Справа № 620/5809/24
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/5809/24 Суддя (судді) першої інстанції: Дар`я ВИНОГРАДОВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Сорочка Є.О.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просив:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення з ОСОБА_1 повного розрахунку в день виключення зі списків особового складу;

стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.02.2024 по 17.04.2024 у розмірі 67408,05 грн (шістдесят сім тисяч чотириста вісім гривень 05 копійок), з урахуванням обов`язкових відрахувань.

Позивач вважає бездіяльність відповідача щодо не проведення з ним своєчасного повного розрахунку при звільненні протиправною, тому просить виплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 червня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 49601,11 грн (сорок дев`ять тисяч шістсот одна гривня 11 коп), з урахуванням обов`язкових відрахувань.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, при цьому, посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2024 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у порядку письмового провадження на 06.11.2024.

Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.02.2024 № 61, підполковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, з 24.02.2024 (а.с. 5).

Згідно довідки № 3 від 24.02.2024 про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 нараховано 63110,38 грн грошової компенсації за неотримане речове майно (а.с. 6-7 та їх зворот).

25.03.2024 позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із заявою (а.с. 9), на яку листом від 05.04.2024 № 1433/6/4481, відповідач повідомив, що військова частина НОМЕР_1 з дня формування не була та не є розпорядником бюджетних коштів та постійно перебувала(є) на фінансовому та інших видах забезпечення інших військових частинах, зокрема, з дня формування до 31 липня 2022 року - військової частини НОМЕР_2 , а з 01 серпня 2022 року по 31 липня 2023 року - військової частини НОМЕР_3 , з 01 серпня 2023 року - військової частини НОМЕР_4 . Відповідач зазначає, що відповідно до інформації, наданою військовою частиною НОМЕР_4 клопотання щодо надання кошторисних призначень та асигнувань на загальну суму 74470,25 грн для виплати грошової компенсації за неотримане речове майно підполковнику ОСОБА_1 було направлено на адресу військової частини НОМЕР_5 (через управління логістики) 11 березня 2024 р. за вих. № 1435/528с та для виплати компенсації витрат на відрядження особового складу до військової частини НОМЕР_5 (через фінансово-економічне управління) 12 березня 2024 р. за вих. № 1435/8/114/92/538с. Після надходження на особовий рахунок Військової частини НОМЕР_4 , коштів відповідно до їх призначень буде здійснена належна виплата позивачу (а.с. 10 та його зворот).

18.04.2024 позивачу зараховано на картковий рахунок суму у розмірі 62163,72 грн (а.с. 11).

Вважаючи, що відповідачем несвоєчасно проведено остаточний розрахунок при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що починаючи з 19.07.2022, у КЗпП України стаття 117 передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців. З урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (18.04.2024), суд першої інстанції виснував, що позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (звільнення зі служби 24.02.2024), проте не більш як за шість місяців, що становить 53 календарні дні (з 25.02.2024 по 17.04.2024). Сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні за вказаний період становить 49601,11 грн (935,87 грн. - середньоденний заробіток позивача х 53дні).

Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, позаяк:

- на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, норми статей 116 і 117 КЗпП України та постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" не поширюються;

- у військовому законодавстві гарантування своєчасного розрахунку при звільненні забезпечується не за рахунок відповідальності власника (підприємства) у вигляді виплати середнього заробітку, а за рахунок надання військовослужбовцю права продовжувати службу та отримувати грошове забезпечення протягом відповідно часу. позивач своїм правом, передбаченим абз. 3 п. 242 Положення № 1153/2008, не скористався;

- відповідач не погоджується з розрахунком середнього заробітку, наведеним у позовній заяві, та доводами Позивача про обчислення середнього заробітку відповідно до Постанови № 100;

- при звільненні з позивачем був проведений повний розрахунок з дотриманням чинного законодавства. Жодних заперечень щодо розрахунку від позивача не надходило. Отже, 17.04.2024, як день останнього фактичного розрахунку позивачем визначений безпідставно;

- позивач погодився з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.02.2024 року № 61, згідно якого його було розраховано та виключено із списків особового складу частини і всіх видів забезпечення. Вказаний наказ позивачем оскаржено не було.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із частиною першою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до норм частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до приписів частини першої статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За змістом статті 117 Кодексу законів про працю України, у редакції, яка діяла до 18.07.2022 передбачалося, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У свою чергу, за пунктом 16 частини 1 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX (далі - Закон №2352-IX), який набрав чинності 19.07.2022, текст статті 117 викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Таким чином, починаючи з 19.07.2022 у КЗпП України стаття 117 передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців.

З огляду на матеріали справи, позивача звільнено з військової служби 24.02.2024, фактичний розрахунок проведено 18.04.2024, що підтверджується матеріалами справи та визнається відповідачем.

Колегія суддів вважає цілком обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що з урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (18.04.2024), позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 25.02.2024 по 17.04.2024.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Так, суд першої інстанції, здійснюючи відповідний розрахунок, виходив з того, що згідно довідки відповідача грошове забезпечення позивача з липня 2023 року по січень 2024 року становить 29012,25+29012,25 = 58024,50 грн (грудень 2023 - січень 2024 року), середньоденна заробітна плата позивача складає 935,87 грн (58024,50/62). Таким чином, сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні за вказаний період становить 49601,11 грн (935,87 грн. - середньоденний заробіток позивача х 53дні).

Колегією суддів враховується правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у пунктах 39-41 постанови від 18.03.2020 по справі № 711/4010/13-ц, за яким, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке: 1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені також Верховним Судом у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 816/1640/17.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що сума несвоєчасного розрахунку, з приводу якої виник даний спір складає 62163,72 грн, що є вартістю належного речового майна, при цьому, судом здійснено розрахунок компенсації у розмірі 49601,11 грн, що становить бульшу частину від суми, яка була невиплачена вчасно та яка не є складовою грошового забезпечення, яке не було виплачено вчасно (вартість речового майна, що належить до видачі).

Ураховуючи розмір невиплачених сум при звільненні та істотність цієї частки порівняно із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів дійшла висновку, що заявлена до стягнення у цій справі сума та розрахована судом першої інстанції сума середнього заробітку, є неспівмірною зі встановленим розміром заборгованості з виплати грошової компенсації.

З врахуванням принципу справедливості та співмірності, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований з урахуванням справедливого балансу недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.

Колегія суддів вважає, що, у даному випадку, з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 31081,86 грн, що складає 50% від суми виплаченої із затримкою, що відповідає критеріям та положенням, наведеним вище.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування.

Отже, позовну вимогу про зобов`язання нарахування середнього заробітку слід задовольнити частково, а тому, рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 червня 2024 року підлягає зміні в частині задоволених позовних вимог про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 49601,11 грн, з урахуванням обов`язкових відрахувань, на зазначення в абзаці 3 резолютивної частини про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 31081,86 грн, з урахуванням обов`язкових відрахувань.

У контексті доводів апеляційної скарги про те, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, норми статей 116 і 117 КЗпП України та постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" не поширюються, колегія суддів зазначає, що при вирішенні конкретних справ щодо проходження публічної служби за відсутності у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими регулюються спірні правовідносини, підлягає застосуванню КЗпП, в якому визначені основні трудові права осіб.

Щодо зазначення апелянтом про те, що позивач погодився з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.02.2024 року № 61, згідно якого його було розраховано та виключено із списків особового складу частини і всіх видів забезпечення, колегія суддів зазначає, вказані доводи не звільняють відповідача, як роботодавця від встановленої ст. ст. 116 та 117 КЗпП відповідальності, та не можуть обмежувати права позивача на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Отже, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, а доводи апеляційної скарги відповідача частково спростовують висновки суду першої інстанції та є підставою для зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції в частині суми стягнення.

Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 червня 2024 року змінити в абзаці третьому резолютивної частини в частині задоволених позовних вимог про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 49601,11 грн (сорок дев`ять тисяч шістсот одна гривня 11 коп), з урахуванням обов`язкових відрахувань.

Викласти абзац третій резолютивної частини рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 червня 2024 року наступним чином:

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 31081,86 грн (тридцять одна тисяча вісімдесят одна гривня 86 коп), з урахуванням обов`язкових відрахувань.

У іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Є.О. Сорочко