Справа № 520/29433/24
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2024-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

11.11.2024 р. справа №520/29433/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши за процедурою письмового провадження у порядку ст. 287 КАС України справу за позовом

Військової частини НОМЕР_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі за текстом - відповідач, суб"єкт владних повноважень, владний суб`єкт, адміністративний орган, орган публічної адміністрації),
провизнання протиправною та скасування постанови,

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Романа Владислава Вадимовича від 07.10.2024 року по виконавчому провадженню № 71501392 про стягнення з військової частини НОМЕР_1 виконавчого збору у розмірі 26.800,00 грн.

Аргументуючи цю вимогу зазначив, що з постанови головного державного виконавця Романа В.В. від 07.10.2024 та даних АСВП вбачається, що виконавче провадження № 71501392 було відкрито 07.04.2023 р. та в подальшому зупинено. Зазначає, що спірні правовідносини щодо виконання судових рішень є публічно-правовими, у яких для відповідача, на відміну від приватно-правових відносин, діє принцип, згідно з яким дозволено лише те, що прямо передбачено законом. Водночас, норми яка б дозволяла державному виконавцю під час зупинення виконавчого провадження виносити постанову про стягнення виконавчого збору, Закон України Про виконавче провадження не містить. Отже, законних підстав для винесення постанови про стягнення виконавчого збору 07.10.2024 р., тобто після спливу 1 року та 6 місяців від дня відкриття виконавчого провадження та під час його зупинення у порядку абз. 22 статті 10-2 розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» у головного державного виконавця не було.

Відповідач з поданим позовом не погодився, зазначивши у відзиві на позов, що вимогами пункту 10-2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» передбачено зупинення у період дії воєнного стану в Україні вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях з виконання рішень (крім рішень за позовами фізичних осіб про стягнення заробітної плати, грошового забезпечення військовослужбовців, його перерахунку, щодо забезпечення військовослужбовців житлом), боржниками за якими є, серед іншого, військові частини. Оскільки рішення, що підлягає примусовому виконанню стосується нарахування та виплатити грошового забезпечення фізичній особі, виконавчі дії за таким провадженням зупиненню не підлягають. Оскільки порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, а прийняття виконавцем рішення про стягнення виконавчого збору не спрямоване на примусове виконання рішення, у зв`язку з яким такий виконавчий збір стягується, та приймається незалежно від його характеру, враховуючи відсутність підстав для зупинення виконавчого провадження, у задоволенні позову слід відмовити.

Позивачем до суду 05.11.2024р. подано відповідь на відзив, у якій зазначено, що Закон України «Про виконавче провадження» розрізняє виконавчі провадження на майнові та немайнові - рішення, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення (ч. 1 ст. 63 Закону). В даному випадку рішення суду по справі №520/11400/22 є рішенням немайнового характеру, оскільки зобов`язує Військову частину НОМЕР_1 вчинити певні дії - нарахувати та виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, та не передбачає стягнення грошового забезпечення. Крім того, виконавчий збір державним виконавцем також розраховано виходячи з немайнового характеру рішення суду, тобто в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати згідно ч. 3 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження». Отже, обмеження щодо зупинення виконавчих проваджень, передбачені Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про виконавче провадження» в даному випадку не можуть бути застосовані, а тому виконавче провадження було зупинене. За таких обставин підстав для винесення постанови про стягнення виконавчого збору 08.10.2024 р., тобто більше ніж через 1 рік від дня відкриття виконавчого провадження та в період зупинення виконавчого провадження, у державного виконавця не було.

Сторони в судове засідання, призначене на 11.11.2024р. об 11:00 год, не прибули, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Від представника відповідача 11.11.2024р. надійшла заява про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Оскільки вжиті окружним адміністративним судом діючі механізми з`ясування об`єктивної істини за власною ініціативою безвідносно до доводів сторін та процесуальної поведінки учасників спору призвели до надходження до матеріалів справи сукупності доказів, обсяг яких повно та всебічно висвітлює обставини спірних правовідносин, то спір підлягає вирішенню на підставі матеріалів справи, а тому суд, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

У межах справи №520/11400/22 заявником, ОСОБА_1 , були заявлені вимоги: 1) визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 від 23.02.2022р. № 8 «По особовому складу» про припинення (розірвання) контракту та звільнення з військової служби солдата ОСОБА_1 , кухаря господарчого відділення взводу матеріально-технічного забезпечення 3-го батальйону; поновити солдата ОСОБА_1 на військовій службі на посаді кухаря господарчого відділення взводу матеріально-технічного забезпечення 3-го батальйону або за її згодою на іншій посаді не нижча ніж попередня, з 24.02.2022 р.; 2) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення у повному обсязі, з урахуванням індексації, з моменту звільнення по день прийняття рішення судом про поновлення позивача на військовій службі.

Отже, ОСОБА_1 ініціювала спір з приводу поновлення на посаді та нарахування та виплати на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.04.2023 р. у справі №520/11400/22 було визнано протиправним та скасовано наказ командира Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 від 23.02.2022 р. № 8 «По особовому складу» про припинення (розірвання) контракту та звільнення з військової служби солдата ОСОБА_1 , кухаря господарчого відділення взводу матеріально-технічного забезпечення 3-го батальйону оперативного призначення. Поновлено солдата ОСОБА_1 на військовій службі на посаді кухаря господарчого відділення взводу матеріально-технічного забезпечення 3-го батальйону оперативного призначення або за її згодою на іншій посаді не нижчій ніж попередня, з 24.02.2022 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у повному обсязі, з 24.02.2022 року по 04.04.2023 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Звернуто рішення суду до негайного виконання в частині поновлення солдата ОСОБА_1 на військовій службі на посаді кухаря господарчого відділення взводу матеріально-технічного забезпечення 3-го батальйону оперативного призначення або за її згодою на іншій посаді не нижчій ніж попередня, з 24.02.2022 року та в частині присудження виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

У справі №520/11400/22 - 06.04.2023р. було видано виконавчі листи, у яких зазначено про негайне виконання судового рішення.

Рішення суду набрало законної сили 05.05.2023р.

За виконавчим листом про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у повному обсязі, з 24.02.2022 року по 04.04.2023 року державним виконавцем Відділу - 10.04.2023р. була прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №71501392.

Згідно з п.3 постанови державного виконавця Відділу від 10.04.2023р. по ВП №71501392 із заявника як боржника за виконавчим провадженням було стягнуто виконавчий збір у сумі - 26.800,00грн.

Постановою державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 12.04.2023 про зупинення виконавчих дій ВП №71501392 зупинено виконавчі дії на час дії воєнного стану відповідно до абз. 12 п. 102 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження".

Постановою начальника Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 07.10.2024 ВП №71501392 скасовано постанову про зупинення вчинення виконавчих дій №71501392 від 12.04.2024р., оскільки рішення, що підлягає примусовому виконанню стосується нарахування та виплати грошового забезпечення фізичній особі.

Постановою державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 07.10.2024 ВП №71501392 стягнуто з боржника, Військової частини НОМЕР_1 , виконавчий збір у сумі 26.800,00 грн.

Постановою державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 07.10.2024 ВП №71501392 стягнуто з боржника, Військової частини НОМЕР_1 , витрати виконавчого провадження у сумі 269,00 грн.

Оскаржувану постанову про стягнення виконавчого збору державним виконавцем було пред`явлено до Управління державної казначейської служби в Основ`янському районі м. Харкова для безспірного списання коштів з рахунків боржника згідно пунктів 24-34 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. № 845.

Стверджуючи про протиправність оскарженого рішення суб"єкта владних повноважень у формі постанови про стягнення виконавчого збору від 07.10.2024р., заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 3 Закону № 1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частинами першою та третьою статті 18 Закону № 1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний, серед переліченого: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки, а також виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, з урахуванням вказаного, зокрема: 1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; 2) проводити перевірку виконання юридичними особами незалежно від форми власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників; 3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; 16) накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; 18) вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; 22) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (ч. 4 ст. 18 Закону № 1404-VIII).

Згідно абз. 1 ч. 1 ст. 19 Закону 1404-VIII сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи (ч. 4 ст. 19 Закону 1404-VIII).

Згідно з ч. 5 ст. 19 Закону 1404-VIII боржник, серед іншого, зобов`язаний: 1) утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; 6) надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (ч. 8ст. 19 Закону1404-VIII).

Статтею 26 Закону № 1404-VIII визначено початок примусового виконання рішення, зокрема: виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частини першої); виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (частина п`ята); за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною) (частина шоста).

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України Про виконавче провадження, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Відповідно до абз. 1 ч. 4 ст. 27 Закону № 1404-VIII державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору.

Згідно з ч. 3 ст. 27 Закону за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Стягнутий виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби (абз. 3 ч. 4 ст. 27 Закону № 1404-VIII).

Частинами п`ятою та дев`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII визначений вичерпний перелік підстав для звільнення боржника від сплати виконавчого збору.

Частиною дев`ятою цієї ж статті 27 обумовлено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Отже, стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Останнє розпочинається з прийняттям постанови про відкриття виконавчого провадження, разом з якою, з-поміж іншого, державний виконавець зобов`язаний винести постанову про стягнення виконавчого збору.

Стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку проводить державний виконавець у межах виконавчого провадження, незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми виконавчого збору у випадку примусового виконання.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 02.06.2021 у справі №160/4481/20, від 31.05.2021 у справі №160/7321/19, від 26.06.2020 у справі №360/3324/19, від 20.11.2019 у справі №480/1558/19, який має бути врахований судом при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин відповідно до положень ч. 5 ст. 242 КАС України.

Згідно з ч.1 ст.41 Закону № 1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Зі змісту наведених вище норм права слідує, що визначений абз. 1 ч. 4 ст. 27 Закону № 1404-VIII строк вчинення державним виконавцем управлінського волевиявлення з приводу нарахування виконавчого збору не є присікальним (преклюзивним), а відтак, згадане управлінське волевиявлення правомірно може бути вчинено державним виконавцем протягом усього часу тривання виконавчого провадження.

Указане тлумачення не суперечить правовій природі, призначенню та спрямованості такого публічного платежу як виконавчий збір, позаяк сама по собі обставина невчинення суб"єктом владних повноважень управлінського волевиявлення з приводу нарахування виконавчого збору одночасно (тобто у межах одного і того ж самого календарного дня) із вчиненням управлінського волевиявлення з приводу відкриття виконавчого провадження об"єктивно не здатна призвести до звільнення боржника від несення міри юридичної відповідальності, котрою за сутністю є обов"язок з оплати виконавчого збору у разі відсутності факту добровільного виконання учасником суспільних відносин виконавчого документа до події прийняття державним виконавцем рішення про відкриття виконавчого провадження.

Правильність саме такого тлумачення підтверджується змістом ч.3 ст.41 Закону № 1404-VIII, де указано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Положення ч.5 ст.27 Закону № 1404-VIII не можуть бути кваліфіковані судом у якості підстав для визнання протиправним оскарженого рішення суб"єкта владних повноважень, позаяк рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.04.2023 р. у справі №520/11400/22 стосується частини вимог, на які не поширюється правовий інститут негайного виконання.

Положення ч.9 ст.27 Закону № 1404-VIII є незастосовними відносно спірних правовідносин, позаяк матеріали справи не містять доказів самостійного виконання заявником як боржником виконавчого провадження до моменту прийняття державним виконавцем рішення про відкриття виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.04.2023р. державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №71501392.

У пункті 3 постанови про відкриття виконавчого провадження №71501392 стягнуто з боржника виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 26.800,00 грн.

07.10.2024р. державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Романом Владиславом Вадимовичем винесено постанову про стягнення виконавчого збору, якою з позивача також стягнуто виконавчий збір у розмірі 26.800,00 грн.

У відзиві на позов відповідач зазначив, що відповідно до абзацу 3 ч.5 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом. Окрім того, у відзиві на позов відповідач також визнає, що постанова про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №71501392 винесена не у строк, передбачений законом.

З цього приводу, суд зазначає, що згідно з правовими висновками постанови Верховного Суду від 02.07.2019р. по справі №140/2160/18 (адміністративне провадження №К/9901/13662/19) загальними вимогами, які висуваються до акта індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення податковим органом конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

У пункті 75 постанови Верховного Суду від 17.12.2018р. по справі №509/4156/15-а (адміністративне провадження №К/9901/7504/18) міститься правовий висновок, у силу якого адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності ("виправдання") свого рішення.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що оскільки рішення, що підлягає примусовому виконанню стосується перерахунку грошового забезпечення фізичній особі, виконавчі дії за таким провадженням зупиненню не підлягають.

Суд зазначає, що підстави для зупинення вчинення виконавчих дій регламентовані статтею 34 Закону №1404-VІІІ, в якій зазначено, що виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій, зокрема, у разі: 1) проходження боржником строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, або якщо боржник проходить військову службу та виконує бойові завдання військової служби у бойовій обстановці чи в районі проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, якщо згідно з умовами служби проведення виконавчих дій неможливе чи на прохання стягувача, який проходить таку військову службу.

Водночас, згідно з абзацом двадцять другим пункту 10-2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII зупиняється у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях з виконання рішень (крім рішень за позовами фізичних осіб про стягнення заробітної плати, грошового забезпечення військовослужбовців, його перерахунку, щодо забезпечення військовослужбовців житлом), боржниками за якими є підприємства оборонно-промислового комплексу, визначені в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, органи військового управління, з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, установи та організації, які входять до складу Збройних Сил України, рішень про стягнення з фізичної особи заборгованості за житлово-комунальні послуги на території територіальних громад, що належать до територій, на яких ведуться активні бойові дії, або тимчасово окупованих територій відповідно до переліку, затвердженого центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань тимчасово окупованої Російською Федерацією території України, або якщо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги здійснюється щодо нерухомого майна, яке є місцем постійного проживання такої фізичної особи і було знищено або пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій.

Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує у період дії воєнного стану в Україні не зупиняється вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях з виконання рішень за позовами фізичних осіб про стягнення заробітної плати, грошового забезпечення військовослужбовців, його перерахунку, щодо забезпечення військовослужбовців житлом, боржниками за якими є, зокрема, військові частини.

Судовим розглядом встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.04.2023 р. у справі №520/11400/22, зокрема, було зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у повному обсязі, з 24.02.2022 року по 04.04.2023 року.

Тобто, способом захисту порушеного права позивача і відповідно способом виконання судового рішення є фактично нарахування та виплата грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_1 .

Суд зазначає, що за правовою природою грошове забезпечення діючого військовослужбовця та середній заробіток у вигляді грошового забезпечення неправомірно звільненого військовослужбовця за час вимушеного прогулу є ідентичними правовими категоріями.

Тому суд погоджується з доводами відповідача, що відсутні підстави для зупинення виконавчих дій з виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.04.2023 р. у справі №520/11400/22, позаяк спеціальною нормою права відносно спірних правовідносин є правило про те, що за виконавчими документами про стягнення грошового забезпечення військовослужбовців з військових частини виконавче провадження під час дії правового режиму воєнного стану зупиненню не підлягає.

Крім того, суд зауважує, що 24 лютого 2022 року Президентом України прийнято Указ №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (далі Указ). Відповідно до пункту 1 Указу введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався указами від 14.03.2022 №133/2022, від 18.04.2022 №259/2022, від 17.05.2022 №341/2022, від 12.08.2022 №573/2022, від 07.11.2022 №757/2022, від 06.02.2023 №58/2023, від 01.05.2023 №254/2023, від 26.07.2023 №451/2023, від 06.11.2023р. №734/2023, від 05.02.2024р. №49/2024, від 06.05.2024 №271/2024, від 23.07.2024 №469/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» діє до теперішнього часу.

Судом встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.04.2023 р. у справі №520/11400/22, зокрема, було зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у повному обсязі, з 24.02.2022 року по 04.04.2023 року.

Отже, за змістом судового рішення в цій частині воно має зобов`язальний характер, а не характер стягнення грошового забезпечення військовослужбовця.

За встановлених обставин відсутні умови для застосування виключень, передбачених наведеною вище нормою пункту 10-2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VІІІ.

Суд відмічає, що згідно з п.3 постанови державного виконавця Відділу від 10.04.2023р. по ВП №71501392 із заявника як боржника за виконавчим провадженням було стягнуто виконавчий збір у сумі - 26.800,00грн.

У подальшому постановою державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 07.10.2024 ВП №71501 було стягнуто з боржника, Військової частини НОМЕР_1 , виконавчий збір у сумі 26.800,00 грн.

Отже, у межах виконавчого провадження суб"єктом владних повноважень було двічі вчинено управлінське волевиявлення з приводу стягнення із заявника як боржника у виконавчому провадженні виконавчого збору.

Продовжуючи вирішення спору, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів і наведення у процесуальних документах адекватних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення і безпідставності доводів іншого учасника справи.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк під час реалізації управлінської функції контролю у галузі примусового виконання судових актів із достатньою повнотою не установив обставини фактичної дійсності, припустився помилки у тлумаченні змісту належної норми права, унаслідок чого вчинене управлінське волевиявлення не узгоджується як із дійсним змістом нормативного регламентування, так і дійсними обставинами спірних правовідносин.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020р. у справі №814/1460/16 адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах владний суб`єкт при вчиненні оскарженого управлінського волевиявлення не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк оскарженим рішенням повторно стягнув із заявника як боржника у виконавчому провадженні виконавчий збір, котрий раніше вже був стягнутий згідно з п.3 постанови від 10.04.2023р. по ВП №71501392 про відкриття виконавчого провадження.

З огляду на викладене позов підлягає до задоволення.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст. 139, 143 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-246, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Романа Владислава Вадимовича від 07.10.2024 року по виконавчому провадженню № 71501392 про стягнення виконавчого збору.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.6 ст.287 КАС України (протягом 10 днів з дати проголошення судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко