Справа № 754/1429/24
Суддя: Черпак Юрій Кононович
Дата ухвалення: 2024-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 754/1429/24 Головуючий у 1-й інстанції: Скрипка О.І.
Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Черпака Ю.К.,

суддів Вівдиченко Т.Р., Штульман І.В.,

за участю секретаря судового засідання Сулім А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні згідно із статтею 229 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - Бучанське районне управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, про скасування постанови про адміністративне стягнення,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач/ ОСОБА_1 ) звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області (далі - відповідач/апелянт/ГУ НП в Київській області), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - Бучанське районне управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області (далі - третя особа), про скасування постанови про адміністративне стягнення, в якому просила:

- скасувати постанову від 30 листопада 2023 року ББА № 552908 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, відносно ОСОБА_1 , за частиною третьою статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та закрити провадження по справі про адміністративне правопорушення, відносно ОСОБА_1 , про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 121 КУпАП та накладення адміністративного стягнення згідно з постановою від 30 листопада 2023 року ББА № 552908;

- у зв`язку зі складанням працівниками відділення № 4 (с. Капітанівка) Бучанського районного управління поліції в Київській області постанови від 30 листопада 2023 року ББА № 552908, відносно ОСОБА_1 , яка на той момент не перебувала на території України та фізично не могла вчинити інкриміноване їй адміністративне правопорушення, а також з урахуванням того, що позивач ніколи не мала зареєстрованого на її ім`я жодного транспортного засобу, винести окрему ухвалу та надіслати її голові Національної поліції України для вжиття заходів щодо виявлених в ході судового розгляду справи порушень норм чинного законодавства працівниками відділення № 4 (с. Капітанівка) Бучанського районного управління поліції в Київській області, ймовірного вчинення працівниками відділення № 4 (с. Капітанівка) Бучанського районного управління поліції в Київській області кримінального правопорушення, яке підпадає під дію частини другої статті 358 Кримінального кодексу України (Підроблення документів, печаток, штампів та бланків, збут чи використання підроблених документів, печаток, штампів) в ході складання постанови від 30 листопада 2023 року ББА № 552908, відносно ОСОБА_1 , а також вирішення питання щодо притягнення до відповідальності винних осіб;

- зобов`язати начальника Головного управління Національної Поліції в Київській області повідомити Голову Національної поліції України про допущенні грубі порушення норм чинного законодавства працівниками відділення № 4 (с. Капітанівка) Бучанського районного управління поліції в Київській області та ймовірного вчинення ними кримінального правопорушення, яке підпадає під дію частини другої статті 358 Кримінального кодексу України (Підроблення документів, печаток, штампів та бланків, збут чи використання підроблених документів, печаток, штампів) в ході складання постанови від 30 листопада 2023 року ББА № 552908, відносно ОСОБА_1 , яка на той момент не перебувала на території України та фізично не могла вчинити інкриміноване їй адміністративне правопорушення, а також з урахуванням того, що позивач ніколи не мала зареєстрованого на її ім`я жодного транспортного засобу;

- стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Київській області суму сплаченого позивачем судового збору;

- стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Київській області витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000, 00 гривень.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначила, що в її діях відсутній склад адміністративного правопорушення, а спірна постанова винесена безпідставно, оскільки, у її власності ніколи не було жодного транспортного засобу, а тим більше автомобіля марки «Renault traffic», д.н.з. НОМЕР_1 , на якому начебто скоєно адміністративне правопорушення. Крім того, на момент винесення оскаржуваної постанови не перебувала на території України.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 червня 2024 року позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову серії ББА № 552908 від 30 листопада 2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 121 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 340, 00 грн та закрито справу про адміністративне правопорушення.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Київській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 201, 87 грн, а також витрати на правову допомогу в розмірі 6 666, 67 грн.

В задоволенні позовних вимог до Департаменту патрульної поліції відмовлено.

В апеляційній скарзі ГУ НП в Київській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким у їх задоволенні відмовити. Мотиви апеляційної скарги ґрунтуються на цитуванні норм чинного законодавства, без зазначення конкретних обставин неправильності висновків суду першої інстанції. Щодо витрат на правову допомогу, то на думку автора апеляційної скарги, позивачем допустимими, достовірними і достатніми доказами не доведено фактичність, неминучість, розумність і обґрунтованість таких витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Пісковий Я.В. не погодився з нею, оскільки вона є безпідставною, необґрунтованою, не підтверджена належними та допустимими доказами, полягає виключно у цитуванні норм різних нормативно-правових актів без будь-яких аргументованих висновків. Підтримав висновки суду першої інстанції щодо протиправності оскаржуваної постанови з підстав відсутності у власності позивача транспортного засобу, на якому скоєно адміністративне правопорушення, та взагалі відсутності позивача в межах України в цей період. В частині витрат на правову допомогу не в повній мірі погоджується з частковим їх стягненням, однак просив в цій частині залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Від сторін надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з частиною другою статті 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що особиста участь сторін у судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за їх відсутності.

З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів вирішено продовжити на розумний строк її апеляційний розгляд.

Перевіривши повноту встановлення фактичних обставин справи та їх правову оцінку, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів враховує наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що працівниками відділення поліції № 4 Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області 30 листопада 2023 року винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, за частиною третьою статті 121 КУпАП, згідно з якою в цей день в селі Гореничі, вулиця Соборна, водій ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керувала автомобілем «Renault Traffic», д.н.з. НОМЕР_3 , який не пройшов обов`язковий технічний контроль.

В грудні 2023 року, зайшовши в особистий кабінет водія, ОСОБА_1 виявила, що в розділі «Штраф» є інформація про необхідність сплатити штраф в розмірі 340 грн за порушення правил дорожнього руху за частиною третьою статті 121 КУпАП.

22 грудня 2023 року Департамент патрульної поліції Управління патрульної поліції в місті Києві в своєму листі повідомив, що ОСОБА_1 30 листопада 2023 року винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, ББА № 552908 працівниками відділення № 4 (с. Капітанівка) Бучанського районного управління поліції в Київській області.

08 січня 2024 року ОСОБА_1 через уповноваженого представника звернулась до Бучанського районного управління поліції в Київській області з адвокатським запитом, в якому просила надіслати якісну та читабельну копію оскаржуваної постанови.

Проте, відповіді на адвокатський запит не надано, постанову не надіслано.

Позивачка, вважаючи оскаржувану постанову протиправною, оскільки у її власності ніколи не було жодного транспортного засобу і на момент її винесення не перебувала на території України, 28 січня 2024 року звернулась до суду з даним позовом.

Також заявила клопотання про поновлення строку звернення з позовною заявою, в обґрунтування якого зазначила, що оскаржувану постанову не отримувала, перебуває за межами України, а відповіді на адвокатський запит про надання копії постанови не надано.

Судом першої інстанції з підстав вказаних у клопотанні, зроблено висновок, що позивачка не мала реальної можливості вчасно звернутись до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів у визначені процесуальним законодавством строки, тому строк оскарження постанови про притягнення до адміністративної відповідальності не пропустила.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що позивач допустила вказане правопорушення та не спростовано її твердження про відсутність в її діях складу адміністративного правопорушення. Натомість, позивачем надано належні та допустимі докази, які спростовують обставини, викладені у оскаржуваній постанові, зокрема, відсутності відомостей щодо транспортних засобів, зареєстрованих на ім`я ОСОБА_1 та відсутності позивачки на території України в день скоєння адміністративного правопорушення. При цьому, розглядаючи вимоги про винесення окремої ухвали та зобов`язання вчинити певні дії, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для їх задоволення, оскільки таке є правом суду у разі необхідності постановити окрему ухвалу, а не його обов`язком.

Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, враховує такі норми чинного законодавства та фактичні обставини справи.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-XII (далі - Закон № 3353-XII) учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону № 3353-XII встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - Правила).

Згідно з пунктом 1.3 Правил учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Відповідно до пункту 1.9 Правил особи, які порушують правила дорожнього руху, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Пунктом 31.3 «б» Правил забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством, якщо вони не пройшли обов`язковий технічний контроль (для транспортних засобів, що підлягають такому контролю).

За частиною третьою статті 121 КУпАП керування водієм транспортним засобом, що підлягає обов`язковому технічному контролю, але своєчасно його не пройшов, тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340, 00 грн.

Отже, керування транспортним засобом без своєчасного обов`язкового технічного контролю створює склад правопорушення, відповідальність за яке передбачена вказаною нормою.

За змістом статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Проте, службовими особами відповідача не було встановлено і зафіксовано, зокрема, технічними засобами наведеними в статтях 31 і 40 Закону України «Про національну поліцію», особу, яка пред`явила свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та посвідчення водія, не вжито заходів для з`ясування реальної особи, на яку зареєстровано автомобіль Renault Traffic, д.н.з. НОМЕР_3 .

Колегія суддів звертає увагу, що тільки належна фіксація вчинення адміністративного правопорушення позивачем могла підтвердити правомірність накладення на нього адміністративного стягнення та була б належним доказом по справі.

Відповідно до частини першої статті 72 КАС України Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 77 КАС України регламентовано, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Однак, при розгляді справи в суді першої інстанції та при поданні апеляційної скарги ГУ НП в Київській області не надано жодного доказу на підтвердження того, що позивач допустила вказане правопорушення та не спростовано її твердження про відсутність в її діях складу адміністративного правопорушення.

Натомість, позивачем надано належні та допустимі докази, які спростовують обставини, викладені в оскаржуваній постанові.

Листом Головного сервісного центру МВС від 03 січня 2024 року № 31/5А3-178-2024 повідомлено про відсутність станом на 02 січня 2024 року в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів відомостей щодо транспортних засобів, зареєстрованих у період з 2010 року по грудень 2023 року на ім`я ОСОБА_1 .

Крім того, з листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 02 січня 2024 року № 19-110/18/24-Вих вбачається, що 20 березня 2022 року позивач залишила територію України і по 01 грудня 2023 року її в`їзд на територію України не зафіксовано.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок про наявність підстав для скасування оскаржуваної постанови за відсутності доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 121 КУпАП.

Щодо стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6 666, 67 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Вказана норма кореспондується з приписами частини третьої статті 143 КАС України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що зазначені умови представником позивача дотримані, оскільки в позовній заяві заявлено вимогу про стягнення таких витрат та надано відповідні докази.

Згідно з положеннями статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Частиною третьою статті 134 КАС України встановлено для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Ця норма закону кореспондується з частиною сьомою статті 139 КАС України, згідно з якою розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо)

При цьому, правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI (далі - Закон №5076-VI).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону №5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності щодо надання правової інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункту 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Статтею 30 Закону № 5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Такий самий правовий підхід застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункту 268).

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19).

Про таке йдеться також в іншій практиці ЄСПЛ, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (заява №72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява №58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

З матеріалів справи вбачається, що 13 грудня 2023 року між ОСОБА_1 (далі - Клієнт) та адвокатським бюро «Ярослава Піскового» (далі - Адвокатське бюро) укладено Договір про надання правової (правничої) допомоги № 13/12/23.

За умовами зазначеного Договору між Клієнтом та Адвокатським бюро домовлено, що за надання правничої допомоги за цим Договором Клієнт зобов`язаний шляхом попередньої оплати виплатити Адвокатському бюро 20 000, 00 грн (двадцять тисяч гривень нуль копійок) - витрати на зібрання доказів, а також юридичний супровід справи у Деснянському районному суді міста Києва за позовом ОСОБА_1 до ГУ НП в Київській області про скасування постанови про адміністративне стягнення.

15 грудня 2023 року ОСОБА_1 сплачено Адвокатському бюро 20 000, 00 грн за надання правової (правничої) допомоги по договору від 13 грудня 2023 року № 13/12/23, що підтверджується квитанцією прибуткового ордеру № 15/12-О та актом прийняття-передачі виконаних робіт від 28 січня 2024 року на суму 20 000, 00 грн.

Згідно з актом від 28 січня 2024 року про прийняття-передачі наданих послуг до договору про надання правової (правничої) допомоги від 13 грудня 2023 року № 13/12/23 Адвокатське бюро в період з 16 грудня 2023 року по 28 січня 2024 року надало Клієнту правову (правничу) допомогу, юридичної послуги до положень Договору про надання правової (правничої) допомоги від 13 грудня 2023 року № 13/12/23, а Клієнт прийняв наступну правову допомогу (юридичні послуги) та оплатив їх.

Загальна вартість наданих послуг становить 20 000, 00 грн.

Верховний Суд у постанові від 01 вересня 2022 року у справі № 640/16093/21 вказав, що в будь-якому випадку, суд зобов`язаний перевірити докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, їх вартість, з огляду на положення частини четвертої статті 134 КАС України, згідно з якою для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. (частина п`ята статті 134 КАС України).

Проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт згідно з актом наданих послуг, колегія суддів вважає, що надані Адвокатом певні види послуг, а саме: попередній аналіз документів, надання консультації; детальне вивчення наданих Клієнтом документів, в тому числі додаткових; вивчення судової практики, вивчення правової позиції з Клієнтом, аналіз національного законодавства; підготовка, складання, формування та направлення адвокатських запитів; виготовлення копій документів, тощо, не є окремими процесуальними діями, а є діями, що направлені на досягнення одного результату, яким в даному випадку є складання та подання до суду документів по справі (позовної заяви).

Верховний Суд у пунктах 48-49 додаткової постанови від 08 квітня 2021 року у справі № 922/2321/20 констатував, що зазначені окремо у Акті надання правової допомоги послуги адвоката зі здійснення аналізу нормативного матеріалу, консультації, пошук і вивчення судової практики в аналогічних справах, публікацій науковців, коментарів спеціалістів охоплюються послугою зі здійснення підготовки відзивів на касаційні скарги; правова позиція боржника викладена у відзивах на касаційні скарги вже була сформована до касаційного розгляду справи, а доказів додаткового комплексного та усестороннього вивчення юридичної природи спірних правовідносин не надано та з матеріалів справи не вбачається.

Колегія суддів зауважує, що цей правовий висновок у повній мірі застосовний до даної справи, з огляду на що перераховані послуги, надані адвокатом, не відповідають критерію «неминучості», охоплені за свою суттю іншою послугою, а тому не підлягають розподілу.

Тому, враховуючи співмірність заявлених до відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, незначну складність справи, предмет спору, яким є постанова про накладення штрафу у розмірі 340, 00 грн, незначний обсяг обставин, які відносяться до предмета доказування, відсутність необхідності вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, розгляд справи без участі представника позивача, часткове задоволення заявлених позовних вимог, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сума, яка підлягає компенсації позивачу на професійну правничу допомогу у розмірі 6 666, 67 грн, є справедливою та співмірною.

Такий висновок повністю відповідає принципам обґрунтованості, співмірності та пропорційності, які повинні бути враховані судом при вирішенні питання про відшкодування витрат на правничу допомогу згідно з вимогами частини дев`ятої статті 139 КАС України.

Доводи апеляційної скарги ГУ НП в Київській області не спростовують законності і обґрунтованості оскаржуваного судового рішення та не дають підстав для його скасування.

Оскільки суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, то колегія суддів згідно із статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги залишає її без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 229, 272, 286, 308, 315, 316, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 червня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.

Судді: Вівдиченко Т.Р.

Штульман І.В.