Справа № 200/7545/24
Суддя: Тарасенко І.М.
Дата ухвалення: 2024-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2024 року Справа№200/7545/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Тарасенка І.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (юридична адреса: 25006, м. Кропивницький, вул. Преображенська, 2, ), третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (юридична адреса: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, площа Соборна, 3, ) про визнання бездіяльності неправомірною, зобов`язання провести виконавчі дії в рамках виконавчого провадження № 71759810,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання бездіяльності неправомірною, зобов`язання провести виконавчі дії в рамках виконавчого провадження № 71759810.

Позивач просить суд: 1) визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у виконавчому провадженні № 71759810, яка полягає: у невчиненні дій щодо повторного зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області надати докази формування та направлення Пенсійним фондом України додаткових бюджетних запитів до Мінсоцполітики (як головного розпорядника бюджетних коштів) стосовно збільшення асигнувань з Державного бюджету для виконання судового рішення у справі № 200/2845/21а та доказів звернень боржника до Пенсійного фонду України щодо ініціювання подання таких бюджетних запитів; у невчиненні дій щодо направлення Головному управлінню Пенсійного фонду України в Донецькій області вимоги виконавця щодо усунення допущених порушень законодавства про виконавче провадження; у невчиненні дій щодо повторного зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області провести перевірку виконання спеціалістами Головного управління рішення суду у справі № 200/2845/21а; у невчиненні дій щодо зобов`язання посадових осіб Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області надати пояснення стосовно неповного виконання вимог державного виконавця від 30.04.2024 року, від 04.06.2024 року та від 02.10.2024 року; 2) зобов`язати державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вчинити наступні дії у виконавчому провадженні № 71759810: повторно зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області надати докази формування та направлення Пенсійним фондом України додаткових бюджетних запитів до Мінсоцполітики (як головного розпорядника бюджетних коштів) стосовно збільшення асигнувань з Державного бюджету для виконання судового рішення у справі № 200/2845/21а та докази звернень боржника до Пенсійного фонду України щодо ініціювання подання таких бюджетних запитів; направити Головному управлінню Пенсійного фонду України в Донецькій області вимогу виконавця щодо усунення допущених порушень законодавства про виконавче провадження; повторно зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області провести перевірку виконання спеціалістами Головного управління рішення суду у справі № 200/2845/21а; зобов`язати посадових осіб Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області надати пояснення стосовно неповного виконання вимог державного виконавця 30.04.2024 року, від 04.06.2024 року та від 02.10.2024 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішення Донецького окружного адміністративного суду № 200/2845/21-а, яке набрало законної сили 29.07.2021 року станом на сьогодні виконано частково. Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснено перерахунок пенсії, згідно з яким розмір нарахованої (але не виплаченої) суми заборгованості з доплати складає 20585,11 грн. Однак у частині виплати перерахованої суми пенсії рішення суду залишається невиконаним.

Позивач вказує, що протягом 2023 року він неодноразово подавав державному виконавцю клопотання про вчинення ряду виконавчих дій, а державним виконавцем складалися вимоги, якими було зобов`язано боржника надати документальну підтверджену відповідь стосовно виконання вимог виконавчого провадження.

Листом від 17 жовтня 2024 року державний виконавець повідомила позивача про те, що Пенсійний фонд України не є боржником у виконавчому провадження щодо виконання рішення суду № 200/2845/21-а, у зв`язку із чим надання доказів направлення будь-яких запитів є втручанням в діяльність іншого державного органу, який не є боржником у виконавчому провадженні. Роз`яснено, що виплату доплати пенсії за рішенням за період з 01.01.2018 року по 31.08.2021 року у загальній сумі 20585,11 грн буде здійснено в межах бюджетних асигнувань, виділених на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням судів за рахунок коштів Державного бюджету України.

Отже, позивач зазначив, що державний виконавець обмежилася констатацією недостатності бюджетних асигнувань для виконання судового рішення і не вжила заходів для перевірки повноти та належності дій Головного управління, спрямованих на збільшення обсягу таких бюджетних асигнувань. При цьому державний виконавець невірно визначила обсяг повноважень Головного управління щодо виконання рішення суду і дійшла помилкового висновку про те, що заявлені у моїх клопотаннях вимоги передбачають безпосереднє зобов`язання виконавцем саме Пенсійного фонду України (а не Головного управління) стосовно надання документів або доказів вчинення дій.

Позивач вказує, що саме Головне управління є органом, уповноваженим здійснювати виплату пенсій та облік фінансових зобов`язань, що виникають внаслідок нарахування коштів на виконання судових рішень.

Боржником у цій справі є Головне управління. Відтак саме Головне управління, а не будь-який інший орган, повинно вживати конкретних заходів для ініціювання подання розпорядником бюджетних коштів вищого рівня додаткових бюджетних запитів.

У цьому виконавчому провадженні Головне управління таких вичерпних заходів не вжило.

Позивач зазначає, що у виконавчому провадженні № 71759810 має місце повторне невиконання боржником законних вимог державного виконавця. В цьому аспекті державний виконавець мала б відреагувати на таке порушення шляхом складання вимоги про усунення порушень законодавства про виконавче провадження та зобов`язання посадових осіб Головного управління надати пояснення стосовно неповного виконання вимог державного виконавця від 30.04.2024 року, від 04.06.2024 року та від 02.10.2024 року.

Позивач вказує, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Отже, на думку позивача, ці вимоги слід розуміти як імперативний обов`язок виконавця здійснити всі необхідні виконавчі дії таким чином, аби ні в кого не виникало обґрунтованого сумніву щодо їх повноти та належного здійснення. За іншого тлумачення положення ч. 1 ст. 18 Закону № 1404VIII залишатимуться лише декларативними.

Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у виконавчому провадженні № 71759810, допустив неправомірну бездіяльність, щодо не вчинення дій, які б спонукали Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо виконання судового рішення.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі.

Представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому зазначив, що Головним управлінням пенсійного фонду України в Донецькій області надано до Відділу документально підтверджену інформацію про здійснення перерахунку пенсії Стягувачу на виконання рішення суду; про розмір кошторисних призначень Боржника на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду; про направлення запитів до розпорядника коштів вищого рівня щодо надання додаткового фінансування для забезпечення виплати суми заборгованості за рішенням суду та отримані на них відповіді.

Отже, представник відповідача вказує, що враховуючи те, що Боржник виконав рішення в частині нарахування, а виплата заборгованості за рішенням суду не проведена у зв`язку з відсутністю відповідного фінансування розпорядником вищого рівня, застосування заходів, визначених статтями 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, винесення постанови про накладення штрафу, є недоцільним.

Крім того, відповідачем зазначено, що стаття 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідач вказує, що державний виконавець не може вийти за рамки виконавчого документу, Закону України «Про виконавче провадження» та не може вимагати того, що не передбачено виконавчим документом.

Питання зобов`язання боржника за виконавчим документом надати будь-які документи чи докази вчинення дій не боржником за виконавчим документом заборонено діючим законодавством, оскільки державним виконавцем дії вчиняються в межах та у спосіб, зазначений у виконавчому документі.

Пенсійний фонд України не є боржником у даному виконавчому провадженні, у зв`язку з чим, витребування доказів направлення будь-яких запитів, тощо є втручанням в діяльність іншого державного органу, що не є боржником у виконавчому провадженні.

Отже, враховуючи наведене, представник відповідача зазначає, що державним виконавцем згідно з вимогами чинного законодавства вживалися послідовні заходи з метою неупередженого, своєчасного і в повному обсязі виконання судового рішення, а доводи ОСОБА_1 щодо допущеної державним виконавцем бездіяльності є необґрунтованими та безпідставними.

Враховуючи вищевикладене, представник відповідача просив суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог.

Представник третьої особи Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області надав суду пояснення щодо позову та відзиву, та зазначив наступне.

Головне управління, як орган державної влади, в силу вимог частини другої статті 19 Конституції України, зобов`язано діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за Законом № 2262, згідно статті 8 цього Закону забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Доплата, нарахована на виконання рішення суду за період з 01.01.2018 року по31.08.2021 року в сумі 20585,11 грн, в силу положень статті 8 Закону України Законом України від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України як єдиного безальтернативного джерела фінансування.

Виплата нарахованих (перерахованих) сум пенсій за рішенням суду здійснюється, зокрема, коштами, передбаченими за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України є порушенням бюджетного законодавства (пунктами 20, 24, 29 частини першої статті 116 Бюджетного кодексу України № 2456 VI від 8 липня 2010 року).

Черговість виплат на виконання рішень суду визначається датою набрання ними законної сили, згідно з абзацом 2 пункту 7 розділу ІІ Порядку розроблення, затвердження та виконання бюджету Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 31 серпня 2009 року 31-2 (зі змінами).

Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зазначив, що на даний час триває погашенням заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду, що здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України, а отже, вина та умисел на навмисне невиконання рішення суду в частині виплати заборгованості у даній справі з боку Головного управління відсутня.

Отже, враховуючи викладене, представник третьої особи зазначив, що невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів при фактичної відсутності таких коштів у боржника не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин, оскільки боржник не мав фінансової можливості виконати судове рішення.

З огляду на викладене, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка у судове засідання будь якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо не має перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Таким чином, на підставі ст. 205 КАС України судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорту серії НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Позивач перебуває на обліку відповідача як пенсіонер, що підтверджується матеріалами відповідної пенсійної справи та йому призначена пенсія за вислугу років довічно, що не заперечується відповідачем .

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року у справі № 200/2845/21-а, було визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, які полягають у безпідставному зменшенні ОСОБА_1 при перерахунку пенсії за вислугу років з 01 січня 2018 року, згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» основного розміру пенсії до 70% та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, код перерахувати пенсію ОСОБА_1 з 01 січня 2018 року, виходячи з розрахунку 80% відповідних сум грошового забезпечення та здійснити виплату ОСОБА_1 перерахованої суми пенсії з 01 січня 2018 року, із врахуванням раніше виплачених сум.

Вказане рішення набрало законної сили 09 серпня 2021 року, 08 лютого 2023 року по даній справі виданий виконавчий лист № 200/2845/21-а.

09 травня 2023 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 200/2845/21-а (ВП 71759810).

Виконавче провадження перебуває на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного МУ Міністерства юстиції.

Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області листом за вих. № 0500-0309-5/40131 від 15.05.2023 року «Щодо виконання постанови по гр. ОСОБА_1 » повідомив, що в межах компетенції, відповідно до покладених судом зобов`язань, виконав рішення суду та здійснив перерахунок пенсії пенсіонеру ОСОБА_1 в розмірі 11338,00 грн. (розмір пенсії до перерахунку складав 11118,63 грн.) з 01.01.2018 року виходячи з 80% відповідних сум грошового забезпечення.

Нарахована сума доплати за результатами перерахунку згідно Рішення з урахуванням виплачених сум за період з 01.01.2018 року по 31.08.2021 року склала 20585,11 грн.

Як зазначає позивач та не заперечується сторонами, позивач протягом 2023 року неодноразово подавав державному виконавцю клопотання про вчинення ряду виконавчих дій, а державним виконавцем складалися вимоги, якими було зобов`язано боржника надати документальну підтверджену відповідь стосовно виконання вимог виконавчого провадження.

29 квітня 2024 року, ОСОБА_1 подав повторне клопотання, в якому просив, зокрема, направити боржнику повторну вимогу щодо надання документального підтвердження вчинення дій, спрямованих на виконання судового рішення, в тому числі доказів формування та направлення додаткових бюджетних запитів стосовно збільшення бюджетних асигнувань для виконання судового рішення у цій справі.

30 квітня 2024 державним виконавцем складено повторну вимогу, якою було зобов`язано Головне управління провести перевірку виконання спеціалістами Головного управління рішення суду та надати документальне підтвердження вчинення дій, спрямованих на виконання судового рішення, зокрема надання доказів формування та направлення Пенсійним фондом України додаткових бюджетних запитів до Мінсоцполітики (як головного розпорядника бюджетних коштів) стосовно збільшення асигнувань з Державного бюджету для виконання судового рішення у справі № 200/2845/21a, та докази звернень до Пенсійного фонду України щодо ініціювання подання таких бюджетних запитів

У відповідь на цю вимогу Головним управління Пенсійного фонду України в Донецькій області направлено лист від 02.05.2024 року.

Проте у вказаному листі Пенсійний фонд не надав доказів формування та направлення додаткових бюджетних запитів стосовно збільшення бюджетних асигнувань для виконання судового рішення у цій справі. Також у листі від 02.05.2024 не зазначено, чи була проведена керівництвом Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області перевірка виконання спеціалістами Головного управління рішення суду; не надано документа (акта, довідки тощо) із висновками за результатами такої перевірки. Таким чином, вимога виконавця від 30.04.2024 року не була в повному обсязі виконана боржником.

У зв`язку із недостатністю інформації, на думку позивача, він 06 травня 2024 року подав повторне клопотання в якому просив: направити боржнику вимогу виконавця щодо усунення допущених порушень законодавства про виконавче провадження; повторно зобов`язати боржника надати докази формування та направлення додаткових бюджетних запитів стосовно збільшення бюджетних асигнувань для виконання судового рішення у цій справі. Крім того, позивач у вказаному клопотанні просив зобов`язати посадових осіб Пенсійного фонду надати пояснення стосовно неповного виконання вимоги державного виконавця від 30.04.2024 року.

04 червня 2024 року, державним виконавцем складено повторну вимогу, якою було зобов`язано Головне управління надати документальне підтвердження вчинення дій, спрямованих на виконання судового рішення № 200/2845/21a.

Листом від 07.06.2024 року Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області роз`яснило загальновідомі процедури формування бюджету Пенсійного фонду та погашення заборгованості з пенсійних виплат.

До листа додано листування з центральним апаратом Пенсійного фонду стосовно виділення додаткових коштів.

Оскільки на думку позивача, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області знову не надало жодного доказу формування та направлення додаткових бюджетних запитів стосовно збільшення бюджетних асигнувань для виконання судового рішення у цій справі та не надало інформації чи була проведена керівництвом Головного управління перевірка виконання спеціалістами Головного управління рішення суду, він 09 липня 2024 року позивач звернувся з новим клопотання до державного виконавця, в якому просив, зокрема, направити боржнику вимоги виконавця щодо усунення допущених порушень законодавства про виконавче провадження, повторно зобов`язати боржника надати документальне підтвердження формування та направлення додаткових бюджетних запитів стосовно збільшення бюджетних асигнувань для виконання судового рішення у цій справі; зобов`язати боржника провести перевірку виконання спеціалістами Головного управління рішення суду; зобов`язати посадових осіб Головного управління надати пояснення стосовно неповного виконання вимог державного виконавця від 30.04.2024 року та від 04.06.2024 року.

16 липня 2024 року державним виконавцем складено повторну вимогу

У відповідь на цю вимогу боржником також не були надані необхідні, на думку позивача, документи.

Листом державного виконавця від 25.07.2024 року позивача було повідомлено, що Пенсійний фонд України не є боржником у цьому виконавчому провадженні, а зобов`язання боржника надати будь-які документи чи докази вчинення дій не боржником суперечить законодавству.

17 вересня 2024 року позивач подав державному виконавцю клопотання, в якому навів додаткові аргументи стосовно того, що саме Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, а не будь-який інший орган, повинно вживати конкретних заходів для ініціювання подання розпорядником бюджетних коштів вищого рівня додаткових бюджетних запитів.

02 жовтня 2024 року державним виконавцем складено повторну вимогу, в якій акцентовано увагу на необхідності повідомлення про здійснення повторної перевірки виконання спеціалістами Головного управління рішення суду та надання копії відповідей на лист від 12.06.2024 року № 050005085/59942.

Листом від 03.10.2024 року Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно повідомило, що виплата заборгованості з пенсії буде здійснена в межах бюджетних асигнувань, виділених на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням судів за рахунок коштів Державного бюджету України. До цього листа було додано лист Пенсійного фонду України від 28.07.2024 року.

Листом від 17.10.2024 року державний виконавець повідомила позивача, що Пенсійний фонд України не є боржником у цьому виконавчому провадженні, у зв`язку з чим надання доказів направлення будь-яких запитів тощо є втручанням в діяльність іншого державного органу, який не є боржником у виконавчому провадженні. Роз`яснено, що виплату доплати пенсії за рішенням за період з 01.01.2018 року по 31.08.2021 року у загальній сумі 20585,11 грн. буде здійснено в межах бюджетних асигнувань, виділених на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням судів за рахунок коштів Державного бюджету України.

Вважаючи вказані дії Державного виконавця щодо спонукання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області виконати рішення Донецького окружного адміністративного суду 200/2845/21-а, недостатніми, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Отже, спірним питанням даної справи є достатність вчинених дій державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у виконавчому провадженні № 71759810, щодо спонукання боржника до виконання рішення суду.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, проаналізувавши нормативно-правові акти, до сфери регулювання яких відносяться спірні правовідносини, при вирішенні спірних правовідносин суд виходив з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Основного Закону України передбачено, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

Згідно зі ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами ст. 3 Закону України № 1404-VIII, примусовому виконанню підлягають рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено Законом України від 02.06.2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) (в редакції, яка була чинною на момент прийняття спірних постанов), зокрема:

- виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню ( стаття 1 Закону № 1404-VIII);

- підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України. (пункт 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII);

- виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. ( частина 1 статті 18 Закону № 1404-VIII);

- виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст. 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення. ( пункт 1 частини 1 ст. 26 Закону № 1404-VIII);

- за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. ( частина 1 статті 63 Закону № 1404-VIII);

- у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. ( частина 2 ст. 63 Закону № 1404-VIII );

- виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. ( частина 3 ст. 63 Закону № 1404-VIII);

- у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. ( частина 1 статті 75 Закону № 1404-VIII).

З системного аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судове рішення, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому ст. 8 Конституції України принципу верховенства права.

Верховний Суд у постановах від 07.11.2019 року у справі № 420/70/19, від 23.04.2020 року у справі № 560/523/19 та від 24.01.2018 року у справі №405/3663/13-а дійшов висновку, що невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин.

В постанові від 31 травня 2021 року у справі № 560/594/20 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду сформулював висновок, згідно якого «застосування такого заходу реагування (розуміється накладення штрафу) є обов`язком державного виконавця і направлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження. Водночас, для накладення зазначеного штрафу, законодавство передбачає установлення невиконання судового рішення без поважних причин.

Верховний Суд України у своїх постановах (справи № 21-1044а15, № 21-2630а15, № 21-5118а15, № 804/5081/13-а, 405/3663/13-а) неодноразово вказував, що невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. Накладення штрафу у такому випадку жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів.

Виконання рішення суду залежить не тільки від дій боржника, а й від здійснення відповідного фінансування присуджених за судовим рішенням пенсійних виплат.

Поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення. Водночас поважними, в розумінні наведених норм Закону №1404-VIII, можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Крім того, стаття 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Державний виконавець не може вийти за рамки виконавчого документу, Закону України «Про виконавче провадження» та не може вимагати того, що не передбачено виконавчим документом.

Суд зазначає, що питання зобов`язання Боржника за виконавчим документом надати будь-які документи чи докази вчинення дій не боржником за виконавчим документом заборонено діючим законодавством, оскільки державним виконавцем дії вчиняються в межах та у спосіб, зазначений у виконавчому документі.

Більш того, Пенсійний фонд України не є боржником у даному виконавчому провадженні, у зв`язку з чим, витребування доказів направлення будь-яких запитів, тощо є втручанням в діяльність іншого державного органу, що не є боржником у виконавчому провадженні.

Крім того, суд зазначає, що ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання; усі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки якості роботи судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів (Постанова Верховного Суду від 16 травня 2023 року у справі № 380/3195/22).

Згідно з частиною п`ятою ст. 55 Конституції України кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Конституційний Суд у рішенні від 30.01.2003 року за № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути відповідним наявним обставинам.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Якщо особа вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, вона має право звернутися до суду та просити про їх захист у спосіб, передбачений у ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, спираючись на ч. 2 ст. 245 КАС.

Водночас у частинах 3 та 5 ст. 245 КАС установлено спеціальні способи захисту порушених прав, які застосовуються за наявності певних обставин, індивідуально в кожному окремому випадку. Зокрема, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень учинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, по захист яких він звернувся до суду.

Кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у сфері цивільних, господарських, публічно-правових відносин та за наявності неврегульованих питань.

Порушення права означає необґрунтовану заборону на його реалізацію або встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації тощо.

Із системного аналізу вказаних норм вбачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Суд зазначає, що матеріалами справи не підтверджено факту відмови державного виконавця щодо повторного зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області надати докази формування та направлення Пенсійним фондом України додаткових бюджетних запитів до Мінсоцполітики (як головного розпорядника бюджетних коштів) стосовно збільшення асигнувань з Державного бюджету для виконання судового рішення у справі № 200/2845/21а та докази звернень боржника до Пенсійного фонду України щодо ініціювання подання таких бюджетних запитів; відмови у направленні Головному управлінню Пенсійного фонду України в Донецькій області вимогу виконавця щодо усунення допущених порушень законодавства про виконавче провадження; відмови у повторному зобов`язанні Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області провести перевірку виконання спеціалістами Головного управління рішення суду у справі № 200/2845/21а, а також відмови щодо зобов`язати посадових осіб Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області надати пояснення стосовно неповного виконання вимог державного виконавця 30.04.2024 року, від 04.06.2024 року та від 02.10.2024 року.

Більш того, як вбачається з матеріалів справи відповідачем були надані відповіді на усі запити та виконані усі клопотання позивача в рамках виконавчого провадження № 71759810, а отже у суду не має сумнівів щодо виконання зазначених вимог відповідачем у разі відповідних звернень ОСОБА_1 .

Крім того, суд зазначає, що дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким; дискреційне повноваження надається у спосіб його закріплення в оціночному понятті, відносно-визначеній нормі, альтернативній нормі, нормі із невизначеною гіпотезою. Для позначення дискреційного повноваження законодавець використовує, зокрема, терміни «може», «має право», «за власної ініціативи», «дбає», «забезпечує», «веде діяльність», «встановлює», «визначає», «на свій розсуд». Однак наявність такого терміну у законі не свідчить автоматично про наявність у суб`єкта владних повноважень дискреційного повноваження; подібний термін є приводом для докладного аналізу закону на предмет того, що відповідне повноваження є дійсно дискреційним; при реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог.

Критеріями судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень є: критерії перевірки діяльності публічної адміністрації, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України, зокрема, мета, з якою дискреційне повноваження надано, об`єктивність дослідження доказів у справі, принцип рівності перед законом, безсторонність; публічний інтерес, задля якого дискреційне повноваження реалізується; зміст конституційних прав та свобод особи; якість викладення у дискреційному рішенні доводів, мотивів його прийняття.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Таким чином, суди не наділені повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України та не вправі підміняти собою держані органи, компетенція яких чітко регламентована чинним законодавством.

Отже, суд не може втручатися до дискреційних повноважень державного виконавця та його повноважень щодо належного виконання рішення суду в рамках виконавчого провадження, шляхом зобов`язання направлення запитів, вимог, тощо.

Згідно ч. 1 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, є такими, що не підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС України не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», ст. ст. 2-15, 31-32, 72-80, 160-161, 168, 171, 241-246, 250-251, 257-263, 293, 295 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (юридична адреса: 25006, м. Кропивницький, вул. Преображенська, 2, ), третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (юридична адреса: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, площа Соборна, 3, ) про визнання бездіяльності неправомірною, зобов`язання провести виконавчі дії в рамках виконавчого провадження № 71759810 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.М. Тарасенко