Справа № 420/16901/24
Суддя: Вербицька Н.В.
Дата ухвалення: 2024-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/16901/24

Перша інстанція: суддя Пекний А.С.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Одеської області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

29.05.2024 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просила:

- визнати протиправним дії Господарського суду Одеської області щодо винесення наказу від 20.02.2024 №25-к «Про перерахування надбавки за вислугу років на 2024 рік» в частині встановлення з 01.01.2024 надбавки за вислугу років на державній службі їй, як заступнику начальника відділу управління персоналом, - у розмірі 30 відсотків посадового окладу, стаж державної служби якої становить понад 19 років (пп.11 п.1 наказу від 20.02.2024 №25-к) та скасувати його у цій частині;

- зобов`язати Господарський суд Одеської області здійснити їй перерахунок та виплату надбавки за вислугу років на державній службі відповідно до статті 52 Закону України «Про державну службу», а саме на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є працівником Господарського суду Одеської області з 20.12.2004. Наказом керівника апарату Господарського суду Одеської області від 16.11.2010 №47а-к її переведено з 16.11.2010 з посади начальника організаційно-кадрового відділу на посаду заступника начальника організаційно-кадрового відділу. Наказом в.о. керівника апарату Господарського суду Одеської області від 13.06.2016 №48 «Про введення в дію структури та штатного розпису суду» «Організаційно-кадровий відділ» перейменовано на «Відділ управління персоналом». Згідно наказу керівника апарату Господарського суду Одеської області від 30.11.2021 №247-к їй, як заступнику начальника відділу управління персоналом, з 20.12.2021 встановлено надбавку за вислугу років на державній службі у розмірі 50 відсотків посадового окладу, як такій, стаж державної служби якої становить 17 років. 01 січня 2024 року набрав чинності Закон України «Про державний бюджет України на 2024 рік» № 3460-ІХ, абзацом другим пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» якого визначено, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу. На виконання вимог зазначеного Закону наказом Господарського суду Одеської області від 20.02.2024 №25-к «Про перерахування надбавки за вислугу років на 2024 рік», відповідно до пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023 №3460-ІХ, з 01.01.2024 встановлено надбавку за вислугу років, зокрема, пп. 11 п.1 зазначеного наказу, заступнику начальника відділу управління персоналом ОСОБА_1 - в розмірі 30 відсотків посадового окладу, стаж державної служби якої становить понад 19 років. Тобто, при розрахунку надбавки відповідачем були застосовані приписи абзацу 2 пункту 12 Прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023 № 3460-ІХ, у якому зазначено, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.

Позивач вважає вказані дії відповідача протиправними, і такими, що порушують її права на належний рівень оплати праці державних службовців, гарантовані статтями 50 та 52 Закону України «Про державну службу», що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи, що діяв у межах закону, оскільки обрання ним саме цього відсотку посадового окладу державного службовця для розрахунку надбавки за вислугу років за кожен календарний рік не є свавільними діями, а виконанням прямої вказівки Закону України №3460-ІХ.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки її доводам. За змістом апеляційна скарга містить положення, що викладені у позовній заяві.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін у зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлені та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини.

17.12.2004 року наказом в.о. голови суду №453-к ОСОБА_1 з 20.12.2004 призначена на посаду провідного спеціаліста організаційно-кадрового відділу.

10.03.2006 року провідного спеціаліста ОСОБА_1 відповідно до наказу голови суду №84-к переведено на посаду головного спеціаліста організаційно-кадрового відділу, як таку, що успішно пройшла стажування.

04.08.2008 року наказом голови суду №127-к позивача переведено на посаду начальника організаційно-кадрового відділу з 05.08.2008, як таку, що успішно пройшла стажування.

Наказом керівника апарату суду від 16.11.2010 №47а-к начальника організаційно-кадрового відділу ОСОБА_1 з 16.11.2010 переведено на посаду заступника начальника організаційно-кадрового відділу, як таку, що перебувала у кадровому резерві.

З 01.05.2016 організаційно-кадровий відділ у звязку із зміною назви перейменовано у відділ управління персоналом (наказ в.о. керівника апарату суду №48).

30.11.2021 року наказом керівника апарату суду «Про встановлення надбавки за вислугу років» №247-к з 20.12.2021 ОСОБА_1 встановлено надбавку за вислугу років на державній службі в розмірі 50 відсотків посадового окладу, як такій, стаж державної служби якої становить 17 років.

11.01.2024 року наказом керівника апарату суду «Про умови оплати праці державних службовців Господарського суду Одеської області в 2024 році» № 3 зобов`язано відділу управління персоналом з 01.01.2024 встановити державним службовцям апарату суду надбавку за вислугу років на державній службі на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за відпрацьований календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.

Підпунктом 11 пункту 1 наказу Господарського суду Одеської області «Про перерахування надбавки за вислугу років на 2024 рік» від 20.02.2024 № 25-к у зв`язку з погодженням Національним агентством України з питань державної служби результатів класифікації посад державної служби Господарського суду Одеської області та затвердженням ТУ ДСА України в Одеській області штатного розпису Господарського суду Одеської області заступнику начальника відділу управління персоналом Господарського суду Одеської області ОСОБА_1 встановлено з 01.01.2024 на 2024 рік надбавку за вислугу років на державній службі в розмірі 30 відсотків посадового окладу, стаж державної служби якої становить понад 19 років.

Вважаючи дії відповідача щодо винесення наказу від 20.02.2024 № 25-к протиправними, позивач звернулася до суду із цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Закон України «Про державну службу» не є винятково спеціальним у сфері регулювання відносин державної служби, а пункт 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» є таким, що врегульовує вужче коло правовідносин, у межах свого правового регулювання фактично є спеціальним по відношенню до статті 52 Закону України «Про державну службу». Відтак, у суду немає підстав для висновку, що відповідні положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» суперечать Конституції України. Тому відсутні підстави для висновку, що відповідачем порушені права ОСОБА_1 на належний рівень оплати праці державних службовців, які гарантовані статтями 50 та 52 Закону України «Про державну службу».

Судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відповідно до ст.150 Закону № 1402-VIII призначення на посади державних службовців, працівників, які виконують функції з обслуговування, оплата праці та соціальні гарантії працівників апаратів місцевих, апеляційних судів, вищих спеціалізованих судів, апарату Верховного Суду, секретаріатів Вищої ради правосуддя і Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Державної судової адміністрації України, Служби судової охорони регулюються нормами законодавства про державну службу з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Частиною 1 статті 50 Закону №889-VIII визначено, що держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Приписами статті 46, 50 Закону №889-VIII встановлено, що стаж державної служби дає право на встановлення державному службовцю надбавки за вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки та передбачено, що заробітна плата державного службовця складається з: - посадового окладу; - надбавки за вислугу років; - надбавки за ранг державного службовця; - виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця; - виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою; - премії (у разі встановлення).

Відповідно до частини 1 статті 52 Закону №889-VIII надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.

Згідно з ч.4 ст.50 Закону України "Про державну службу", джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є державний бюджет.

Фонд оплати праці державних службовців формується за рахунок коштів державного бюджету, а також коштів, які надходять до державного бюджету в рамках програм допомоги Європейського Союзу, урядів іноземних держав, міжнародних організацій, донорських установ. Порядок використання таких коштів, які надходять до державного бюджету, затверджується Кабінетом Міністрів України.

При цьому, за приписами ч.5 ст.50 Закону України "Про державну службу", скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів та надбавок до них.

Проте, 09.11.2023 Верховною Радою України прийнято Закон України №3460-IX «Про Державний бюджет на 2024 рік» (далі Закон №3460-IX), пунктом 12 розділу «Прикінцеві положення» якого визначено, що у 2024 році заробітна плата державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, складається з посадового окладу, надбавки за ранг державного службовця, надбавки за вислугу років, місячної або квартальної премії, компенсації за додаткове навантаження та за вакантною посадою, грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та інших доплат, передбачених законами України.

Надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу. В абзаці четвертому пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» зазначено, що норми Закону України «Про державну службу» щодо умов та порядку оплати праці державних службовців застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Судова колегія критично ставиться до висновку суду, що застосуванню підлягає закон, прийнятий у часі пізніше, тобто Закон № 3460-ІХ, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший і другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення).

У Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп і від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Водночас Конституційний Суд України звернув увагу на те, що частина перша статті 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001).

Крім того, у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017).

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005).

Отже, державні установи повинні бути послідовними у прийнятті ними нормативних актів, а також дотримуватися розумної рівноваги між передбачуваністю (довірою, законними очікуваннями, впевненістю) особи і тими інтересами, заради забезпечення яких у регулювання вносяться зміни. Повага до такої впевненості, як зазначав Європейський суд з прав людини, має бути мірою правового захисту у внутрішньому праві проти свавільного втручання державних органів у гарантовані права (пункт 156 Рішення у справі «Kopecky проти Словаччини» від 28 вересня 2004 року, заява № 44912/98).

Одним із механізмів запобігання свавільному втручанню держави та її органів у реалізацію прав і свобод людини є закріплений у частині третій статті 22 Конституції України принцип недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних.

Таким чином, надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, якщо ці зміни не погіршують правове становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи.

Аналогічні висновки зроблено колегією суддів Касаційного адміністративного суду Верховного Суду в рішенні від 06.04.2023 по справі № 260/3564/22.

Вирішуючи спір у даній справі, колегія суддів вважає, що неузгодженість між чинними нормативно-правовими актами, їхнє протиріччя з одного й того самого предмета регулювання, а також суперечність між двома або більше формально чинними нормами права, прийнятими з одного і того ж питання, в теорії права відомі як колізія норм права.

Для безумовного дотримання конституційних імперативних норм щодо обов`язку кожного неухильно додержуватися Конституції та законів України (ст. 68 Основного Закону України) надважливо, щоб система законодавства відповідала усім критеріям «якості закону», зокрема, правове регулювання було чітким та послідовним, не допускало неоднозначного тлумачення правових норм, а також існування суперечливих або конфліктуючих між собою положень.

Логіка полягає у тому, що якщо норми, які регулюють співіснування людей, мають забезпечувати чіткі орієнтири правомірності поведінки і правовий порядок, то вони не повинні суперечити одна одній, мають взаємно узгоджуватись; позначаючи сукупність узгоджених між собою елементів як «систему»; норми права повинні створювати здатний належним чином функціонувати порядок людського співіснування.

Водночас, відходження від цього критерію призводить до виникнення колізій у законодавстві, що зумовлює настання негативних наслідків, зокрема, появу значної кількості юридичних спорів; перешкоду для формування єдиної та сталої судової практики; необхідність відступу від раніше сформульованих правових висновків Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду; врешті це стає однією з вагомих причин зниження довіри до суб`єктів владних повноважень, судів та держави в цілому.

Вирішення колізій у законодавстві, якщо суб`єкти нормотворення тривалий час не вживають заходів для їх усунення, стає завданням суду. Виконання цього завдання вимагає від суду: 1) встановлення факту існування правової колізії (ситуація, за якої два або більше нормативних акти або норми одного акта регулюють по різному одні і ті ж суспільно-управлінські відносини) та 2) надання пріоритету одному із нормативних актів або норм одного акта.

Загальні підходи до вирішення колізій у законодавстві визначені у положеннях Конституції України, зокрема: 1) Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії (ч. ч. 1-3 ст. 8); 2) чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ВРУ), є частиною національного законодавства України; укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України (ст. 9); 3) закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У свою чергу Кодекс адміністративного судочинства України містить такі норми, які визначають підходи до вирішення колізій у законодавстві: 1) суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) (ч. ч. 1-2 ст. 6); 2) у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана ВРУ, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України та ін.

У рішенні від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 Конституційний Суд України в вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Виходячи з того, що предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020 дійшов висновку, що Бюджетним кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України (абзац восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів суду апеляційної інстанції доходить до висновку, що в спірних правовідносинах до застосуванню підлягає норма спеціального нормативно-правового акту, а саме ч. 1 ст. 52 Закону України «Про державну службу», а не п. 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», яким звужується обсяг прав та гарантій державних службовців, визначених чинним законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, п.5 наказу керівника апарату Господарського суду Одеської області від 30.11.2021 року № 247-к ОСОБА_1 як заступнику начальника відділу управління персоналом з 20.12.2021 року встановлена надбавка за вислугу років у розмірі 50%, стаж державної служби якої становить 17 років.

Підпунктом 11 п.1 наказу керівника апарату Господарського суду Одеської області від 20.02.2024 № 25-к позивачці з 01.01.2024 року на 2024 рік встановлено надбавку за вислугу років на державній службі у розмірі 30% (стаж роботи, що дає право на встановлення надбавки за вислугу років на 01.01.2024 складає більше 19 років).

Оскільки п/п 11 п.1 оскаржуваного наказу щомісячна доплата позивачу у 2024 році зменшена до 30% місячного посадового окладу, колегія суддів доходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для визнання протиправним і скасування вищевказаного п/п наказу відповідача та зобов`язання здійснити з 01.01.2024 перерахунок та виплату позивачу надбавки за вислугу років на державній службі відповідно до статті 52 Закону України «Про державну службу» на рівні 50% з урахуванням раніше виплачених сум.

При цьому належним та ефективним способом захисту права позивача, на думку судової колегії, є визнання протиправним та скасування наказу суду в частині, що стосується позивача, а не визнання протиправними дій суду щодо винесення такого наказу. Отже, відповідно до ч.2 ст.9 КАС України є підстави для виходу за межі позовних вимог.

Суд першої інстанції надав невірну правову оцінку обставинам справи, у звязку з чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.317 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням постанови про задоволення позовних вимог.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 04 червня 2024 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2024 року скасувати та ухвалити постанову про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати підпункт 11 пункту 1 наказу керівника апарату Господарського суду Одеської області від 20.02.2024 № 25-к, яким заступнику начальника відділу управління персоналом ОСОБА_1 з 01.01.2024 року на 2024 рік встановлено надбавку за вислугу років на державній службі у розмірі 30%.

Зобов`язати Господарський суд Одеської області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату надбавки за вислугу років на державній службі, починаючи з 01.01.2024 року, відповідно до статті 52 Закону України «Про державну службу», а саме на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу, з урахуванням раніше виплачених сум.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення, з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко