Справа № 400/1791/24
Суддя: Вербицька Н.В.
Дата ухвалення: 2024-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/1791/24

Перша інстанція: суддя Малих О.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 липня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

23 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив

- встановити факт належності йому правовстановлюючого документа трудової книжки НОМЕР_1 , виданої 05.07.1979 року;

- визнати незаконним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївської області від 18.01.2024 року за № 50 про відмову йому в призначені пенсії по інвалідності;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївської області включити до обрахування його страхового та подальшого обчислення і нарахування пенсії по інвалідності періоди роботи протягом липня 1979 року грудня 2004 року згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 05.07.1979 року. Даний період стажу просив зарахувати з дня звернення до відповідача, а саме з 12.01.2024 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївської області включити до обрахування страхового та подальшого обчислення і нарахування пенсії по інвалідності ОСОБА_1 наступний період праці: з 25.11.1983 року по 03.12.1985 року; з 18.04.1991 року по 01.07.1992 року; з 14.03.1997 року по 28.12.2004 року. Даний період стажу просив зарахувати з дня звернення до відповідача, а саме з 12.01.2024 року.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що пенсійним органом протиправно не зараховано до його страхового стажу періоди роботи з липня 1979 року по грудень 2004 року, що позбавляє його права на призначення пенсії по інвалідності.

ГУ ПФУ у Миколаївській області заперечувало проти задоволення позову, зазначаючи, що до страхового стажу позивача не зараховано період роботи протягом липня 1979 року по грудень 2004 року згідно із трудовою книжкою НОМЕР_1 , яку не взято до уваги при обчисленні страхового стажу позивача, оскільки на титульному аркуші наявне виправлення дати народження та відсутнє посилання на документи на підставі яких внесено виправлення. Крім того, за період роботи з 18.04.1991 року по 01.07.1992 року запис про звільнення не засвідчено печаткою підприємства. За період проходження строкової військової служби з 25.11.1983 року по 03.12.1985 року в підставах внесення запису не зазначено номер та дату видачі військового квитка. Військовий квиток або документи про період проходження строкової військової служби позивачем не надано.

Відповідач також зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2023 року № 639 припинено дію Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про трудову діяльність та соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, вчиненої 14.01.1993 року. У зв`язку з чим, періоди роботи на території РФ, починаючи з 01.01.1992 року, в даному випадку з 14.03.1997 року по 28.12.2004 року, не зараховуються до страхового стажу.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 09.07.2024 року закрито провадження у справі в частині вимог щодо встановлення факту належності ОСОБА_1 правовстановлюючого документа трудової книжки НОМЕР_1 , виданої 05.07.1979 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 липня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 18.01.2024 року № 50 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії по інвалідності.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати з 12.01.2024 року до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з липня 1979 року по грудень 2004 року та період проходження військової служби з 25.11.1983 року по 03.12.1985 року, згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 05.07.1979 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії по інвалідності від 12.01.2024 року з урахуванням наданої судом у цьому рішенні правової оцінки.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ГУ ПФУ в Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зокрема апелянт зазначив, що впровадження принципу екстериторіальності передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсій будь-яким з територіальних органів Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяву та де проживає заявник. Пункт 4.10 Порядку № 22-1, на який послався суд першої інстанції, врегульовує відносини щодо виплати пенсії, які виникають після того, як визначений за принципом екстериторіальності структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, прийняв рішення про призначення пенсії. Отже, в даному випадку у суду були відсутні підстави для зобов`язання ГУ ПФУ в Донецькій області, яке не розглядало заяву позивача про призначення пенсії, повторно розглянути таку заяву. Апелянт наголосив, що ГУ ПФУ в Миколаївській області, приймаючи оскаржуване рішення, діяв правомірно, оскільки відсутні законні підстави для зарахування періоду роботи з липня 1979 року по грудень 2004 року та період проходження військової служби з 25.11.1983 року по 03.12.1985 до страхового стажу позивача, який дає право на призначення пенсії.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 12 січня 2024 року позивач звернувся до ГУ ПФУ в Донецькій області із заявою про призначення пенсії по інвалідності, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV, яка за принципом екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань розглянута ГУ ПФУ в Миколаївській області.

Рішенням ГУ ПФУ у Миколаївській області від 18.01.2024 року № 50 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності.

В обґрунтування рішення пенсійним органом зазначено, що страховий стаж позивача становить 00 років 02 місяці 07 днів при необхідних 14 роках.

До страхового стажу не зараховано періоди роботи:

- з липня 1979 року по груднь 2004 року згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 05.07.1979, яку не прийнято до уваги при обчисленні страхового стажу, оскільки на титульному аркуші трудової книжки наявне виправлення дати народження та відсутній запис про документи, на підставі яких внесено зміни, що є порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162;

- період проходження строкової військової служби з 25.11.1983 по 03.12.1985, оскільки в підставах внесення запису не зазначено номер та дату видачі військового квитка. Військовий квиток або документ про період проходження строкової військової служби не надано;

- період роботи з 18.04.1991 року по 01.07.1992 року запис про звільнення не засвідчено печаткою підприємства;

- позивачем не надано архівні довідки щодо підтвердження періодів його роботи.

Крім того, неможливо зарахувати до страхового стажу період роботи на території РФ з 14.03.1997 року по 28.12.2004 року, оскільки з 01.01.2023 року РФ припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року. В зв`язку з цим, до страхового стажу зараховуються періоди роботи на території РРФСР по 31 12.1991 року.

Вважаючи прийняте рішення відповідача про відмову у перерахунку пенсії протиправним, та таким, що суперечить вимогам чинного законодавства України і порушує право на отримання пенсії, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що пенсійний орган не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Судова колегія частково погоджується з висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Як визначено Європейською соціальною хартією (переглянутою), 1996 року, згода на обов`язковість якої надано Верховною Радою України та яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року, кожна особа похилого віку має право на соціальний захист. За цим Україна має міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами «досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися» права та принципи, що закріплені у Хартії.

Згідно із частиною першою статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Частиною 1 статті 30 Закону № 1058 встановлено, що пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Згідно приписів ч.1 ст.32 Закону № 1058, особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією для осіб з інвалідністю II та III груп від 56 років до досягнення особою 59 років включно - 14 років.

Враховуючи, що інвалідність позивачу встановлена відповідно до акту огляду МСЕК з 14 грудня 2023, у віці 59 років, то для призначення пенсії по інвалідності позивачу необхідно мати 14 років страхового стажу.

Порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії визначений статтею 44 Закону № 1058-IV, згідно положень якої заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

За обставинами справи, позивач 12 січня 2024 року звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії по інвалідності, однак йому було відмовлено у зв`язку із недостатнім страховим стажем.

Як вже зазначено раніше, незарахування пенсійним органом до страхового стажу позивача періоду роботи протягом липня 1979 року грудня 2004 року сталося внаслідок неприйняття відомостей, зазначених у трудовій книжці НОМЕР_1 від 05.07.1979, оскільки на титульному аркуші трудової книжки наявне виправлення дати народження та відсутній запис про документи, на підставі яких внесено зміни.

Відповідно до пункту 2.12 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР № 162 від 20.06.1972, зміни записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові та дату народження проводяться адміністрацією за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорти, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, імені, по батькові та ін.) та з посиланням на номер та дату цих документів.

Зазначені зміни вносяться на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Однією рисою закреслюється, наприклад, колишнє прізвище чи ім`я, по батькові, дата народження та записуються нові дані. Посилання на відповідні документи записуються на внутрішній стороні обкладинки та засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Як зазначає апелянт, у трудовій книжці позивача на титульному аркуші наявне виправлення у даті народження, проте таке виправлення не здійснене з дотриманням вимог Інструкції, а саме - не засвідчене печаткою підприємства або відділу кадрів.

Разом з тим, як вбачається з копії трудової книжки позивача, зазначене виправлення більше схоже на необережне оформлення запису на титульному аркуші.

Статтею 62 Закону № 1058-IV встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 687/975/17 дійшов висновку, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці чи інших офіційних документах. Неточні записи у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи на підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не можуть бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу, що дає право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві. У свою чергу, недоліки ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не можуть бути підставою для позбавлення особи її права на соціальний захист.

Формальні неточності у документах за загальним правилом не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 638/18467/15-а.

Верховним Судом у постанові від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування / призначення пенсії.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Вказане дає підстави для висновку, що власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка звернулася за пенсією, а отже, й не може впливати на її особисті права. Відтак, недотримання роботодавцем усіх вимог при заповненні трудової книжки не може бути беззаперечною підставою для відмови у призначенні пенсії, чи неврахуванні відповідних періодів під час обрахунку страхового стажу, що впливає на її розмір.

Незарахування періодів роботи позивача, вказаних у трудовій книжці, до стажу суперечитиме принципу правової визначеності, оскільки в п.3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Колегія суддів вважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо періоду роботи позивача відповідачем суду не надано, а тому його безпідставно не взято до уваги пенсійним органом при обрахуванні страхового стажу позивача.

Таким чином, твердження ГУ ПФУ у Миколаївській області про відсутність підстав для зарахування періодів роботи позивача до страхового стажу згідно поданої трудової книжки є безпідставним

Щодо не зарахування до страхового стажу періоду роботи позивача на території РФ з період роботи на території РФ з 14.03.1997 року по 28.12.2004 року, оскільки з 01.01.2023 року РФ припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.09.1992 року, судова колегія зазначає наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, у трудовій книжці ОСОБА_1 зазначено, що позивач у період з 14.03.1997 року по 28.12.2004 року працював у ТОВ «Базис-2» згідно КЗоТ РФ (запис 28-29).

Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13 березня 1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію за віком, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Згідно з абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом РФ "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Отже, наведені положення вказаних Угод передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Зазначена Угода діяла на момент роботи позивача у спірний період.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 року №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення», передбачено вихід України з цієї Угоди, та згідно якої зазначений міжнародний договір України припинив свою дію для України з 19.06.2023 року.

Отже, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №1328 19 червня 2023 року, Україна як держава - учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Період роботи позивача з 14.03.1997 року по 28.12.2004 року відображений в трудовій книжці, записи оформлені у відповідності до вимог Інструкції, жодних виправлень, закреслень тощо не містять, а тому не можуть бути не враховані у зв`язку із тим, що РФ припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.09.1992 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів наголошує, що не зарахування ГУ ПФУ в Миколаївській області спірного періоду роботи позивача є необґрунтованим та протиправним, оскільки стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні.

Щодо не зарахування пенсійним органом до страхового стажу позивача періоду проходження військової служби, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 56 Закону №1788-ХІІ передбачено, що до стажу роботи зараховується, зокрема, військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби;

За приписами ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

За правилами п.2.19 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів такі записи, серед інших, про час служби у складі Збройних Сил України та інших військах, де на тих, які проходять службу, не поширюється законодавство про працю і державне соціальне страхування, із зазначенням дати призову (зарахування) і дати звільнення із служби.

Разом з тим, вірними є доводи апеляційної скарги щодо неможливості на даному етапі зарахувати період проходження позивачем військової служби до його страхового стажу, через відсутність в підставах внесення запису номеру та дати видачі військового квитка та не надання позивачем військового квитка.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання зарахувати до страхового стажу позивача період проходження ним служби є необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Щодо доводів апелянта про невірне визначення судом першої інстанції управління Пенсійного фонду, який повинен повторно розглядати заяву позивача, колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

З матеріалів справи вбачається, що станом на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії, останній не перебував на обліку в органах пенсійного фонду.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївської області від 18.01.2024 року за № 50 позивачу відмовлено в призначені пенсії по інвалідності.

Тож, дії зобов`язального характеру щодо вирішення питання про призначення позивачу пенсії за віком має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення позивачу пенсії за віком, яким у цьому випадку є Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07.05.2024 у справі №460/38580/22, від 24.05.2024 у справі №460/17257/23, від 16 жовтня 2024 року у справі № 140/14380/23.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог до ГУ ПФУ в Донецькій області з прийняттям постанови про задоволення цих вимог ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Миколаївській області.

Відповідно до п.1, п.4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Оскільки ОСОБА_1 не оскаржує рішення суду першої інстанції, колегія суддів не надає оцінки рішенню суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 28 лютого 2024 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 липня 2024 року скасувати та прийняти постанову про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 18.01.2024 року № 50 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії по інвалідності.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з липня 1979 року по грудень 2004 року, згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 05.07.1979 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії по інвалідності від 12.01.2024 року з урахуванням мотивів ухвалення цієї постанови.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко