Справа № 200/5614/23
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2024-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2024 року справа №200/5614/23

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року (повне судове рішенян складено 28 червня 2024 року) у справі № 200/5614/23 (суддя в І інстанції Бабіч С.І.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 ), відповідно до якої просив:

- визнати незаконною бездіяльність відповідача по ненарахуванню та невиплаті усього необхідного грошового забезпечення ОСОБА_1 за період часу з 19.10.2021 по 08.11.2021;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату усього необхідного грошового забезпечення позивачу за період часу з 19.10.2021 по 08.11.2021;

- визнати незаконною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 по ненарахуванню і несплаті усіх обов`язкових платежів до бюджету (податків) з грошового забезпечення ОСОБА_1 за період часу з 19.10.2021 по 08.11.2021;

- зобов`язати відповідача здійснити нарахування та сплатити усі обов`язкові платежі до бюджету (податків) з грошового забезпечення позивача за період часу з 19.10.2021 по 08.11.2021;

- визнати незаконною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 по незарахуванню до вислуги років ОСОБА_1 періоду часу з 19.10.2021 по 08.11.2021;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 зарахувати до вислуги років ОСОБА_1 період часу з 19.10.2021 по 08.11.2021.

В обґрунтування позову зазначав про те, що він проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , звідки був звільнений у запас наказом командира цієї військової частини від 07.04.2022 № 37-РС.

Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 09.04.2022 № 99 було визначено, що період часу з 19.10.2021 по 08.11.2021 не зараховується до вислуги років позивача через самовільне залишення військової частини.

Як наслідок, цей період не було зараховано до трудового (страхового стажу) позивача, а сплачені позивачу при звільненні з військової служби виплати були зменшені.

Позивач стверджував, що у вказаний вище спірний період він проходив медичний огляд військово-лікарською комісією для визначення ступеню його придатності до подальшого проходження військової служби, куди він був направлений наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 18.10.2021, та вважав протиправною бездіяльність відповідача щодо незарахування до його вислуги років періоду з 19.10.2021 по 08.11.2021, а також щодо ненарахування та невиплати йому усього необхідного грошового забезпечення за цей період (з відрахуванням обов`язкових платежів (податків) до бюджету).

У зв`язку з цим позивач неодноразово звертався до відповідача, Міністерства оборони України, військової служби правопорядку із заявами та запитами (з наданням документів, підтверджуючих факт перебування на медичному огляді) у досудовому порядку, але станом на момент звернення до суду з цим позовом цей спір не вирішено.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року позов задоволено.

Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо незарахування до вислуги років ОСОБА_1 періоду військової служби з 19.10.2021 по 08.11.2021.

Зобов`язано відповідача зарахувати до вислуги років ОСОБА_1 період військової служби з 19.10.2021 по 08.11.2021.

Визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування і невиплати позивачу в повному обсязі усього необхідного грошового забезпечення за період військової служби з 19.10.2021 по 08.11.2021 (з відрахуванням усіх необхідних податків, зборів, інших обов`язкових платежів до бюджету).

Зобов`зано Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 в повному обсязі усього необхідного грошового забезпечення за період військової служби з 19.10.2021 по 08.11.2021 (з відрахуванням усіх необхідних податків, зборів та інших обов`язкових платежів до бюджету).

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги спершу зазначає, що позивач був звільнений з військової служби 09.04.2022. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 03.10.2023 щодо обставин, які мали місце 09.04.2022 (тобто 17 місяців тому), то він пропустив строк звернення до суду з позовом, визначений ч.5 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Позовна заява ОСОБА_1 не містить клопотання про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою. Зі змісту позовної заяви не вбачаються будь-які поважні причини, що могли вплинути на пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду.

Щодо суті правовідносин зазначає, що військова частина НОМЕР_1 не має у своєму розпорядженні підтвердження того, що в період часу з 19.10.2021 по 08.11.2021 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному обстеженні у військовій частина НОМЕР_2 . Доказів того, що ОСОБА_2 узгодив амбулаторне проходження ВЛК з адміністрацією військового шпиталю, позивачем суду не надано.

Позивач, без отримання погодження військового командування, в період з 19.10.2021 по 08.11.2021 фактично перебував поза місцем несення служби, за адресою, невідомою його безпосередньому військовому командуванню, та періодично, діючи на власний розсуд, з великими проміжками часу (до тижня) з`являючись до військового шпиталю на огляд.

Апелянт наголошує, що проведеним службовим розслідуванням правильно встановлено, що дії сержанта ОСОБА_3 стались через його особисту недисциплінованість і йдуть всупереч вимог статей 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статей 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

08.04.2021 згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 100 позивач був прийнятий на військову службу.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 07.04.2022 № 37-РС позивача звільнено з військової служби за підпунктом "б" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби).

У період проходження військової служби позивач проходив медичний огляд військово-лікарською комісією з метою визначення ступеню придатності до подальшого проходження військової служби у Збройних Силах України.

Так, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 18.10.2021 № 253 позивач був направлений до шпиталю Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ).

19.10.2021 позивачу видано направлення на медичний огляд військово-лікарською комісією з метою визначення ступеня придатності до подальшого проходження військової служби у Збройних Силах України.

08.11.2021 позивач закінчив проходження медичного огляду військово-лікарською комісією і отримав направлення на стаціонарне обстеження в умовах гастроентерологічного відділення, де проходив обстеження з 08.11.2021 по 26.11.2021.

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 08.12.2021 № 304 позивач прибув зі шпиталю Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ) і приступив до виконання службових обов`язків з 27.11.2021.

Позивач стверджує, що він проходив медичний огляд військово-лікарською комісією протягом усього періоду з 19.10.2021 по 08.11.2021 включно.

Відповідач, у свою чергу, зазначає, що позивач був задіяний у проходженні медичного огляду лише 22.10.2021 (заведена картка обстеження та медичного огляду на позивача, проходження позивачем флюорографічного обстеження), 23.10.2021 (проходження позивачем медичного огляду у офтальмолога, невропатолога, первісне ЕКГ, аналізи сечі та крові), 25.10.2021 (проходження позивачем медичного огляду у стоматолога, терапевта, хірурга, психіатра, ЛОРа), 02.11.2021 (проходження позивачем повторного обстеження на ЕКГ, УЗД - обстеження щитовидної залози) та 03.11.2021 (проходження позивачем діагностики ВМКЦ СР, тощо), у інші дні та періоди місцезнаходження позивача невідоме.

Як видно з матеріалів даної справи, відносно позивача відповідачем було проведено службове розслідування, за наслідками якого командиром Військової частини НОМЕР_1 було прийнято наказ від 15.02.2022 № 30 "Про підсумки службового розслідування стосовно самовільного залишення військової частини сержантом ОСОБА_4 ".

Відповідно до цього наказу під час проведення службового розслідування встановлено, що позивач у періоди з 19 по 21, з 23 по 24 та з 26 по 31.10.2021, а також у періоди з 01 по 02 та з 04 по 07.11.2021, не маючи будь-яких поважних причин для звільнення від виконання обов`язків військової служби, без законних на те підстав, перебував за межами військової частини понад 10-ти діб, чим допустив порушення військової дисципліни. При цьому, за наведеним у даному наказі висновком, у діях позивача вбачаються ознаки злочину, передбаченого статтею 407 Кримінального кодексу України.

З огляду на ці обставини, за вказаним наказом від 15.02.2022 № 30 на позивача за самовільне залишення Військової частини НОМЕР_1 , невихід на службу без поважних причин та самоусунення від виконання службових обов`язків, порушення вимог статей 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді суворої догани та приписано утримати з позивача премію за жовтень 2021 року, як надмірно виплачену.

Крім того, даним наказом, серед іншого, доручено тимчасово виконуючому обов`язки командира ремонтно-відновлювального батальйону з морально-психологічного забезпечення Військової частини НОМЕР_1 направити копії матеріалів службового розслідування до ТУ ДБР у м. Краматорську для прийняття правового і процесуального рішення, а також для внесення інформації до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 09.04.2022 № 99 позивача з 09.04.2022 було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, а з 10.04.2022 - з продовольчого забезпечення.

Як видно з даного наказу, вислуга позивача років у Збройних Силах України становить 11 років 3 місяці 27 днів, у тому числі календарна - 7 років 9 місяців 9 днів, пільгова - 3 роки 6 місяців 18 днів, у вислугу років не зараховано час перебування у самовільному залишенні військової частини з 19.10.2021 по 08.11.2021.

22.11.2022 позивач, через уповноваженого представника, звернувся із запитом до Міністерства оборони України щодо проведення відносно нього службових розслідувань за час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 , а також щодо зменшення його грошового забезпечення у період з грудня 2021 року по квітень 2022 року.

Як вказується позивачем у позовній заяві, відповіді на вказаний запит Міністерством оборони України надано не було.

Водночас, у січні 2023 року представником позивача було отримано лист Військової частини НОМЕР_4 від 15.12.2022 № 613/4332 з інформацією щодо грошового забезпечення позивача за період з грудня 2021 року по квітень 2022 року.

Згідно з даним листом у період часу з 19.10.2021 по 07.11.2021 позивачу було припинено нарахування всіх видів забезпечення у зв`язку з відсутністю підтверджуючих документів щодо перебування його на лікуванні.

Суд зауважує, що за змістом карток особового рахунку працівника за 2021-2022 роки позивачу за жовтень та листопад 2021 року здійснено нарахування і виплату (з утриманням податків, зборів та інших обов`язкових платежів) грошового забезпечення.

У той же час, як видно з листа від 15.12.2022 № 613/4332, у січні 2022 року (тобто ще до завершення службового розслідування відносно позивача) було здійснено коригування грошового забезпечення позивача за 13 діб жовтня 2021 року та 7 діб листопада 2021 року на суму -6953,97 грн та індексації за ці періоди на суму -352,46 грн, а також утримано премію за 23 доби листопада у розмірі 2659,26 грн; у лютому 2022 року з позивача утримано премію за 18 діб жовтня 2021 року в розмірі 2014,03 грн; у квітні 2022 року позивачу було здійснено доплату грошового забезпечення за жовтень-листопад 2021 року в розмірі 11979,72 грн.

16.01.2023 позивач, через уповноваженого представника, звернувся до Східного ТУ ВСП (м. Дніпро) із заявою про проведення перевірки обставин щодо незарахування до його вислуги років періоду проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 з 19.10.2021 по 08.11.2021 та щодо невиплати йому в повному обсязі сум грошового забезпечення за період з 19.10.2021 по 08.11.2021.

Листом від 18.01.2023 Військовою частиною НОМЕР_5 представника позивача було повідомлено про надіслання матеріалів заяви від 16.01.2023 до ІНФОРМАЦІЯ_2 за належністю.

08.02.2023 позивач, через уповноваженого представника, звернувся до Військової частини НОМЕР_4 із заявою від 07.02.2023 щодо нарахування та виплати йому усіх видів грошового забезпечення за період з 19.10.2021 по 08.11.2021 (пославшись у заяві на лист Військової частини НОМЕР_4 від 15.12.2022 № 613/4332).

Листом від 17.02.2023 № 1314/2/56/92/1245, наданим у відповідь на вказану заяву, Військова частина НОМЕР_4 повідомила, що вона не є розпорядником запитуваної інформації та здійснення відповідних дій щодо нарахування та виплати грошового забезпечення, а також про те, що дана заява була перенаправлена до Військової частини НОМЕР_1 для подальшого розгляду та відпрацювання за встановленим порядком.

13.04.2023 позивач, через уповноваженого представника, звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 із запитом щодо результатів розгляду заяви від 16.01.2023, яка була передана зі Східного ТУ ВСП (м. Дніпро).

Листом від 16.05.2023 № 4314/1, наданим у відповідь на цей запит, ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомив представника позивача про те, що на адресу командира Військової частини НОМЕР_1 було направлено службовий лист № 1024 від 17.02.2023 та про те, що станом на 13.05.2023 відповіді на даний службовий лист від Військової частини НОМЕР_1 не надходило.

Листом від 17.05.2023 № 1796, наданим у відповідь на заяву від 07.02.2023, Військова частина НОМЕР_1 повідомила про відсутність підстав для нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення за період з 19.10.2021 по 08.11.2021.

Листом від 22.05.2023 № 4546/1, який був наданий на доповнення до листа від 16.05.2023 № 4314/1, ІНФОРМАЦІЯ_3 представник позивача був повідомлений про результати перевірки викладених у заяві від 16.01.2023 фактів щодо неправомірних дій посадових осіб Військової частини НОМЕР_1 .

Як видно із вказаного листа, за результатами проведення перевірки було встановлено порушення з боку посадових осіб Військової частини НОМЕР_1 вимог Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Зокрема, перевіркою було встановлено, що факт самовільного залишення позивачем Військової частини НОМЕР_1 з 19.10.2021 по 08.11.2021 не відповідає дійсності та належним чином не підтверджений; посадова особа Військової частини НОМЕР_1 , на яку було покладено контроль за виконанням наказу про призначення службового розслідування щодо позивача, в порушення вимог статей 84-86 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України (затверджений наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608) під час проведення цього службового розслідування вимог законодавства України не дотрималась, всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування усіх обставин правопорушення не вжила, а обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння позивачем правопорушення, не з`ясувала; письмові пояснення учасників службового розслідування у матеріалах, які додані до акту, відсутні; матеріали службового розслідування не містять відомостей про ознайомлення позивача про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; доводи позивача про обставини проходження ним військово-лікарської комісії, підтверджені відповідними записами у його медичній книжці, які спростовують інформацію про вчинення ним правопорушення, в акті до уваги не прийняті; висновки, що містяться в акті (у тому числі щодо вчинення позивачем кримінального правопорушення, передбаченого нормою статті 407 Кримінального кодексу України), фактичним обставинам не відповідають, наявність ознак протиправного діяння у діях позивача матеріалами службового розслідування не підтверджена, вину позивача як військовослужбовця жодним чином не доведено; накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді суворої догани і утримання премії, а також виплата позивачу грошового забезпечення у меншому розмірі є безпідставними та порушують вимоги законодавства.

У зв`язку з наведеними обставинами, як вказано у листі від 22.05.2023 № 4546/1, на адресу Військової частини НОМЕР_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 буде направлено подання про усунення порушень вимог Статутів Збройних Сил України, підзаконних нормативно-правових актів та причин і умов, що їм сприяють.

03.08.2023 позивач, через уповноваженого представника, звернувся до Військової частини НОМЕР_4 із запитом від 02.08.2023 щодо усунення порушень на виконання вимог подання ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Листом від 15.08.2023 № 3033, наданим у відповідь на вказаний запит, Військова частина НОМЕР_4 повідомила про відсутність підстав для нарахування та виплати позивачеві грошового забезпечення за період з 19.10.2021 по 08.11.2021.

Також слід зазначити, що ухвалою місцевого суду 19.12.2023 витребувано докази у відповідача, зокрема:

- копії належним чином оформлених (підписаних уповноваженими особами) карток особового рахунку (архівних відомостей) про нараховане та фактично виплачене позивачу грошове забезпечення за період з вересня 2021 року по квітень 2022 року (із зазначенням усіх складових грошового забезпечення);

- письмові пояснення щодо того, які саме складові грошового забезпечення позивача та в якому розмірі були утримані за період з 19.10.2021 по 08.11.2021 (з урахуванням усіх нарахувань, утримань та доплат з жовтня 2021 року по квітень 2022 року);

- письмові пояснення щодо здійснення коригування грошового забезпечення позивача, індексації та утримання премії за листопад 2021 року в січні 2022 року, тобто до завершення службового розслідування відносно позивача;

- письмові пояснення щодо підстав утримання з позивача премії за листопад 2021 року всупереч наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 15.02.2022 № 30, яким було передбачено утримання премії лише за жовтень 2021 року;

- письмові пояснення (із посиланням на норми права) стосовно підстав застосування командиром Військової частини НОМЕР_1 до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді утримання премії відповідно до наказу від 15.02.2022 № 30;

- письмові пояснення та відповідні докази щодо направлення матеріалів службового розслідування відносно позивача до ТУ ДБР у м. Краматорську на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 15.02.2022 № 30 та прийняття правових і процесуальних рішень ТУ ДБР у м. Краматорську стосовно цього питання.

Місцевий суд зазначив, що вимоги ухвали суду від 19.12.2023 відповідачем виконані частково.

Вирішуючи адміністративний позов по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються пільги, гарантії та компенсації, передбачені законом.

Положеннями частини 1 статті 9 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ) передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, та стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно зі статтями 18, 19 Закону України від 05.10.2000 № 2017-III «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» (далі - Закон № 2017-III) установлено, що індексацію доходів населення віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі статтею 19 цього ж Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності.

Згідно з частиною 2 статті 9 Закону № 2011-ХІІ установлено, що до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять:

- посадовий оклад, оклад за військовим званням;

- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, а також надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

- одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до положень частини 3 статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Частина 4 статті 9 Закону № 2011-ХІІ визначає, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань кваліфікованим особовим складом, а також враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування, керівниками розвідувальних органів України.

Правове регулювання відносин між державою Україна і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку стосовно захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби встановлені, перш за все, положеннями Закону № 2232-XII.

Так, відповідно до абзаців 1-2 частини 2 статті 24 Закону № 2232-XII військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством. При цьому початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Згідно з абзацами 3-5 частини 2 статті 24 Закону № 2232-XII військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються. Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців. Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.

Положеннями абзаців 8-9 частини 2 статті 24 Закону № 2232-XII установлено, що для військовослужбовців, стосовно яких судом винесено виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або стосовно яких закрито кримінальне провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 1 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, військова служба і дія контракту продовжується. У такому разі цим військовослужбовцям строк призупинення військової служби зараховується до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років та призначення пенсії, а також до строку вислуги років для присвоєння чергового військового звання, та поновлюються пільги і соціальні гарантії, які встановлені законодавством для військовослужбовців. За весь час необґрунтованого призупинення військової служби таким військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове та здійснюються недоотримане продовольче, речове та інші види забезпечення.

Таким чином, вказаними нормами Закону № 2232-XII передбачено вичерпний перелік підстав для призупинення військової служби і припинення виплати грошового забезпечення, зокрема, для тих військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби. При цьому такі призупинення військової служби і припинення виплати грошового забезпечення пов`язані із внесенням відповідних відомостей щодо військовослужбовця до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідачем, всупереч вимогам ухвали суду від 19.12.2023, не було надано суду доказів щодо направлення матеріалів службового розслідування відносно позивача (у тому числі заяви чи повідомлення командира Військової частини НОМЕР_1 про вчинене позивачем кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини 4 статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України) до ТУ ДБР у м. Краматорську та доказів прийняття правових і процесуальних рішень ТУ ДБР у м. Краматорську стосовно позивача.

Отже, відповідачем не доведено факту внесення відносно позивача до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідних відомостей щодо вчинення позивачем кримінального правопорушення, передбаченого статтею 407 Кримінального кодексу України.

Відповідно до статті 407 Кримінального кодексу України кримінальна відповідальність для військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) передбачається лише за самовільне залишення військової частини або місця служби, а також за нез`явлення вчасно на службу без поважних причин (зокрема, понад 10-ти діб).

Судами установлено, що позивач залишив Військову частину НОМЕР_1 не самовільно, а на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 18.10.2021 № 253, яким його було направлено до шпиталю Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ), а також направлення на медичний огляд військово-лікарською комісією від 19.10.2021.

При цьому суд першої інстанції обгрунтовано критично поставився до аргументів відповідача щодо того, що позивач, за існуючих обставин, був зобов`язаний доповісти про узгодження свого місця перебування безпосередньому військовому командуванню і отримати дозвіл на перебування поза межами військової частини, а у вільні від проходження медичного огляду періоди часу - прибувати до військової частини за місцем несення служби.

Зазначені доводи відповідача жодним чином нормативно не обґрунтовані.

Відсутність позивача на медичному огляді у певні дати або періоди цілком могла бути наслідком об`єктивних обставин, які не залежали від волі позивача (тривалість переїзду позивача від місця несення військової служби до місця проходження медичного огляду, графіки приймання лікарів, інші об`єктивні обставини).

Такі об`єктивні обставини відповідачем взагалі не досліджувались та не були прийняті до уваги в ході проведення службового розслідування відносно позивача.

При цьому медичний огляд тривав до 08.11.2021 моменту складення рішення ГВЛК поліклініки (а.с.6).

Під час розгляду цієї справи судом, серед іншого, враховуються висновки, викладені ІНФОРМАЦІЯ_3 в листі від 22.05.2023 № 4546/1 за результатами перевірки правомірності дій посадових осіб Військової частини НОМЕР_1 під час проведення службового розслідування щодо позивача.

Вказані висновки в ході розгляду справи жодним чином не спростовані відповідачем.

Колегія суддів також звертає увагу, що в підсумку невиплата позивачеві грошового забезпечення за спірний період відбулась не внаслідок призупинення військової служби і припинення виплати грошового забезпечення згідно наведених вище норм Закону № 2232-XII, а, як зазначено в листі Військової частини НОМЕР_4 від 15.12.2022 № 613/4332, позивачу було припинено нарахування всіх видів забезпечення у зв`язку з відсутністю підтверджуючих документів щодо перебування його на лікуванні.

Однак, у витягу з наказу від 15.02.2022 № 30 відповідач встановив, що позивач у певні дати або періоди був задіяний у проходженні медичного огляду, тобто, мав відповідні підтверджуючі медичні документи.

Посилання апелянта на те, що позивач протиправно не проходив в цей час саме стаціонарне, а не амбулаторне обстеження, не заслуговують на увагу. Ані витяг з наказу від 18.10.2021 № 253 (а.с.50), згідно з яким позивач вибув у шпиталь до війькової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ), ані направлення на медичний огляд ВЛК від 19.10.2021 № 771 (а.с.5) не містять вимоги про проходження саме стаціонарного огляду. В свою чергу, главою 6 розділу II Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України передбачено проведення медичного огляду військовослужбовців як стаціонарно, так і амбулаторно. Зокрема, згідно абзацу першого пункту 6.8 глави 6 розділу II вказаного Положення на осіб, які проходять медичний огляд амбулаторно, заводиться Картка обстеження та медичного огляду, при стаціонарному огляді - медична карта стаціонарного хворого.

Так, позивач стверджував, що прибув до закладу охорони здоров`я вчасно 19.10.2021 та узгодив з його адміністрацією проходження огляду амбулаторно. Відповідач же належними доказами не спростував цього, хоча відповідно до вимог ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Крім того, судом враховується те, що відповідач, навіть визнаючи, що позивач у певні дати або періоди був задіяний у проходженні медичного огляду з метою визначення ступеня придатності до подальшого проходження військової служби у Збройних Силах України з 19.10.2021 по 08.11.2021, не зарахував до його вислуги років увесь цей період.

При цьому судом враховується, що згідно з картками особового рахунку працівника за 2021-2022 роки позивачу за жовтень та листопад 2021 року було здійснено нарахування та виплату сум грошового забезпечення (з утриманням податків, зборів та інших обов`язкових платежів), але в подальшому ці суми були скореговані відповідачем шляхом їх зменшення.

З огляду на таке, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач у спірних правовідносинах діяв не у межах повноважень, не у порядку та не у спосіб, визначені законом.

Щодо обраного позивачем способу захисту суд вважає за необхідне зазначити таке.

У позовній заяві позивач просить суд, серед іншого, визнати незаконною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати усього необхідного грошового забезпечення позивачу за період з 19.10.2021 по 08.11.2021, щодо ненарахування та несплати усіх обов`язкових платежів до бюджету (податків) із грошового забезпечення позивача за період з 19.10.2021 по 08.11.2021, а також щодо незарахування до вислуги років позивачу періоду з 19.10.2021 по 08.11.2021.

Суд зауважує, що дія - це активна поведінка, під час якої приймаються певні рішення, вчиняються певні активні дії, які змінюють існуюче (статичне) положення, а бездіяльність - це пасивна поведінка, тобто невиконання будь-яких активних дій в конкретних умовах.

У даному разі відповідачем були вчинені певні активні дії, зокрема, шляхом прийняття наказу від 09.04.2022 № 99, за яким до вислуги років позивача не зараховано період з 19.10.2021 по 08.11.2021, а також шляхом надання письмової відмови позивачу в нарахуванні та виплаті всіх належних видів грошового забезпечення, викладеної у листі від 17.05.2023 № 1796, наданому у відповідь на заяву від 07.02.2023.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 10 частини 2 та абзацом 2 частини 4 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів. У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини та наведені у цьому рішенні висновки суду, з метою повного та ефективного захисту та відновлення порушених прав позивача, суд вважає за необхідне застосувати положення частини 2 статті 9 та статті 245 КАС України і задовольнити позовні вимоги шляхом:

- визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 стосовно незарахування до вислуги років позивачу періоду військової служби з 19.10.2021 по 08.11.2021;

- зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 зарахувати до вислуги років позивачу період військової служби з 19.10.2021 по 08.11.2021;

- визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 стосовно ненарахування та невиплати позивачу в повному обсязі усього необхідного грошового забезпечення за період військової служби з 19.10.2021 по 08.11.2021 (з відрахуванням усіх необхідних податків, зборів, інших обов`язкових платежів до бюджету);

- зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату позивачу в повному обсязі усього необхідного грошового забезпечення за період військової служби з 19.10.2021 по 08.11.2021 (з відрахуванням усіх необхідних податків, зборів та інших обов`язкових платежів до бюджету).

Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, із застосуванням положень частини 2 статті 9 та статті 245 КАС України.

Стосовно строків звернення до суду з цим позовом суд зазначає про таке.

У відзиві на позов відповідач вказує на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом, передбачений частиною 5 статті 122 КАС України.

Згідно з частиною 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини 2 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За частиною 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.06.2022 року у справі № 362/643/21, військова служба є різновидом публічної служби.

Згідно з положеннями частини 5 статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

У постанові від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21 Верховний Суд зауважив на тому, що положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців). Зазначені правовідносини регулюються статтею 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

При цьому, як було вказано Верховним Судом у постанові від 25.04.2023 у справі № 380/15245/22, у справах, які пов`язані з недотриманням законодавства про оплату праці, положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосується строків звернення до суду, мають перевагу в застосуванні перед положеннями частини 5 статті 122 КАС України.

Надаючи оцінку поняттям "грошова винагорода", "одноразова грошова допомога при звільненні" та "оплата праці" і "заробітна плата", які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, Верховний Суд вказав на рівнозначність цих понять.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині 2 статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, у незалежності від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Згідно з частиною 2 статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 233 КЗпП України (у редакції, яка діє починаючи з 19.07.2022) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Таким чином, строк звернення до суду з позовом щодо виплати сум заробітної плати (грошового забезпечення) згідно зі статтею 233 КЗпП України до 19.07.2022 жодним чином не обмежувався, а з 19.07.2022 обмежений трьома місяцями.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у рішенні від 09.02.1999 року № 1-рп/99 Конституційний Суд України зауважив на тому, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У інших своїх рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 року № 1-зп і від 05.04.2001 № 3-рп/2001 дійшов аналогічних висновки щодо того, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли та закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Водночас, Конституційний Суд України зауважив, що частина 1 статті 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (рішення від 09.02.1999 року № 1-рп/99 та від 05.04.2001 року № 3-рп/2001).

Крім того, у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (рішення від 20.12.2017 року № 2-р/2017).

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 року № 8-рп/2005).

Державні установи повинні бути послідовними щодо прийнятих ними нормативних актів, а також дотримуватися розумної рівноваги між передбачуваністю (довірою, законними очікуваннями, впевненістю) особи та інтересами, заради забезпечення яких у регулювання вносяться зміни. Повага до такої впевненості, як зазначав Європейський суд з прав людини, має бути мірою правового захисту у внутрішньому праві проти свавільного втручання державних органів у гарантовані права (пункт 156 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Kopecky проти Словаччини" від 28.09.2004 року, заява № 44912/98).

Зокрема, одним із механізмів запобігання свавільному втручанню держави та її органів у реалізацію прав і свобод людини є закріплений у частині третій статті 22 Конституції України принцип недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних.

Таким чином, надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, якщо ці зміни не погіршують правове становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи.

З огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, дія положень статті 233 КЗпП України після внесення до неї змін Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX поширюється тільки на відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21 та у рішенні від 06.04.2023 у зразковій справі № 260/3564/22.

Отже, враховуючи, що спірні у цій справі правовідносини мали місце до внесення до статті 233 КЗпП України змін, коли строк звернення до суду з позовом щодо виплати сум заробітної плати (грошового забезпечення) жодним чином не обмежувався, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що строк звернення до суду з даним позовом позивачем не пропущено.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, місцевий суд дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2024 року у справі № 200/5614/23 залишити без змін.

Повне судове рішення 07 листопада 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук