Справа № 990/230/24
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2024-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

06 листопада 2024 року

м. Київ

справа №990/230/24

адміністративне провадження № П/990/230/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Васильєвої І.А., Дашутіна І.В., Хохуляка В.В., Яковенка М.М.,

за участю секретаря судового засідання: Лупінос Я. В.

учасники судового процесу:

представник відповідача - Нарольська Т. С. (в режимі відеоконференції),

розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції як суд першої інстанції справу № 990/230/24 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправними дій, рішення в частині і зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

17 липня 2024 року до Верховного Суду як суду першої інстанції через підсистему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Вищої ради правосуддя (місцезнаходження: вул. Студентська, 12-а, м. Київ, 04050; далі - відповідач, ВРП), в якій заявлено вимоги:

- визнати протиправними дії ВРП щодо не зарахування при прийнятті рішення від 18 червня 2024 року № 1872/0/15-24 до загального стажу роботи судді ОСОБА_1 , що дає їй право на відставку, половини строку навчання в Чернівецькому кооперативному технікумі;

- визнати протиправним рішення ВРП від 18 червня 2024 року № 1872/0/15-24 в частині визначення, що загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 , що дає їй право на відставку, становить 25 років 6 місяців 8 днів;

- зобов`язати ВРП внести зміни до рішення від 18 червня 2024 року № 1872/0/15-24 та зазначити, що до загального стажу роботи судді ОСОБА_1 , що дає їй право на відставку, половини строку навчання в Чернівецькому кооперативному технікумі та що загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 , що дає їй право на відставку, становить 26 років 5 місяців 8 днів.

На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилається на те, що у період з 01 вересня 1979 року по 04 липня 1981 року вона навчалась в Чернівецькому кооперативному технікумі і після закінчення навчання отримала диплом за спеціальністю «Правознавство». Станом на день видачі диплома ОСОБА_1 . Чернівецький кооперативний технікум не мав статусу вищого юридичного навчального закладу, однак, після набрання чинності Закону України від 23 травня 1991 року № 1060-XII «Про освіту» (далі - Закон № 1060-XII) та Закону України від 17 січня 2002 року № 2984-III «Про вищу освіту» (далі - Закон № 2984-III), які були чинними на момент призначення позивача на посаду судді вперше, технікуми та училища віднесені до вищих навчальних закладів.

Отже, на момент призначення позивача на посаду судді, технікум відповідно до Закону 1060-ХІІ був віднесений до вищих навчальних закладів, яким забезпечувалась підготовка фахівців за освітньо-кваліфікаційним рівнем - молодший спеціаліст, а тому, на переконання ОСОБА_1 , відповідач протиправно не зарахував до загального стажу роботи судді, що дає їй право на відставку, половину строку навчання в Чернівецькому кооперативному технікумі під час здобуття такого освітньо-кваліфікаційного рівня.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 22 липня 2024 року відкрив провадження у цій справі, встановив учасникам справи строк для подання письмових заяв по суті справи, витребував у ВРП належним чином засвідчену копію рішення від 18 червня 2024 року № 1872/0/15-24, а також копії усіх документів, які стали підставою для його прийняття. Суд постановив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін колегією суддів у складі п`яти суддів.

02 серпня 2024 року від ВРП через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач, посилаючись на відсутність порушення прав позивача, просить у задоволенні позовних вимог відмовити (а. с. 53). ВРП доводить, що її рішення про звільнення судді у відставку не є рішенням про визначення стажу роботи на посаді судді для призначення щомісячного довічного грошового утримання. За позицією ВРП розрахунок такого стажу здійснюється відповідним судом, в якому суддя здійснював правосуддя, і саме довідка суду подається до органів Пенсійного фонду. Оскільки ВРП лише перевіряла наявність у позивача достатнього стажу для звільнення її у відставку, відповідач, вважає, що в межах спірних правовідносин відсутнє право, яке б підлягало захисту в судовому порядку. Відповідач звертає увагу на те, що заява ОСОБА_1 розглянута з дотриманням вимог законодавства, жодної протиправної дії чи бездіяльності під час розгляду цієї заяви не допущено, як і жодним чином не порушено права та інтереси позивача.

05 серпня 2024 року від ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив (а. с. 100). Позивач звертає увагу, що такий стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру. Тобто при призначенні/перерахунку довічного грошового утримання позивачу за визначеним у рішенні Вищої ради правосуддя від 18 червня 2024 року № 1872/0/15-24 стажі роботи судді ОСОБА_1 , що дає їй право на відставку, його розмір складатиме 60%. Однак, позивач вважає, що до загального стаж роботи судді ОСОБА_1 , що дає їй право на відставку половини строку навчання в Чернівецькому кооперативному технікумі та що загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 , що дає їй право на відставку, становить 26 років 5 місяців 8 днів, відповідно розмір довічного грошового утримання складатиме 62%. Отже, кінцевою метою звернення позивача до суду з даним позовом є захист її права на щомісячне довічне грошове утримання у належному розмірі. Просить позовні вимоги задовольнити.

Під час розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін суд, з метою повного і всебічного розгляду справи, визнав за необхідне здійснити перехід з розгляду справи за правилами порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, про що постановив ухвалу від 19 серпня 2024 року.

Розгляд справи було призначено на 11 вересня 2024 року, який не відбувся через перебування у відпустках членів колегії суддів. Наступне судове засідання призначене на 06 листопада 2024 року.

07 жовтня 2024 року від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без її участі (а. с. 126).

У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що на момент навчання позивача у технікумі, останній не відносився до закладів вищої юридичної освіти.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.

Згідно з дипломом НОМЕР_1 від 04 липня 1981 року ОСОБА_1 у 1979 році вступила до Чернівецького кооперативного технікуму і в 1981 році закінчила повний курс названого технікуму по спеціальності «Правознавство». 04 липня 1981 року їй присвоєно кваліфікацію «юрист» (а.с.11).

Згідно з дипломом спеціаліста НОМЕР_2 від 30 червня 1999 року ОСОБА_1 закінчила у 1999 році Національну юридичну академію України імені Ярослава Мудрого і отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобула кваліфікацію юриста (а.с.10).

Згідно з дипломом магістра НОМЕР_3 від 25 червня 2001 року ОСОБА_1 закінчила у 2001 році Одеську національну юридичну академію і отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Державна служба, право» та здобула кваліфікацію магістра (а.с.9).

Указом Президента України від 10 грудня 2001 року № 1205/2001 ОСОБА_1 призначена строком на п`ять років на посаду судді Фрунзівського районного суду Одеської області.

Постановою Верховної Ради України від 15 березня 2007 року № 750-V ОСОБА_1 обрана на посаду судді місцевого Фрунзівського районного суду Одеської області безстроково.

Постановою Верховної Ради України від 22 травня 2008 року № 301-VІ позивач обрана на посаду судді місцевого Одеського окружного адміністративного суду.

27 травня 2024 року до ВРП надійшли заява ОСОБА_1 від 23 травня 2024 року та матеріали про її звільнення з посади судді Одеського окружного адміністративного суду у відставку відповідно до пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України.

Рішенням від 18 червня 2024 року ВРП звільнила ОСОБА_1 з посади судді Одеського окружного адміністративного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку. У своєму рішенні ВРП визначила, що загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 , що дає їй право на відставку, становить 25 років 6 місяців 8 днів, виходячи із такого розрахунку: стаж роботи на посаді судді - 22 роки 6 місяців 8 днів; стаж роботи, вимога щодо якого визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, - 3 роки.

ВРП врахувала, що відповідно до абзацу третього статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» (далі - Указ №584/95) у редакції, чинній на день призначення ОСОБА_1 на посаду судді, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

ВРП встановила, що на день видачі диплома ОСОБА_1 . Чернівецький кооперативний технікум не мав статусу вищого юридичного навчального закладу, а в Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого позивач навчалась за заочною формою.

ВРП із посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 9901/521/19, дійшла висновку, що до стажу роботи, що дає судді ОСОБА_1 право на відставку, не може бути зарахована половина строку навчання в Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого.

ОСОБА_1 не погодилась з рішенням ВРП в частині визначення загального стажу роботи, що дає їй право на відставку, у зв`язку з чим звернулася до суду з цим позовом.

Зміст спірних у цій справі правовідносин полягає в тому, що, на переконання позивача, до загального стажу роботи судді, що дає право на відставку, ВРП повинна була зарахувати половину строку її навчання у Чернівецькому кооперативному технікумі, який станом на час призначення її на посаду судді визнавався вищим навчальним закладом. Натомість, за позицією ВРП, остання лише перевіряла наявність/відсутність двадцятирічного стажу роботи на посаді судді для звільнення у відставку, проте, не здійснювала розрахунок стажу, який має вплив на розрахунок розміру довічного грошового утримання. Тому, враховуючи, що позивача звільнено у відставку, порушення її прав немає. Розрахунок розміру довічного грошового утримання віднесено до компетенції іншого органу. Також у судовому засіданні представник ВРП зазначав про відсутність правових підстав для зарахування половини строку навчання позивача у Чернівецькому кооперативному технікумі.

Надаючи правову оцінку спірним у цій справі правовідносинам, колегія суддів виходить з такого.

Стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується як для прийняття рішення про відставку, так і в подальшому для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.

Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 06 березня 2018 року у справі № 308/6953/17, від 19 червня 2018 року у справі № 243/4448/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 428/4671/17, від 01 жовтня 2018 року у справі № 541/503/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 140/263/17, від 23 жовтня 2018 року у справі № 686/10100/15-а.

Тобто, обрахунок стажу, здійснений в оскаржуваному рішенні відповідачем, який є незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, є важливим аспектом, який в подальшому застосовується, зокрема, для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру відповідним компетентним органом.

За таких обставин, колегія суддів визнає безпідставними доводи відповідача про те, що оскаржуване рішення в частині обчислення стажу не має преюдиційного значення для призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, отже (за позицією ВРП), відсутнє порушене право позивача, яке б підлягало судовому захисту у цій справі. Та обставина, що в інших рішеннях ВРП не здійснювала розрахунку стажу взагалі не дає підстав для висновку, що у випадку, якщо такий стаж визначений у рішенні ВРП, то це не має правового значення для позивача.

На переконання колегії суддів, в даному випадку у позивача щонайменше є законний інтерес у тому, щоб в рішенні ВРП, яке містить розрахунок стажу позивача, був зазначений дійсний стаж, який дає їй право як на відставку, так і в подальшому для встановлення щомісячного довічного грошового утримання.

Тому предмет доказування у цій справі охоплює питання правильності визначення ВРП стажу роботи ОСОБА_1 , який дає їй право на відставку, а в подальшому для визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Згідно з абзацом четвертим пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

На день призначення ОСОБА_1 на посаду судді (10 грудня 2001 року) половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах зараховувалась до стажу роботи, що дає судді право на відставку, на підставі Указу № 584/95.

Поняття про те, що таке освіта, які її стандарти, структура, система, форми та рівні, які навчальні заклади за якими ознаками відносяться до вищих освітніх закладів дається в актах законодавства, що регулюють відносини у галузі навчання, виховання, професійної, наукової, загальнокультурної підготовки громадян України.

Зокрема, станом на 1979 рік, тобто на початок навчання ОСОБА_1 в Чернівецькому кооперативному технікумі, й до липня 1981 року, за чинним на той час Законом Української РСР від 28 червня 1974 року № 2778-VIII «Про народну освіту» (далі - Закон № 2778-VIII) технікуми відносилися до середніх спеціальних навчальних закладів (стаття 49 цього Закону), а отримана в них освіта - до середньої спеціальної (стаття 51). Відповідно до статті 54 цього Закону особам, які закінчили середні спеціальні навчальні заклади, присвоювалася кваліфікація відповідно до здобутої спеціальності.

Згідно з Постановою Верховної Ради Української РСР від 04 червня 1991 року № 1144-XII «Про порядок введення в дію Закону Української РСР «Про освіту» з 26 червня 1991 року Закон № 2778-VIII втратив чинність.

Статтею 34 Закону № 1060-XII (у редакції на день набрання чинності) було встановлено, що до вищих навчальних закладів відносилися технікум (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет та інші. Згідно зі статтею 36 цього Закону випускникам вищих навчальних закладів присвоювалася кваліфікація спеціаліста з вищою освітою певного професійного спрямування або спеціальності, яка відповідно до обсягу державної освіти визначалася такими рівнями: молодший спеціаліст - забезпечували технікуми, училища, інші навчальні заклади еквівалентного рівня.

Згідно з частиною першою статті 43 Закону № 1060-XII (в редакції, чинній станом на 10 грудня 2001 року - день призначення позивача на посаду судді) вищими юридичними навчальними закладами визнавалися, зокрема: технікуми (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет. За змістом пункту 1 частини другої і абзацом другим частини третьої статті 43 Закону № 1060-XII (в цій же редакції) відповідно до статусу вищих закладів освіти технікум, училище, інші прирівняні до них вищі заклади освіти відносяться до першого рівня акредитації, які здійснюють підготовку фахівців за освітньо-кваліфікаційним рівнем «молодший спеціаліст».

У частині першій статті 42 Закону № 1060-XII встановлено, що вища освіта забезпечує фундаментальну наукову, професійну та практичну підготовку, здобуття громадянами освітньо-кваліфікаційних рівнів відповідно до їх покликань, інтересів і здібностей, удосконалення наукової та професійної підготовки, перепідготовку та підвищення їх кваліфікації.

Відповідно до статті 6 Закону № 2984-ІІІ до структури вищої освіти входять освітні й освітньо-кваліфікаційні рівні. До освітніх рівнів віднесено неповну вищу освіту, базову вищу освіту та повну вищу освіту, до освітньо-кваліфікаційних рівнів - молодший спеціаліст, бакалавр та спеціаліст, магістр.

Аналіз наведених норм права з урахуванням ретроспективного правового регулювання відносин в галузі освіти та системного і логічного з`ясування змісту цих норм дає підстави вважати, що навчання в такому закладі освіти, як технікум, який у певному часовому періоді відносився до середніх спеціальних закладів, а здобута в ньому освіта відповідала освітньому рівню цього закладу, а потім на підставі закону став відноситися до вищих закладів освіти, не зазнаючи при цьому змін щодо змісту, обсягу і рівня освіти та фаховості підготовки громадян, які в ньому навчалися, не можна прирівнювати до навчання у вищому навчальному закладі, а здобуті в ньому знання і спеціальність - вважати такими, що відповідають вищій освіті.

Ужите в абзаці третьому статті 1 Указу № 584/95 (в редакції, що діяла станом на 10 грудня 2001 року) словосполучення «навчання у вищих юридичних навчальних закладах» слід розуміти як цілеспрямовану пізнавальну діяльність людини з отримання знань, умінь та навичок у таких закладах вищої освіти, які спроможні їх надати. За змістом, обсягом та рівнем набуті знання та фахова підготовка мають відповідати поняттю «вища освіта», зокрема й поняттю «вища юридична освіта», за якої громадянин може обійняти посаду судді, для зайняття якої вимагається така освіта. При цьому має враховуватися тільки час навчання, затрачений на здобуття вищої юридичної освіти, за наявності якої громадянин може (міг) обійняти цю посаду.

Відповідно до статті 127 Конституції України (в редакції, чинній станом на 10 грудня 2001 року) на посаду судді може бути рекомендований кваліфікаційною комісією суддів громадянин України, не молодший двадцяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж роботи у галузі права не менш як три роки, проживає в Україні не менш як десять років та володіє державною мовою.

Аналогічні вимоги до кандидата на посаду судді були закріплені і частиною першою статті 7 Закону № 2862-XII (в цій же редакції).

Аналіз положень вказаних норм права, що закріплюють вимоги до кандидата на посаду судді, у взаємозв`язку із приписами абзацу третього статті 1 Указу № 584/95, дають підстави для висновку, що право на зарахування до стажу роботи, що дає право на відставку, половини строку навчання надано саме у тих вищих юридичних навчальних закладах, в яких особа здобувала освіту за тим кваліфікаційно-освітнім рівнем, наявність якого відповідала встановленим вимогам до кандидата на посаду судді.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 1998 року № 65 затверджено Положення про освітньо-кваліфікаційні рівні (ступеневу освіту) (далі - Положення №65).

Пунктами 20, 21 Положення № 65 встановлено, що молодший спеціаліст - це освітньо-кваліфікаційний рівень фахівця, який на основі повної загальної середньої освіти здобув загальнокультурну підготовку, спеціальні уміння та знання, має певний досвід їх застосування для вирішення типових професійних завдань, які передбачені для відповідних посад, у певній галузі народного господарства. Освітньо-професійна програма підготовки молодшого спеціаліста забезпечує одночасне здобуття базової вищої освіти за спеціальністю та кваліфікації молодшого спеціаліста на базі повної загальної середньої освіти або на базі базової загальної середньої освіти з наданням можливості здобувати повну загальну середню освіту. Зазначена програма складається з навчальних дисциплін фахового спрямування та з різних видів практичної підготовки і може включати окремі дисципліни освітньо-професійної програми підготовки бакалавра.

Згідно з пунктами 26, 27 Положення №65 бакалавр - це освітньо-кваліфікаційний рівень фахівця, який на основі повної загальної середньої освіти здобув поглиблену загальнокультурну підготовку, фундаментальні та професійно-орієнтовані уміння та знання щодо узагальненого об`єкта праці і здатний вирішувати типові професійні завдання, передбачені для відповідних посад, у певній галузі народного господарства. Освітньо-професійна програма підготовки бакалавра забезпечує одночасне здобуття базової вищої освіти за напрямом підготовки та кваліфікації бакалавра на базі повної загальної середньої освіти. Зазначена програма підготовки бакалавра складається із загальних фундаментальних, гуманітарних та соціально-економічних дисциплін, спеціальних дисциплін відповідного напряму підготовки, а також з різних видів практичної підготовки.

Згідно з пунктами 31, 32 Положення № 65 спеціаліст - це освітньо-кваліфікаційний рівень фахівця, який на основі кваліфікації бакалавра здобув спеціальні уміння та знання, має певний досвід їх застосування для вирішення складних професійних завдань, передбачених для відповідних посад, у певній галузі народного господарства. Освітньо-професійна програма підготовки спеціаліста забезпечує одночасне здобуття повної вищої освіти за спеціальністю та кваліфікації спеціаліста на базі відповідної освітньо-професійної програми підготовки бакалавра. Зазначена освітньо-професійна програма підготовки спеціаліста складається із спеціальних дисциплін, у тому числі соціально-економічних, та різних видів практичної підготовки.

Таким чином, здобуття громадянином України повної вищої юридичної освіти за освітньо-кваліфікаційним рівнем не нижче «спеціаліст» і відповідність його іншим вимогам, встановленим до кандидата на посаду судді, а саме віку не менше двадцяти п`яти років, стажу роботи в галузі права не менш як три роки, а також проживання в Україні не менш як десять років та володіння державною мовою, давало особі право бути рекомендованим кваліфікаційною комісією суддів на посаду судді.

Натомість, ані сам собою освітньо-кваліфікаційний рівень «бакалавр», ані сам собою освітньо-кваліфікаційний рівень «молодший спеціаліст» такого права особі не надавали.

З цих підстав колегія суддів доходить висновку про те, що у розумінні положень абзацу третього статті 1 Указу № 584/95 до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, повинна зараховуватися половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі саме при здобутті освітньо-кваліфікаційного рівня «спеціаліст», а не «молодшого спеціаліста» (на чому також побудовані доводи позивача).

Подібний підхід до розуміння такого правового регулювання, як можливість зарахування половини строку навчання у вищому навчальному закладі до стажу роботи на відповідній посаді, що дає право на пенсійне забезпечення за вислугу років та/або право на відставку, продемонстровано у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі №21-5449а15, від 25 травня 2016 року у справі №21-428а16, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2019 року у справі № 9901/778/18.

Слід зазначити, що позивач не ставить питання зарахування до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, половини строку навчання в Національній юридичній академії імені Ярослава Мудрого, водночас, ВРП врахувала, що відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 9901/521/19, заочна та вечірня форми навчання у вищому юридичному навчальному закладі не зараховуються до стажу судді, який дає право на відставку.

Відсутнє у цій справі і питання зарахування до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, половини строку навчання в Одеській національній юридичній академії або ж іншого періоду роботи ОСОБА_1 .

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що приймаючи оскаржуване рішення, ВРП діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, у зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

За правилами статті 139 КАС України понесені позивачем витрати у виді судового збору за подання позову у цій справі відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись статтями 241-246, 266 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправними дій, рішення в частині і зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 листопада 2024 року.

СуддіМ.М. Гімон І.А. Васильєва І.В. Дашутін В.В. Хохуляк М.М. Яковенко