Справа № 140/8669/24
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2024-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/8669/24 пров. № А/857/23474/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання: Коць Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2024 року у справі №140/8669/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними дій та скасування рішення (головуючий суддя першої інстанції Денисюк Р.С., час ухвалення не вказано, місце ухвалення м. Луцьк, дата складання повного тексту 30.08.2024),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зобов`язання виключити ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників, підставою внесення якого є виконавче провадження №74732693.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вироком Луцького міськрайонного суду від 27.02.2024 у справі №161/3309/24 позивача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204 КК України та призначено покарання у виді штрафу в сумі 85000 грн з конфіскацією та знищенням незаконно виготовлених товарів.

02.04.2024 Луцьким міськрайонним судом видано виконавчий лист №161/3309/24/26348/2024. Постановою державного виконавця Ковельського ВДВС 15.04.2024 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №74732693, якою також було внесено відомості про ОСОБА_1 до реєстру боржників та встановлено розмір мінімальних витрат виконавчого провадження 250 грн.

В подальшому було здійснено передачу даного виконавчого провадження до відповідача. 11.06.2024 позивач сплатив суму мінімальних витрат, визначених постановою про відкриття виконавчого провадження. Однак, не дивлячись на це постанова суду в частині конфіскації майна та в подальшому знищенні речових доказів не виконана та відповідно позивача не виключено з реєстру боржників.

08.07.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою про те, що всі дії з його сторони як боржника виконані, все інше не залежить від його волі, а тому підстави для перебування його у реєстрі відсутні. Листом від 10.07.2024 відповідач відмовив у задоволенні заяви позивача та вказав про відсутність підстав для завершення виконавчого провадження або ж повернення виконавчого документа стягувачу.

З посиланням на норми чинного законодавства, позивач вказує на те, що ним як боржником виконано всі дії, а перебування в реєстрі є порушенням його прав, зокрема, як власника майна, та несе негативні наслідки для його репутації. З огляду на що просить зобов`язати Відділ примусового виконання рішень виключити ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду 30 серпня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зобов`язання вчинити дії відмовлено повністю.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права та невірним встановленням обставин у справі. Зокрема апелянт вказує на те, що на момент видачі виконавчого листа, так і на момент подання позову та скарги по розглядуваній справі, у позивача були і залишаються відсутніми предмети, що підлягають конфіскації, оскільки останні перебували і перебувають на зберіганні в правоохоронних органах, зокрема в Територіальному управлінні БЕБ у Волинській області.

Водночас, у позивача відсутні жодні зобов`язання щодо вчинення дій, спрямованих на виконання рішення в частині конфіскації майна, і безпосереднє виконання рішення в цій частині не залежить від його волі, оскільки він не має правових підстав розпорядитися конфіскованим майном, що вже вилучене в нього поза межами виконавчого провадження, в тому числі здійснити його знищення, та взагалі не має до нього доступу.

Отже, виконання чи невиконання вироку суду в частині конфіскації та знищенні відповідного майна (на що послався суд першої інстанції) визначального значення не має, адже позивач щодо зобов`язання стосовно конфіскації та знищення майна не може бути боржником в розумінні ч. 2 ст. 15 Закону №1404- VIII з огляду на те, що у нього відсутні зобов`язання щодо вчинення дій, спрямованих на виконання постанови суду в частині конфіскації та в подальшому знищенні, а такі зобов`язання (а конкретно дії на виконання рішення суду щодо конфіскації та знищення майна) покладені виключно на орган державної виконавчої служби. З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату судового засідання.

Відповідно до статті 268 КАС України, у справах, визначених статтями 273-277, 280-283-1, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки до електронного кабінету, а за його відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.

Суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку апеляційного оскарження з повідомленням учасників справи (ч.7 ст. 287 КАС України).

З врахуванням вищенаведеного, та у відповідності до ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що дана категорія справ віднесена до термінових, розгляд яких здійснюється у десятиденний строк.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що вироком Луцького міськрайонного суду від 27.02.2024 у справі №161/3309/24 позивача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204 КК України та призначено покарання у виді штрафу в сумі 85000 грн з конфіскацією та знищенням незаконно виготовлених товарів.

02.04.2024 Луцьким міськрайонним судом видано виконавчий лист №161/3309/24/26348/2024, відповідно до якого було вирішено конфіскувати та знищити незаконно виготовлені товари, а саме речові докази.

Постановою державного виконавця Ковельського ВДВС від 15.04.2024 відкрито виконавче провадження №74732693 з виконання виконавчого листа №26348/2024.

Також в межах даного ВП 15.04.2024 державним виконавцем винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 250 грн.

21.05.2024 державним виконавцем Ковельського ВДВС винесено постанову про передачу ВП №74732693 до Відділу примусового виконання рішень.

Постановою від 28.05.2024 прийнято ВП № 74732693 до провадження старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень.

Боржником 11.06.2024 сплачено витрати виконавчого провадження у сумі 250 грн.

ОСОБА_1 08.07.2025 звернувся із заявою до відповідача про виключення його з реєстру боржників.

Листом за №17557 від 10.07.2024 повідомив позивачу, що нормами чинного законодавства передбачено підстави для виключення боржника з реєстру. Станом на 10.07.2024 ВП №74732693 є відкритим та по ньому вчиняються виконавчі дії. Зважаючи на те, що на даний час предмети конфіскації не знищені, підстав для закриття виконавчого провадження та виключення боржника з реєстру не має.

Суд першої інстанції в позові відмовив з тих підстав, що Закон України «Про виконавче провадження», Інструкція №512/5 та Положення №2432/5 закріплюють вичерпний перелік підстав для виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників, в той же час, доказів настання однієї з таких обставин суду не надано.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

З врахуванням ст. 52, 59 КК України конфіскація майна є додатковим покаранням, яке полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі -Закон №1404-VIII) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Як установлено пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

За правилами частини першої статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 1 частини другої статті 18 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частин 1, 5 статті 9 Закону №1404-VIII єдиний реєстр боржників - це систематизована база даних про боржників, що є складовою автоматизованої системи виконавчого провадження та ведеться з метою оприлюднення в режимі реального часу інформації про невиконані майнові зобов`язання боржників та запобігання відчуженню боржниками майна. Відомості про боржника вносяться до Єдиного реєстру боржників (крім відомостей щодо боржників, якими є державні органи, органи місцевого самоврядування, а також боржників, які не мають заборгованості за виконавчим документом про стягнення періодичних платежів більше трьох місяців, та боржників за рішенням немайнового характеру) одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження.

Отже, судові вироки в частині конфіскації майна підлягають примусовому виконанню у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження» і отримання виконавчого листа є підставою для відкриття виконавчого провадження.

Згідно з частиною 7 статті 9 Закону №1404-VIII відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону або постанови, передбаченої частиною четвертою статті 40 цього Закону, чи в день встановлення виконавцем факту відсутності заборгованості за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів.

В свою чергу, частиною 1 статті 39 даного Закону визначено, що провадження передбачає 20 підстав закінчення виконавчого провадження.

За приписами частини 1 статті 37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа (п. 1); стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення (п. 3); запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (п. 11).

Аналогічні норми передбачені Положенням про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №2432/5 від 5 серпня 2016р. (далі - Положення №2432/5).

Пунктом 23 Розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (далі Інструкція №512/5) визначено, що за виконавчим провадженням, виконавчий документ за яким повернуто стягувачу, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників без винесення постанови про відновлення виконавчого провадження на підставі постанови про виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників.

Аналізуючи зміст вищевказаних норм колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що законодавством визначено вичерпний перелік підстав, за яких відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників.

Судом встановлено та не заперечується позивачем, що виконавче провадження ВП №74732693 відкрито за виконавчим листом Луцького міськрайонного суду в частині конфіскації та знищення незаконно виготовлених товарів, а саме речові докази.

Тобто, підстави для виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників виникнуть лише у зв`язку із закінченням виконавчого провадження №74732693.

Судовим розглядом встановлено, що на момент розгляду справи суду не надано доказів того, що виконавче провадження №74732693 закінчене.

З урахуванням такого у відповідача не було правових підстав та механізму виключення відомостей про позивача з Єдиного реєстру боржників, як це визначено частиною сьомою статті 9 Закону №1404-VIII, та відповідачем не була допущена протиправна бездіяльності по відношенню до позивача з урахуванням предмету та підстав позову.

Враховуючи, що виконавче провадження №74732693 відкрите щодо примусового виконання рішення Луцького міськрайонного суду виключно в частині конфіскації та знищення незаконно виготовлених товарів, виконавче провадження не завершене, тому судом відхиляються доводи апелянта про те, що позивач не має майнових зобов`язань у виконавчому провадженні №74732693, що є підставою для зняття (виключення) з Єдиного реєстру боржників запису про ОСОБА_1 як боржника у цьому виконавчому провадженні.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши оскаржене позивачем рішення, апеляційний суд вважає, що таке відповідає критеріям, визначеним ст. 2 КАС України, а представлені відповідачем на заперечення позовних вимог докази у своїй сукупності не дають підстав вважати що рішення відповідача є протиправними, а натомість вказують на те, що таке прийняте відповідачем обґрунтовано, з дотриманням вимог Конституції та законів України, в межах повноважень та спосіб, передбачений чинним законодавством України та підстав для визнання його протиправними та скасування не вбачається.

З урахуванням наведених вище обставин справи та норм чинного законодавства України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що Закон України «Про виконавче провадження», Інструкція №512/5 та Положення №2432/5 закріплюють вичерпний перелік підстав для виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників, в той же час, доказів настання однієї з таких обставин суду не надано.

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява №65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), Проніна проти України (заява №63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2024 року у справі №140/8669/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 08.11.2024