оскарження наказу від 28.12.2001 № 0168 про звільнення позивача з військової служби в цій адміністративній справі зводяться до відсутності в Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України повноважень на звільнення позивача, оскільки звільнення військовослужбовця у військовому званні «старший лейтенант» відповідно до пункту 70 Тимчасового положення могло бути проведено лише заступником Міністра оборони України.

Відповідно до пункту 70 Тимчасового положення звільнення осіб офіцерського складу з військової служби за підставами, передбаченими пунктом 65 цього Положення, провадиться:

а) у військових званнях до підполковника включно за підставами, передбаченими підпунктами «а» - «в», «д» - «з», - заступниками Міністра оборони України;

б) у військових званнях до підполковника включно за підставами, передбаченими підпунктом «г», та у військових званнях від полковника до генерал-лейтенанта - Міністром оборони України;

в) у військових званнях генерал-полковника, генерала армії України - Президентом України.

Оскаржуваний наказ від 28.12.2001 № 0168 про звільнення старшого лейтенанта ОСОБА_1 з військової служби у запас за підпунктом «є» пункту 65 (за службовою невідповідністю) Тимчасового положення прийнятий Головнокомандувачем Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України генерал-полковником ОСОБА_3 .

Колегія суддів зауважує, що Указом Президента України від 20 серпня 2001 року № 647/2001 «Про заснування посад Головнокомандувачів видами Збройних Сил України» у Збройних Силах України утворено посади Головнокомандувачів Сухопутних військ, Військово-Повітряних Сил, Військ Протиповітряної оборони та Військово-Морських Сил.

Пунктом 2 вищенаведеного Указу Президента України Міністерство оборони України зобов`язано привести свої акти у відповідність із цим Указом.

Указом Президента України від 20 серпня 2001 року № 649/2001 генерал-полковника ОСОБА_3 призначено Головнокомандувачем Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України, звільнивши його з посади заступника Міністра оборони України - командувача Військово-Повітряних Сил України.

На виконання вищенаведених Указів Президента України Міністром оборони України видано наказ від 21.08.2001 № 289. Пунктом 6 даного наказу визначено, що до приведення нормативних актів Міністерства оборони України у відповідність до вищезазначеного Указу Президента України Головнокомандувачі видами Збройних Сил України користуються повноваженнями заступника Міністра оборони України - командувача виду Збройних Сил України, наданими їм Міністром оборони України.

Наказ Міністра оборони України від 21.08.2001 № 289 втратив чинність відповідно до наказу Міністра оборони України від 12.09.2016 № 474 (пункт 105 Додатку до вказаного наказу).

Таким чином, станом на час прийняття оскаржуваного наказу від 28.12.2001 № 0168 про звільнення позивача з військової служби через службову невідповідність, наказ Міністра оборони України від 21.08.2001 № 289 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України», яким Головнокомандувачам видами Збройних Сил України надано повноваження заступника Міністра оборони України, був чинним та підлягав обов`язковому виконанню.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на час проведення атестації позивача та прийняття спірного наказу про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за висновками атестації, не було іншої повноважної посадової особи згідно Тимчасового положення звільнення осіб офіцерського складу з військової служби, окрім визначеної згаданим вище наказом Міністра оборони України, яка могла б приймати управлінські рішення про звільнення з військової служби через службову невідповідність осіб усіх військовослужбовців офіцерського складу в військових званнях до підполковника.

Також, апеляційний суд враховує те, що ОСОБА_1 уже звертався до суду з адміністративним позовом про оскарження наказу Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України від 28.12.2001 № 0168 про звільнення з військової служби, що підтверджується судовими рішеннями у справі № 2а-2690/10/0970 за позовом ОСОБА_1 до Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України та військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконними наказів від 29.04.2005 № 142, від 28.12.2001 № 0168, поновлення на публічній службі, зобов`язання зарахування часу вимушеного прогулу до вислуги років та до терміну встановленого для присвоєння чергових військових звань та зобов`язання виплатити грошову компенсацію за продовольчий пайок та речове майно.

При цьому мотиви оскарження наказу від 28.12.2001 № 0168 у справі № 2а-2690/10/0970 такі ж, як і в справі, що розглядається: відсутність в Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України повноважень на звільнення ОСОБА_1 .

При цьому, Івано-Франківський окружний адміністративний суд в постанові від 12.08.2010 у справі № 2а-2690/10/0970 дійшов висновку, що Головнокомандувач Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України був наділений відповідними повноваженнями та правомірно видав наказ № 0168 від 28.12.2001.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.07.2011 у справі № 34786/11 задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.08.2010 по справі № 2а-2690/10/0970 та постановлено нову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано наказ від 29.04.2005 № 142 про внесення змін в наказ від 28.12.2001 № 0168 щодо підстав звільнення з лав Збройних Сил України. В решті позовних вимог відмовлено.

Таким чином, Львівський апеляційний адміністративний суд за результатом апеляційного розгляду справи № 2а-2690/10/0970 залишив в силі постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.08.2010 у справі № 2а-2690/10/0970 в частині, що стосується правомірності наказу від 28.12.2001 № 0168.

Окрім цього, позивач також оскаржував в судовому порядку наказ Міністра оборони України від 21.08.2001 № 289 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України». Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.11.2011 у справі № 2а-1928/11/0970 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністра оборони України про визнання незаконним наказу № 289 від 21.08.2001 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України». Дане судове рішення залишене без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 01.04.2014.

Львівський апеляційний адміністративний суд в ухвалі від 01.04.2014 у справі № 141481/11, залишаючи без змін постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду, зазначив про помилковість посилань позивача на те, що Міністр оборони України, видаючи оскаржуваний наказ, вийшов за межі своїх повноважень та не наділений правом щодо покладення повноважень на головнокомандувачів Збройних Сил України користуватися повноваженнями заступника Міністра оборони України до приведення нормативних актів Міністерства оборони України у відповідність до Указу Президента України від 20 серпня 2001 року № 647/2001 (пункт 6 - наказу).

Також, апеляційний суд у наведеній вище справі дійшов висновку, що оскаржуваний наказ Міністра оборони України від 21.08.2001 року № 289 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України», який виданий у відповідності до Указу Президента України від 20 серпня 2001 року № 647/2001 «Про заснування посад головнокомандувачів Збройних сил України», яким оголошено Укази Президента України про призначення головнокомандувачів видами Збройних Сил України, є актом індивідуальної дії стосовно осіб, щодо яких прийнято вказаний наказ, та не може бути актом індивідуальної дії щодо позивача ОСОБА_1 .

Залишаючи без змін постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду у справі № 2а-1928/11/0970, Вищий адміністративний суд України зазначив, що мотиви та доводи касаційної скарги висновки судів не спростовують і є безпідставними, оскільки оскаржуваний наказ виданий відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому суди обґрунтовано прийшли до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Крім того, судами встановлено, що позивач оскаржує виданий на виконання Указу Президента України наказ Міністра оборони України, яким оголошено про призначення головнокомандувачів видів військ, доручено привести свої акти у відповідність з цим Указом, а на період такого приведення головнокомандувачі користуються правами заступників Міністра оборони України. Такий правовий акт породжує права й обов`язки тільки того суб`єкта (чи визначеного цим актом певного кола суб`єктів), якому його адресовано.

Таким чином, відсутність у будь-кого, в тому числі і позивача, прав чи обов`язків у зв`язку із оскарженим наказом не породжує для останнього і права на захист.

В силу приписів статті 78 КАС України вищевказані судові рішення у справах № 2а-2690/10/0970 та № 2а-1928/11/0970 підлягають врахуванню судом під час розгляду цієї справи, оскільки такі рішення набрали законної сили, є обов`язковими до виконання та, найважливіше, стосуються однієї і тієї ж особи - ОСОБА_1 та обставин його звільнення з військової служби.

Суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції щодо необхідності дотримання, виходячи з принципу правої визначеності, як складового аспекту верховенства права, принципу «один спір одна справа», покликаного запобігати розпорошенню спору між різними справами, усувати конфлікти судових рішень (преюдиція), забезпечувати ефективність захисту та неможливість через множення судових спорів з однаковим предметом позову домагатися особою перегляду свого спору, за наявності негативних для неї судових рішень щодо цього спору, які набрали законної сили, фактично в обхід встановленої процесуальним законом процедури процесуального оскарження таких судових рішень, що з огляду на так звану зміну особою підстав позову, може відбуватися необмежену кількість разів, що суперечить принципам судочинства і є зловживанням особою правом на доступ до правосуддя.

У пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано: «… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець закінчене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності.

Преюдиційність безпосередньо пов`язана з презумпцією істинності судового рішення, конституційною нормою про обов`язковість судового рішення (частина друга статті 129 Основного закону України), а також такими складовими верховенства права як принцип правової визначеності, легітимних очікувань, процесуальної економії, а також заборони зловживати процесуальними правами.

Як зазначалось вище, правомірність наказу Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України від 28.12.2001 № 0168 про звільнення ОСОБА_1 з військової служби вже досліджувалася у справі № 2а-2690/10/0970, за результатом розгляду якої суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про правомірність такого наказу Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України № 0168 від 28.12.2001, та відмовили в позові в цій частині вимог.

Також вже була предметом судового розгляду у справі № 2а-2690/10/0970 правомірність наказу Міністра оборони України від 21.08.2001 № 289 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України» за позовом ОСОБА_1 , якому відмовлено в позові у зв`язку з відсутністю порушення його прав чи законних інтересів прийняттям наказу від 28.12.2001 № 0168.

Щодо покликань скаржника на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі № 0940/1271/18, як на підставу для його звернення до суду з цим позовом, то колегія суддів зазначає наступне.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі № 0940/1271/18 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , скасовано рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.09.2019 у справі № 0940/1271/18 та прийнято нове рішення, яким задоволено позов: скасовано пункт 6 наказу Міністра оборони України № 289 від 21.08.2001 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України».

Відповідно до частини другої статті 13 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Так, згідно з частиною четвертою статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Загальноприйнято вважати, що преюдиційність (лат. praejudicialis - те, що стосується попереднього судового рішення це можливість прийняття судом як беззаперечними обставин (юридичних фактів), що були встановленні іншим судом в іншій справі та містяться у мотивувальній частині рішення, яке набрало законної сили. У такій попередній справі повинні брати участь ті ж самі сторони або їх правонаступники. Недотримання хоча б однієї умови робить неможливим для суду застосування преюдиції, що особливо важливо, коли у справі беруть участь нові сторони.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.04.2018 у справа № 753/11000/14-ц зазначив, що преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17 також вже звертала увагу на те, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (постанова Верховного Суду від 26 листопада 2019 року по справі № 902/201/19, постанова Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року № 908/1090/18).

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішенням; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі (постанова Верховного Суду від 11 грудня 2019 року по справі № 320/4938/17).

У розрізі викладеного, колегія суддів зазначає, що у справі № 300/2283/21 за позовом ОСОБА_1 до Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України про скасування наказу від 28.12.2001 № 0168 про звільнення з військової служби та поновлення на публічній службі, та справі № 0940/1271/18 за позовом ОСОБА_2 до Міністра оборони України про скасування пункту 6 наказу від 21.08.2001 № 289 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України», різні позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Так, в позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що в справі № 0940/1271/18 задоволено позовні вимоги представника позивача за довіреністю ОСОБА_2 .

Проте ОСОБА_2 є представником ОСОБА_1 у справах № 300/2283/21 за позовом ОСОБА_1 до Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України про скасування наказу від 28.12.2001 № 0168 про звільнення з військової служби та поновлення на публічній службі.

Натомість, у справі № 0940/1271/18 за позовом ОСОБА_2 до Міністра оборони України про скасування пункту 6 наказу від 21.08.2001 № 289 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України» ОСОБА_1 не є стороною, а ОСОБА_2 представляв лише власні інтереси, а тому наслідком прийняття постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі № 0940/1271/18 є відновлення порушених прав саме ОСОБА_2 , про що зазначено судом апеляційної інстанції в такій постанові.

У цьому випадку для справи № 300/2283/21 за позовом ОСОБА_1 до Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України про скасування наказу № 0168 від 28.12.2001 про звільнення з військової служби та поновлення на публічній службі, преюдиційними є судові рішенням у справі № 2а-1928/11/0970 за позовом ОСОБА_1 до Міністра оборони України про визнання незаконним наказу № 289 від 21.08.2001 «Про головнокомандувачів видами Збройних Сил України», які прийняті судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій, оскільки дотримано одночасне виконання всіх трьох умов преюдиційності обставин, які не потребують доказування: обставина встановлена судовим рішенням; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини (справа «Совтрансавто-Холдінг» проти України» від 25.07.2002 та справа «Брумареску проти Румунії» від 28.10.1999) основним елементом верховенства права є принцип правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що правомірність наказу Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України від 28.12.2001 № 0168 про звільнення ОСОБА_1 з військової служби вже досліджувалася у справі № 2а-2690/10/0970, за результатом розгляду якої суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про правомірність такого наказу Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України від 28.12.2001 № 0168, а тому відсутні підстави для його скасування за результатами розгляду цієї справи № 300/2283/21.

Зважаючи на висновок суду про правомірність наказу від 28.12.2001 № 0168, як наслідок, не підлягає задоволенню похідна позовна вимога про поновлення позивача на займаній або на рівнозначній посаді.

Як убачається з апеляційної скарги, наведені в ній доводи щодо помилковості висновків суду у цій справі фактично зводяться до необхідності нової правової оцінки обставин у справі та дослідження наявних у матеріалах справи доказів. Водночас зазначеним доводам судом першої інстанції вже була надана належна правова оцінка.

Інших доводів на підтвердження неправомірності оскаржуваного наказу позивач не навів, що не дає підстав вважати висновки суду першої інстанцій помилковими, а застосування ним норм матеріального та процесуального права - неправильним.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши статтю 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанцій правильно встановив обставини справи, не допустив неправильного застосуванням норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2024 року у справі № 300/2283/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанову разом із паперовими матеріалами справи надіслати до Івано-Франківського окружного адміністративного суду для приєднання до матеріалів справи № 300/2283/21.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 08.11.24