Справа № 340/4438/24
Суддя: Г.М. МОМОНТ
Дата ухвалення: 2024-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2024 року м. Кропивницький Справа №340/4438/24

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Момонт Г.М., розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у м. Кропивницькому адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до відповідача-1: Начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області Панфілової Лілії Валентинівни,

відповідача-2: Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області

про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,

за участю:

секретаря судового засідання Войтянової А.Г.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача-1 ОСОБА_2 ,

представників:

відповідача-1 Ладигіна С.С.

відповідача-2 Панфілової Л.В.

ОСОБА_1 звернувся з позовом до начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області ОСОБА_2 , Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області про:

- визнання відмови начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області Панфілової Лілії Валентинівни у допуску ОСОБА_1 до роботи на умовах неповного робочого часу протиправною, тобто такою, яка суперечить ч.9 ст.179 КЗпП України, та ч.4 ст.18 Закону України «Про відпустки», ч.1 ст.172 КЗпП України;

- зобов`язання начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області ОСОБА_2 допустити ОСОБА_1 до роботи на умовах неповного робочого часу;

- стягнення з Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) грн у відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками від 08.09.2016 р. №134-К він був призначений до Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області на посаду заступника начальника служби. На підставі наказу Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області від 27.03.2024 р. №5-к позивачу надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 26.03.2024 р. по 18.11.2025 р. 01.07.2024 р. позивачем подано заяву про намір перебуваючи у відпустці працювати на умовах неповного робочого часу з 01.07.2024 р. Листом від 01.07.2024 р. №197-01.1/05 відповідно до якого позивачу відмовлено у задоволенні заяви, оскільки зазначені у заяві підстави не належать до визначеного законом вичерпного переліку тих підстав, що безумовно зобов`язують роботодавця встановити працівникові неповний робочий день/тиждень. Позивач наголошує на тому, що звернувся до відповідача із заявою про допуск його до роботи під час відпустки на умовах неповного робочого часу, а не із заявою про встановлення йому неповного робочого часу. Позивач вказує, що протиправна відмова у допуску його до роботи на умовах неповного робочого часу призвела до порушення його законних прав, моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації життя. Розмір заподіяної моральної шкоди позивач оцінює у 150 000 грн. Розмір заподіяної моральної шкоди обґрунтовує тим, що протиправна відмова призвела до позбавлення нормального і достойного способу життя, реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин із знайомими його людьми, погіршення стану здоров`я та інших негативних наслідків, можливості працювати (займатися професійною діяльністю, яка є метою всього його життя) внаслідок чого позивачу було завдано нестерпних душевних страждань, які, зокрема, виразилися у руйнуванні життєвих планів та соціальних зв`язків, негативному впливі на честь, гідність та ділову репутацію. Додатково позивач звертає увагу на те, що є особою з інвалідністю 2 групи та відповідно до висновку про умови та характер праці зазначеному у довідці до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №388529 позивачу протипоказані значні та помірні психоемоційні навантаження.

Відповідачем-2 подано відзив на позовну заяву відповідно до якого вважає позовну заяву необґрунтованою та безпідставною (а.с.21-26, Т.1). Відповідач-2 зазначає, що наказом Держаної служби України з лікарських засобів та контролю за від 12.03.2024 р. №66-к було затверджено організаційну структуру та введено в дію структуру Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області. У новій організаційній структурі Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області була відсутня посада заступника начальника служби, тобто посада ОСОБА_1 . Цього ж дня 12.03.2024 р. було складено Держлікслужбою попередження ОСОБА_1 про скорочення чисельності та штату державних службовців Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області 31 березня 2024 року, та про відсутність в структурі Державної служби з лікарських засобів ти контролю за наркотиками у Кіровоградській області посади «заступник начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області», тобто посада скорочується 31 березня 2024 року. З 13.03.2024 р. по 18.03.2024р. включно ОСОБА_1 пішов па лікарняний. Потім на роботу він так і не вийшов і надіслав засобами поштового зв`язку до Дсржлікслужби у Кіровоградській області заяву про надання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 26.03.2024 р. Тобто, з попередженням про скорочення на той час він не ознайомлюється. 30.04.2024 року ОСОБА_1 подав заяву про те, що він має бажання працювати і просить допустити його до роботи на умовах неповного робочого дня. Наказом від 07.05.2024 р. ОСОБА_1 було допущено до роботи на умовах неповного робочого дня. В цей час його знайомлять з попередженням про своє скорочення. 23.05.2024 р. ОСОБА_1 знову подає заяву про надання йому щорічної основної відпустки тривалістю два календарних дні. Наказом Дсржлікслужби у Кіровоградській області йому надано відпустку тривалістю 2 календарних дні з 27 по 28 травня 2024 року. 03.06.2024 р. ОСОБА_1 знову подає заяву про надання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Наказом від 03.06.2024 р. йому було надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Дсржлікслужбою було прийнято наказ від 03.06.2024 р. «Про звільнення ОСОБА_3 » відповідно до якого було звільнено ОСОБА_4 з посади заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області у перший робочий день після закінчення відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», як такого, що відмовився від переведення на запропоновану посаду, з виплатою компенсації відповідно до чинного законодавства. 01.07.2024 р. ОСОБА_1 подав заяву про роботу на умовах неповного робочого часу з 01.07.2024 р. Відповідач-2 вважає, що своїми діями позивач маніпулює законодавством щоб не бути скороченим, чим завдає шкоди державному бюджету, оскільки його посаду скорочено і фінансування на неї не передбачено. Відповідач-2 вважає дії щодо відмови у наданні згоди на встановлення неповного робочого дня законними, оскільки відповідно до ч.ч.9, 10 ст.179 КЗпП України за бажанням матері, батька дитини або осіб, зазначених у частині сьомій цієї статті, у період перебування їх у відпустці для догляду за дитиною вони можуть працювати на умовах неповного робочого часу або вдома. Особи, зазначені в цій статті, повинні повідомити роботодавця про дострокове припинення такої відпустки не пізніш як за 10 календарних днів до дня дострокового припинення такої відпустки. ОСОБА_1 подав свою заяву про те, що він хоче приступити до роботи з 01.07.2024 р. саме 01.07.2024 р., тобто день у день і ще й в кінці робочого дня. За таких обставин об`єктивно немає можливості підготувати наказ про допуск його до роботи, здійснивши інші підготовчі дії. Також відповідач-2 звертає увагу на те, що ОСОБА_1 у своїй заяві не вказує ч.9 ст.179 КЗпП та ч.4 ст.18 Закону України «Про відпустки», як і не вказує чи виходить він з відпустки, чи залишається у відпустці. Відповідач-2 зауважує, що неповний робочий час є роботою неповний робочий день або неповний робочий тиждень, тобто законодавець ототожнює ці поняття. Спеціальним законом, який регулює відносини державної служби, встановлено, що неповний робочий день може встановлюватися (тобто не обов`язково повинен встановлюватися) за згодою керівника. Випадки, коли керівник зобов`язаний установити неповний робочий день, на прохання: вагітної жінки, одинокого державного службовця, який має дитину віком до 14 років або дитину з інвалідністю, у тому числі, яка перебуває під його опікою, або який доглядає за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку. ОСОБА_1 не належить до жодної з категорій, яким керівник зобов`язаний встановити неповний робочий день. Відповідач-2 вважає безпідставною позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не надано до суду жодного доказу нестерпних душевних страждань, які, зокрема, виразилися у руйнуванні життєвих планів та соціальних зв`язків, негативному впливі на честь, гідність та ділову репутацію, а також не наведено жодного обґрунтування такої великої суми.

Позивачем подано відповідь на відзив відповідача-2 у якій зазначено, що доводи відзиву жодним чином не спростовують вказані у позові обставини. Позивач зауважує, що у листі від 01.07.2024 р. №197-01.1/01.1/05 не вказано жодних з тих підстав на які у своєму відзиві посилається представник відповідача-2, як на підстави відмови від допуску позивача до роботи на умовах неповного робочого часу. Позивач з посиланням на практику ЄСПЛ зазначив, що йому не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс (а.с.218-220, Т.1).

Ухвалою судді Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08.07.2024 р. відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с.10, Т.1).

02.08.2024 р. підготовче засідання не відбулося у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги (а.с.229, Т.1).

Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 р. відмовлено у задоволенні клопотання відповідача-2 про зупинення провадження у справі (а.с.243-244, Т.1).

Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.247, Т.1).

Судове засідання 04.10.2024 р. відкладено за клопотанням відповідача-1 (а.с.7, Т.2).

У судовому засіданні 14.10.2024 р. заслухано пояснення позивача, представників відповідачів, досліджено письмові матеріали у справі та оголошено перерву для підготовки сторін до судових дебатів (а.с.29-30, Т.2).

На підставі ч.3 ст.243 КАС України в судовому засіданні 28.10.2024 р. проголошено вступну та резолютивну частини рішення (а.с.36, Т.2). Виготовлення повного рішення відкладено у строк до 07.11.2024 р., про що повідомлено під час проголошення вступної та резолютивної частини.

Дослідивши подані позивачем та відповідачами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, адміністративний суд,

ВСТАНОВИВ:

Наказом Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками від 08.09.2016 р. №134-к переведено ОСОБА_1 з 08 вересня 2016 року на посаду заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області (а.с.70, Т.1).

Наказом Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області від 27.03.2024 р. №5-к надано ОСОБА_5 , заступнику начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, з 26 березня 2024 року по 18 листопада 2025 року включно (а.с.206, Т.1).

30.04.2024 р. ОСОБА_1 звернувся до начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області ОСОБА_2 із заявою про допуск його до роботи на умовах неповного робочого часу, а саме: тридцять п`ять годин на тиждень з 07.05.2024 р. (а.с.206, зі зворотного боку, Т.1).

Наказом Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області від 07.05.2024 р. №12-к наказано вважати ОСОБА_1 , заступника начальника служби, таким, що приступив до виконання своїх посадових обов`язків з 07 травня 2024 року на умовах неповного робочого часу. Відповідно до пункту 3 статті 56 Закону України «Про державну службу», статті 56 Кодексу законів про працю України встановлено ОСОБА_1 неповний робочий день, з наступним графіком роботи: понеділок п`ятниця з 8.00 до 15.15, за його заявою (а.с.207, Т.1).

Наказом Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області від 03.06.2024 р. №14-к надано ОСОБА_5 , заступнику начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, з 04 червня 2024 року по 18 листопада 2025 року включно (а.с.213, Т.1).

Наказом Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками від 03.06.2024 р. №207-к звільнено ОСОБА_4 з посади заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області у перший робочий день після закінчення відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», як такого, що відмовився від переведення на запропоновану посаду, з виплатою компенсацій відповідно до чинного законодавства (а.с.213, зі зворотного боку, Т.1).

01.07.2024 р. ОСОБА_1 звернувся до начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області ОСОБА_2 із заявою про допуск його до роботи на умовах неповного робочого часу, а саме: двадцять годин на тиждень з 01.07.2024 р. (а.с.5, зі зворотного боку, а.с.214, Т.1).

Листом №197-01.1/01.1/05.12-24 від 01.07.2024 р. начальник Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 про відмову у наданні згоди за заявою на встановлення неповного робочого дня/тижня через відсутність передбачених законом підстав для того, оскільки частина третя статті 56 Закону України «Про державну службу» передбачає виключний перелік в яких випадках керівник державної служби зобов`язаний установити для державного службовця неповний робочий день або неповний робочий тиждень, а саме: на прохання вагітної жінки, одинокого державного службовця, який має дитину віком до 14 років або дитину з інвалідністю, у тому числі, яка перебуває під його опікою, або який доглядає за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку. В інших випадках неповний робочий день або неповний робочий тиждень для державного службовця може встановлюватися за згодою керівника державної служби (а.с.6-7, Т.1).

З огляду на ч.1 ст.3 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 р. №889-VIII, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Статтею 56 Закону України «Про державну службу» унормовано робочий час і час відпочинку державного службовця.

Так, частиною 2 статті 56 Закону України «Про державну службу» визначено, що за згодою керівника державної служби для державного службовця може встановлюватися неповний робочий день або неповний робочий тиждень. На прохання вагітної жінки, одинокого державного службовця, який має дитину віком до 14 років або дитину з інвалідністю, у тому числі яка перебуває під його опікою, або який доглядає за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку, керівник державної служби зобов`язаний установити для них неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в такому разі здійснюється пропорційно відпрацьованому часу.

Частиною 2 статті 58 Закону України «Про державну службу» передбачено, що додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати та інші види відпусток надаються державним службовцям відповідно до закону.

Державні гарантії права на відпустки працівників, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України «Про відпустки» від 15.11.1996 р. №504/96-ВР.

З огляду на п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про відпустки» відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку є соціальною відпусткою.

Статтею 18 Закону України «Про відпустки» передбачено, що після закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами за бажанням матері або батька дитини одному з них надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Підприємство, установа, організація за рахунок власних коштів може надавати одному з батьків дитини частково оплачувану відпустку та відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалості.

Ця відпустка може бути використана повністю або частинами також бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину, одним із прийомних батьків чи батьків-вихователів.

За бажанням матері, батька дитини або осіб, зазначених у частині третій цієї статті, у період перебування їх у відпустці для догляду за дитиною вони можуть працювати на умовах неповного робочого часу або вдома.

Суд враховує, що Закон України «Про державну службу» не врегульовує порядок надання працівнику соціальних відпусток та містить бланкетну норму (ч.2 ст.58 Закону України «Про державну службу»), яка спрямовує до спеціального закону Закону України «Про відпустки».

За Законом України «Про відпустки» соціальною відпусткою є, зокрема відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, яка надається одному з батьків дитини чи іншим родичам, які фактично доглядають за дитиною.

Разом з тим, частиною 4 статті 18 Закону України «Про відпустки» передбачено право матері, батька дитини або осіб, зазначених у частині третій цієї статті, за їх бажанням у період перебування у відпустці для догляду за дитиною працювати на умовах неповного робочого часу або вдома.

Зазначена норма кореспондується із частиною 9 статті 179 КЗпП України відповідно до якої за бажанням матері, батька дитини або осіб, зазначених у частині сьомій цієї статті, у період перебування їх у відпустці для догляду за дитиною вони можуть працювати на умовах неповного робочого часу або вдома.

Суд наголошує на тому, що дія норм ч.4 ст.18 Закону України «Про відпустки» та ч.9 ст.179 КЗпП України, з урахуванням приписів ч.3 ст.5 Закону України «Про державну службу», поширюється на державних службовців, оскільки Законом України «Про державну службу» не врегульовані питання соціальних відпусток.

Окрім того, у контексті ч.4 ст.18 Закону України «Про відпустки» та ч.9 ст.179 КЗпП України, працівники, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, мають гарантоване державою право під час перебування у такій відпустці працювати на умовах неповного робочого часу або вдома.

Посилання відповідача-2 на частину 10 статті 179 КЗпП України, якою встановлено, що особи, зазначені в цій статті, повинні повідомити роботодавця про дострокове припинення такої відпустки не пізніш як за 10 календарних днів до дня дострокового припинення такої відпустки, суд розцінює як необґрунтоване, оскільки зазначена норма унормовує порядок дострокового припинення відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та не стосується реалізації працівником свого права на роботу на умовах неповного робочого часу або вдома під час перебування у такій відпустці.

Під час розгляду справи судом встановлено, що єдиною підставою, яка зумовила відмову у задоволенні заяви позивача від 01.07.2024 р. була відсутність підстав передбачених Законом України «Про державну службу», зокрема ч.3 ст.56 Закону. При цьому відповідачем-1 під час розгляду відповідної заяви позивача безпідставно невраховано приписи ч.4 ст.18 Закону України «Про відпустки» та ч.9 ст.179 КЗпП України.

Твердження відповідачів стосовно відсутності у заяві позивача посилань на законодавчі норми, у тому числі і на ч.4 ст.18 Закону України «Про відпустки» та ч.9 ст.179 КЗпП України, суд вважає необґрунтованим, оскільки чинним законодавством непередбачено обов`язок працівника обґрунтовувати свої заяви з посиланням на правові норми. Водночас, роботодавець не позбавлений права уточнити у працівника зміст заявлених ним вимог у разі їх незрозумілості. Окрім того, після подання позовної заяви і чіткого формулювання позивачем своїх вимог із посиланням на правові норми, які він вважає застосовними до спірних правовідносин, відповідачі мали можливість усунути порушення прав позивача добровільно.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що дії начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області Панфілової Лілії Валентинівни щодо відмови у допуску ОСОБА_1 до роботи на умовах неповного робочого часу у період його перебування у відпустці для догляду за дитиною є протиправними, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

З огляду на висновок суду про протиправну відмову у допуску ОСОБА_1 до роботи на умовах неповного робочого часу у період його перебування у відпустці для догляду за дитиною, підлягає задоволенню позовна вимога про зобов`язання начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області ОСОБА_2 допустити ОСОБА_1 до роботи на умовах неповного робочого часу у період його перебування у відпустці для догляду за дитиною.

Принагідно суд зауважує, що зобов`язуючи відповідача-1 допустити ОСОБА_1 до роботи на умовах неповного робочого часу у період його перебування у відпустці для догляду за дитиною судом не зазначається дата з якої такі дії слід вчинити, оскільки така дата зумовлюватиметься датою набрання законної сили рішенням у даній справі.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) грн у відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Вказана вимога про стягнення моральної шкоди заявлена одночасно з вимогою вирішити публічно-правовий спір, а тому відповідно до ч.5 ст.21 КАС України підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Суд враховує, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. При цьому сам по собі факт протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.

Викладене узгоджується з висновками Верховного Суду наведеними у постанові від 25.04.2019 р. у справі №818/1429/17 (провадження №К/9901/1826/18) та постанові від 31.07.2019 р. у справі №804/6922/16 (провадження №К/9901/30090/18).

У постанові від 27.11.2019 р. у справі №760/6330/17 (провадження №К/9901/37372/18) Верховний Суд вказав, що загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 р. у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п.49). Моральна школа полягає у стражданні або приниженні яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, її інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п.56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникають внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст.3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст.117 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою ( в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння шкоди та доведення неадекватності (нерозумності, несправедливості) її розміру, визначеного позивачем.

Беручи до уваги критерії заподіяння моральної шкоди, сформульовані Верховним Судом у справах №464/3789/17 та №760/6330/17, суд враховує, що відповідачем-1 відносно позивача вчинено протиправні дії, однак судом не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між такими діями і наслідками про які зазначає позивач у позові, зокрема втратою нормальних життєвих зв`язків, позбавлення нормального і достойного способу життя, реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин із знайомими його людьми, погіршення стану здоров`я, руйнуванні життєвих планів та соціальних зв`язків, негативному впливі на честь, гідність та ділову репутацію.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовна вимога щодо стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Згідно з ч.1, 3 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 р. №3674-VI позивач звільнений від сплати судового збору (а.с.5).

Керуючись ст.ст.132, 139, 242-246, 255, 293, 295-297, 371 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області Панфілової Лілії Валентинівни щодо відмови у допуску ОСОБА_1 до роботи на умовах неповного робочого часу у період його перебування у відпустці для догляду за дитиною.

3. Зобов`язати начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Кіровоградській області Панфілову Лілію Валентинівну допустити ОСОБА_1 до роботи на умовах неповного робочого часу у період його перебування у відпустці для догляду за дитиною.

4. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного рішення суду 07 листопада 2024 року.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Г.М. МОМОНТ