Справа № 160/8960/24
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2024-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

12 листопада 2024 року м. Дніпросправа № 160/8960/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.07.2024 року (суддя Турлакова Н.В.) у справі №160/8960/24 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби з 02.06.2023 року по 02.12.2023 року;

зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби відповідно до ст. 117 КЗпП України за період роботи з 02.06.2023 року по 02.12.2023 року (183 календарних дні) у сумі 318712,80 грн.

Підставами позову визначено несвоєчасний розрахунок при звільненні, що є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме - виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.07.2024 року позов задоволено, частково, а саме:

визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби з 02.06.2023 року по 02.12.2023 року;

зобов`язано Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період роботи з 02.06.2023 по 02.12.2023 року у сумі 63 472,61 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду, в частині задоволених позовних вимог, мотивовано встановленими обставинами справи, які свідчать про те, що при звільненні позивача з ним не було проведено остаточного розрахунку у повному обсязі, що є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні.

Визначаючи суму середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача, суд, виходячи з принципу справедливості та співмірності, дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 63472,61грн., виходячи з розміру несвоєчасно виплаченої суми за невикористані дні відпустки.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції, в частині задоволених позовних вимог, змінити. Фактично позиція відповідача полягає в необгрунтованому розмірі середнього заробітку, який визначено судом першої інстанції, як компенсація позивачу за затримку розрахунку при звільненні. Відповідач вказує, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц, суть якої полягає в тому, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, можливо застосовувати дані Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки з яких можна розраховувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою забезпечення рівня свого життя. За позицію відповідача, застосовуючи вказану правову позицію, можливо дійти висновку про те, що враховуючи суму гіпотетичного отриманого доходу у виді відсотків за вкладом на 6 місяців, розмір середнього заробітку, як компенсації за затримку розрахунку при звільненні у спірному випадку, буде становити 4 925,47грн. (позивачем наведено відповідний розрахунок).

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на обґрунтованість такого рішення .

Перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлені обставини справи, які не заперечуються сторонами, свідчать про те, що

наказом ТУ ДБР у м. Полтаві від 12.07.2021 № 111-о/дск, ОСОБА_1 з 13.07.2021 було прийнято на службу до Державного бюро розслідувань на посаду начальницького складу оперативного підрозділу ТУ ДБР у м. Полтаві з подальшим укладанням контракту та присвоєно спеціальне звання капітана Державного бюро розслідувань.

Наказом ТУ ДБР у м. Полтаві від 01.06.2023 № 57-о/дск, капітана Державного бюро розслідувань ОСОБА_1 звільнено зі служби у Державному бюро розслідувань у запас у зв`язку із невідповідністю займаній посаді з достроковим припиненням (розірванням) контракту.

Крім цього, наказом від 01.06.2023 №57-о/дск фінансово-економічному відділу ТУ ДБР у м. Полтаві доручено виплати ОСОБА_1 грошову компенсацію за 16 календарних днів невикористаної щорічної оплачуваної відпустки за 2023 рік.

Відповідно до довідки №5 від 30.06.2023 (вих.№126вн/1506 від 05.07.2023), виданої ТУ ДБР у м. Полтаві, ОСОБА_1 згідно з обліковими даними кадрового підрозділу ТУ ДБР у м. Полтаві нараховано за період його роботи з 01.01.2022 по 31.12.2022 року - 30 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки та 7 календарних днів щорічної додаткової відпустки. Вказані дні відпустки ОСОБА_1 невикористані в порядку і у строки, встановлені Положенням №743. Одноденний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 на день звільнення складає 1741,60 грн.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.09.2023 по справі №160/13485/23, яке постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 25.01.2024 залишено без змін, позовну заяву ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві , про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.

Визнано протиправними дії Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані ним у період роботи з 01.01.2022 по 30.12.2022 року календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки та щорічної додаткової відпустки, а саме: за 30 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки та 7 календарних днів щорічної додаткової відпустки. Зобов`язано Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві , виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані ним у період роботи з 01.01.2022 по 30.12.2022 року календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки та щорічної додаткової відпустки, а саме: за 30 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки та 7 календарних днів щорічної додаткової відпустки.

Згідно з виписки з АТКБ «ПриватБанк» від 28.03.2024. по особовому рахунку ОСОБА_1 , 23.03.2024 на банківську картку позивача було зараховано кошти в розмірі 63472,61 грн. за призначенням платежу: ТУ ДБР у м. Полтаві, грошова компенсація за невикористану відпустку ОСОБА_1 на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.09.2023.

Оскільки відповідач здійснив повний розрахунок із позивачем при звільненні, виплативши йому всі належні суми, лише 23.03.2024, позивач звернувся до суду з даним позовом.

За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Так, визначаючи межі апеляційного перегляду справи, суд апеляційної інстанції виходить з того, що рішення суду першої інстанції оскаржено відповідачем, оскаржено в частині задоволених позовних вимог. При цьому, фактично аргументи відповідача, з якими він пов`язує необгрунтованість рішення суду першої інстанції, зводяться до того, що судом першої інстанції безпідставно у спірних відносинах не застосовано правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц щодо можливо способу визначення середнього заробітку, який виплачується працівнику як компенсація за порушення строків розрахунку при звільненні. У свою чергу, виходячи із аргументів, наведених в апеляційній скарзі, відповідач не заперечує факту порушення строків розрахунку з позивачем при його звільненні, як і не заперечує право позивача, у такому випадку, на виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у відповідності до положень ст.117 КЗпП України.

Враховуючи такі підстави для оскарження рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України ( в редакції до 19.07.2022) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, вказана норма права, правовий висновок щодо застосування якої висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року (справа №761/9584/15-ц), не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

У свою чергу, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-ІХ запроваджено ряд змін у трудовому законодавстві, зокрема, положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Закон України №2352-ІХ та, відповідно, і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.

Отже, відповідно до статті 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Верховний Суд у постановах від 29 лютого 2024 року у справі №460/42448/22, від 22 лютого 2024 року у справі №560/831/23, від 15 лютого 2024 року у справі №420/11416/23, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22 та від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом №2352-ІХ. Наведений у цій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Таким чином, оскільки у спірному випадку позивачем порушено питання про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні в період дії ст.117 КЗпП України, в редакції №2352-ІХ, то правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, на якому наполягав відповідач, не може бути застосованим, оскільки такий висновок викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

З цих підстав, враховуючи підстави оскарження відповідачем рішення суду у цій справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та зміни рішення суду, в частині визначеного розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача як компенсація за порушення строків розрахунку при звільненні.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст.316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.07.2024 року у справі №160/8960/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, які визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова складена у повному обсязі 12.11.2024 року.

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк