Справа № 140/888/24
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2024-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 140/888/24 пров. № А/857/11667/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Коваля Р.Й., Носа С.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2024 року (ухвалене головуючою-суддею Димарчук Т.М. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Луцьку) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області (далі - виконком Нововолинської міської ради, відповідач), в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення виконкому ради №642 від 20.12.2023 та зобов`язати відповідача надати їй дозвіл на переведення житлового приміщення, зокрема квартири АДРЕСА_1 , у нежитлове під розміщення об`єкту невиробничої сфери - магазину.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24.04.2024 у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити її позовні вимоги повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що вона звернулась до відповідача із заявою та відповідними документами (крім письмової згоди на це власниці однієї суміжної квартири житлового будинку) про надання дозволу на переведення житлового приміщення у нежитлове квартири АДРЕСА_2 . Вважає протиправним оспорюване рішення, яке прийнято упереджено, мотивуючи протиправною вимогою, яка полягала у наданні згоди саме з боку власниці квартири АДРЕСА_3 , з якою у неї (з незрозумілих підстав) склались неприязні стосунки і яка категорично та навмисно всупереч здорової логіки та добросусідства відповідної згоди принципово не надає. Вказує, що нормативними актами (Житловим кодексом України (ЖК України), Цивільним кодексом України (ЦК України), Законами України Про приватизацію державного житлового фонду, Про місцеве самоврядування в Україні, Порядком переведення жилих будинків і приміщень (квартир) у нежилі в м. Нововолинськ, затвердженим рішенням Нововолинської міської ради №19/12 від 12.10.2017) не передбачено надання згоди власників суміжних квартир при вирішенні питання переведення житлового приміщення у нежитлове під розміщення об`єкту невиробничої сфери - магазину.

Відповідач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 , що підтверджуються нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 від 10.02.2023 та витягом з Державного реєстру речових прав від 10.07.2023 №338596951.

Вказана квартира розташована на першому поверсі чотирьохповерхового будинку та складається з двох кімнат житловою площею 20,7 кв.м. Загальна площа квартири 44,4 кв.м, що підтверджується технічним паспортом, виданим Комунальним підприємством Волинське обласне бюро технічної інвентаризації від 12.10.2013.

03.11.2023 позивачка через ЦНАП звернулась до відповідача із заявою та відповідними документами про надання їй дозволу на переведення із житлового у нежитлове приміщення вищевказаної квартири, яка належить їй на праві приватної власності, з подальшою реконструкцією під магазин для здійснення комерційної діяльності.

Рішенням виконкому Нововолинської міської ради №642 від 20.12.2023 ОСОБА_1 відмовлено у переведенні вказаної житлової квартири у нежитлову під розміщення об`єкту невиробничої сфери магазину, мотивуючи відсутністю згоди власниці суміжної квартири

АДРЕСА_3 протиправним оспорюване рішення, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надано відповідачу письмової згоди на переведення житлового приміщення у нежитлове під розміщення об`єкту невиробничої сфери магазину, власниці суміжної квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_2 . Крім того, суд врахував, що на ім`я Нововолинського міського голови неодноразово надходили звернення громадянки ОСОБА_2 (власниці квартири АДРЕСА_5 ) щодо самовільного та без документів, що надають дозвіл здійснення гр. ОСОБА_1 (власницею квартири АДРЕСА_6 ), демонтажу всіх перегородок у помешканні, в тому числі несучих конструкцій, пошкодження фундаменту будинку. Вказані звернення ОСОБА_2 підписано також власниками інших квартир будинку АДРЕСА_7 , зокрема ОСОБА_3 (кв. АДРЕСА_8 ) та ОСОБА_4 (кв. АДРЕСА_9 ).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. При цьому використання власності не може завдати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 317 ЦК України визначено зміст права власності, зокрема це право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Згідно ч.1 ст.320 ЦК України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Частиною п`ятою статті 319 ЦК України передбачено, що власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Згідно ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Житло є специфічним об`єктом права власності, тому свобода використання житла його власниками обмежується нормами, спрямованими на схоронність жилих приміщень та не порушення прав інших осіб, зокрема, інших мешканців жилого будинку. При цьому, право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності в порядку та з обмеженнями, встановленими законом, прямо закріплене статтею 320 ЦК України.

Згідно ст.6 ЖК УРСР, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.

Відповідно до ст.8 ЖК УРСР, переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень в нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням органів, зазначених у ч.2 ст. 7 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.7, ч.1 ст.8 ЖК УРСР, у виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням виконавчого комітету обласної і міської ради народних депутатів.

Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України Про архітектурну діяльність №687-XIV від 20.05.1999 (далі - Закон №687), під час організації та виконання будівельних робіт не повинні бути порушені права та інтереси суміжних землекористувачів, а також власників будинків і споруд.

Статтею 5 Закону України Про основи містобудування №2780-XII від 16.11.1992 (далі - Закон №2780) передбачено, що при здійснені містобудівної діяльності повинні бути забезпеченні, зокрема, урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів об`єктів нерухомості, що оточують місце будівництва.

Правилами користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №572 від 08.10.1992, передбачено, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження, але з урахуванням інтересів інших громадян, які проживають у цьому будинку.

Системний аналіз приведених вище норм дає підстави виснувати, що для проведення перебудови та переобладнання житлових приміщень в нежитлові власники таких приміщень зобов`язані враховувати інтереси інших громадян, які проживають у цьому будинку.

Статтею 30 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні №280/97-ВР від 21.05.1997 (далі - Закон №280/97-ВР) визначено повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв`язку.

Зокрема, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню.

Таким чином, виконавчі органи сільських, селищних, міських рад здійснюють безпосереднє управління лише житловим фондом, який віднесений до комунальної власності. В усіх інших випадках вони надають відповідні дозволи, здійснюючи при цьому контроль за дотриманням прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку.

Відтак, виконавчий орган міської ради вправі вирішувати питання переведення житлових приміщень (квартир), що належать на праві власності юридичним або фізичним особам, у нежитлові за умови, що проведені зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Колегія суддів зазначає, що на виконання повноважень у сфері управління об`єктами житлово-комунального господарства рішенням Нововолинської міської ради №19/12 від 12.10.2017 було затверджено Порядок переведення житлових приміщень у нежитлові під розміщення об`єктів невиробничої сфери і нежитлових приміщень у житлові в м. Нововолинську (далі - Порядок №19/12).

Згідно п.1.11 Порядку №19/12, переведення приміщень та спорудження будь-яких прибудов до приміщень (квартир, будинків), що розміщуються у житлових будинках, дозволяється за наявності письмової згоди на це балансоутримувача та власників прилеглих квартир житлового будинку (прилеглими вважаються приміщення, які мають спільні стіни або знаходяться безпосередньо над чи під приміщеннями, які переводяться або до яких здійснюється прибудова).

У разі немотивованої або безпідставної відмови в наданні згоди власниками прилеглих квартир щодо переведення житлових приміщень у нежитлові під об`єкти невиробничої сфери та спорудження прибудови, міська архітектурно-містобудівна рада при відділі містобудування та архітектури може рекомендувати виконавчому комітету розглянути дане питання без згоди власників прилеглих квартир (п.1.12 Порядку №19/12).

З метою переведення житлових приміщень у нежитлові під об`єкти невиробничої сфери власник житлових приміщень або уповноважена ним особа за дорученням подає до виконкому Нововолинської міської ради необхідні документи, перелік яких передбачений п.2 Порядку №19/12.

Згідно п.2.1.10, 2.4 Порядку №19/12, якщо приміщення розміщені у багатоквартирному будинку подається письмова згода повнолітніх власників (наймачів) суміжних квартир чи приміщень (на поверсі, вище та нижче на один поверх) завірена ЖЕК, ОСББ, ЖБК. Виконком на підставі поданих матеріалів приймає рішення про надання дозволу або відмову в наданні дозволу на переведення житлових приміщень із житлового фонду в нежитловий із зазначенням функціонального призначення, в яке планується перевести приміщення.

Таким чином, в контексті приведених вище положень Порядку №19/12, переведення житлових приміщень, що розміщуються у багатоквартирному будинку, дозволяється лише за наявності письмової згоди власників (наймачів) суміжних квартир чи приміщень, завіреної ЖЕК, ОСББ, ЖБК.

При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції, Порядок №19/12 як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи є чинним.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 .

По сусідству з квартирою позивачки розташовані суміжні квартири АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 та АДРЕСА_3 , які належить громадянам ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що позивачкою разом із заявою про надання дозволу на переведення житлового приміщення у нежитлове під розміщення об`єкта невиробничої сфери магазину, подано копії паспорта та ідентифікаційного коду, договору купівлі-продажу квартири від 10.07.2023, витягу з Державного реєстру речових прав №338596951 від 10.07.2023, технічний паспорт на квартиру з технічною характеристикою, передпроектну пропозицію на реконструкцію квартири, дозвіл №549 від 06.12.2023 на проведення реконструкції квартири від балансоутримувача КП Управляючої житлової компанії №1, заяву про надання згоди на виведення квартири АДРЕСА_2 , на якій вказано, що ОСОБА_5 (кв. АДРЕСА_10 ) та ОСОБА_6 (кв. АДРЕСА_11 ) не заперечують.

Проте, як встановлено судом, позивачкою не надано відповідачу письмової згоди на переведення житлового приміщення у нежитлове під розміщення об`єкту невиробничої сфери магазину, власниці суміжної квартири АДРЕСА_3 , а саме ОСОБА_2 .

Колегія суддів враховує, що на ім`я Нововолинського міського голови неодноразово надходили звернення громадянки ОСОБА_2 щодо самовільного та без документів, що надають дозвіл здійснення гр. ОСОБА_1 , демонтажу всіх перегородок у помешканні, в тому числі несучих конструкцій, пошкодження фундаменту будинку.

При цьому, вказані звернення ОСОБА_2 підписано також власниками інших квартир будинку АДРЕСА_7 , а саме ОСОБА_3 (кв. АДРЕСА_8 ) та ОСОБА_4 (кв. АДРЕСА_9 ).

Також, як вірно встановлено судом першої інстанції, згідно відповіді виконкому Нововолинської міської ради ОСОБА_2 вказано, що 14.07.2023 працівниками управління муніципальної варти було зафіксовано, що по АДРЕСА_12 ) перероблено з вікна двері без дозвільних документів. Під час перевірки було встановлено, що дане порушення вчинила ФОП ОСОБА_1 . Оскільки згідно п.10.3.27 Правил благоустрою території населених пунктів Нововолинської міської територіальної громади, затверджених рішенням Нововолинської міської ради №18/26 від 19.12.2022, забороняється будувати, пристроювати окремі елементи будівель, змінювати або демонтувати архітектурні деталі, виконувати добудову та перебудову жилих приміщень, балконів та лоджій, їх скління, встановлення сателітарних антен без узгодження з балансоутримувачем та відділом архітектури та містобудування, тому працівниками управління муніципальної варти відносно останньої було складено протокол про адміністративне правопорушення №000212 від 14.07.2023 за ст.152 КУпАП Порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою території населених пунктів, який передано на розгляд адмінкомісії при виконкомі Нововолинської міської ради.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що 24.07.2023 комісією повторно здійснено вихід за адресою : АДРЕСА_12 , в ході якого проведено візуальний огляд квартири та при обстеженні встановлено, що власницею квартири влаштовано вихід з вікна приміщення та розширено два віконні отвори в зовнішній стіні будинку з втручанням в несучі та огороджувальні конструкції будинку, тобто проводиться реконструкція житлового приміщення, про що було складено відповідний акт обстеження від 24.07.2023, був розглянутий та затверджений рішенням виконавчого комітету міської ради №311 від 03.08.2023, згідно якого було визнано дії гр. ОСОБА_1 щодо проведення реконструкції квартири такими, що порушують норми чинного законодавства у сфері містобудівної діяльності та суперечать чинному законодавству.

Також на ім`я Нововолинського міського голови ОСОБА_7 надходили звернення народного депутата України ОСОБА_8 та депутата Нововолинської міської ради Валерія Мниха щодо проведення перевірки на предмет можливих порушень гр. ОСОБА_1 при самовільному переведенні житлового приміщення в нежитлове.

При цьому, колегія суддів зазначає, що ненадання згоди власника суміжної квартири у наданні згоди на переведення квартири з житлової у нежитлову не повинно розцінюватися, що зазначене питання не вирішувалося або що вирішення зазначеного питання взагалі не відбулося. Етап надання згоди, як допоміжна стадія такого переведення, полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано надати таку згоду. Якщо ж суміжник відмовляється це робити то орган, уповноважений вирішувати питання переведення такого жилого приміщення у нежиле, повинен виходити не з самого факту відмови у наданні такої згоди, а з суті мотивів такої відмови. Відсутність (наявність) згоди може лише слугувати певною підставністю для прийняття рішення щодо відмови у наданні (наданні) відповідного дозволу.

Таким чином, на думку колегії суддів, переведення житлових приміщень у нежитлові під об`єкти невиробничої сфери без згоди власника суміжної квартири, можливе лише у разі немотивованої або безпідставної відмови в наданні згоди власнику прилеглої квартири щодо такого переведення.

Також, проаналізувавши вищенаведені правові норми, колегія суддів дійшла висновку, що використання об`єкта права власності обмежується мотивами не завдання шкоди правам, свободам та гідності інших громадян, інтересам суспільства. При цьому, як уже зазначалось, право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності в порядку та з обмеженнями, встановленими законом, прямо закріплено ст.320 ЦК України.

Згідно державних будівельних норм ДБН В 2.2-9-99 громадські будинки та споруди, ДБН В 2.2.-15-2005 Будинки і споруди. Житлові будинки такі приміщення громадського призначення як магазин-офіс можуть бути розміщені в житлових будинках на першому поверсі і мати ізольований вхід від житлової частини будинку.

Відповідно до ст.152 ЖК УРСР, переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, проводяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

Виходячи з наведеного можна дійти висновку, що особа має право на свій розсуд здійснювати в належній їй квартирі ремонт, змінювати її вигляд та призначення, але за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду по справі №140/33883/23 за позовом виконкому Нововолинської міської ради до ОСОБА_1 підтверджено факт самочинного перепланування квартири АДРЕСА_2 та зобов`язано її знести за власний рахунок вказаний самочинно збудований об`єкт та привести будівлю з земельною ділянкою до попереднього стану.

При цьому, колегія суддів виходить з практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як судового органу, що вправі надавати тлумачення положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), які Україна визнала обов`язковими для застосування, який (Суд) у своєму рішенні Ян та інші проти Німеччини зазначив : Стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції містить три чітко сформульовані норми (правила) : перша норма викладено в першому реченні першого пункту, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого пункту, стосується позбавлення власності та передбачає умови такого позбавлення; третя норма, викладена в другому пункті, визначає право Договірних держав, серед іншого здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів... Ці норми не є окремими, а пов`язані між собою. Друга і третя норми стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном, і, відповідно, їх слід тлумачити в світлі загального принципу, викладеного в першій нормі.

У справі Беєлер проти Італії ЄСПЛ зазначив, що будь-яке втручання органу влади в захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції, лише якщо забезпечено справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Зміст наведеної практики ЄСПЛ свідчить про те, що передумовою прийняття суб`єктом владних повноважень того чи іншого рішення, яке певним чином обмежує право особи, повинно бути виправдане та жодним чином не порушувати баланс інтересів як держави в цілому, так і кожної особи окремо.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди застосовують Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі Проніна проти України (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.10 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2024 року по справі №140/888/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді Р. Й. Коваль
С. П. Нос