Справа № 400/5010/22
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2024-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/5010/22

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Коваля М.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року (суддя Мельник О.М., м. Миколаїв, повний текст рішення складений 26.02.2024) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

22.10.2023 ОСОБА_1 звернулась до адміністративного суду з позовом до в/ч НОМЕР_1 , у якому просила:

- визнати протиправними дії військової частини щодо відмови провести позивачці нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки як матері, яка має двох дітей віком до 15 років тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 КЗпП України) за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 та 2022 роки.

- зобов`язати військову частину провести позивачці нарахування та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки як матері яка мас двох дітей віком до 15 років тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 КЗпП України) за період з 2016 року по 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23.02.2022.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористанні дні щорічної додаткової відпустки як батьку, що має двох неповнолітніх дітей до 15 років за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 та 2022 роки, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 провести ОСОБА_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки як матері яка мас двох дітей віком до 15 років за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 та 2022 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23.02.2022 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

На обґрунтування поданої скарги зазначається, що під час дії особливого періоду п. 8 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ не діє, а отже додаткова оплачувана відпустка одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів, передбачена ч. 1 ст. 19 Закону №504/96-ВР, не надається.

Також апелянт зауважив, що позивачка не надала жодних відомостей про батька дітей (її чоловіка), щодо використання/не використання додаткової відпустки або отримання/не отримання ним грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2015 по 2017 роки, передбаченої ст. 19 Законом №504/96-ВР, що на переконання апелянта, свідчить про відсутність протиправної бездіяльності військової частини.

Окрім того, на думку апелянта, позивачка з дати звільнення у запас (23.02.2022) повинна знати про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, проте не навела переконливої причини, яка перешкоджала їй в місячний строк подати позовну заяву або в розумний строк заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду. Будь-які докази стосовно поважності причин пропуску цього строку суду відсутні.

Позивачка надіслала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно п. 4 ч. 1 наказу командира в/ НОМЕР_2 (по особовому складу) від 23.02.2022 №7-Р, ОСОБА_1 звільнено з військової служби відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року №2232-ХІІ, у запас за підпунктом "г" (через сімейні обставини (військовослужбовці-жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років).

Відповідно до п. 6 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.02.2022 №43 ОСОБА_1 з 23.02.2022 виключена із списків особового складу та всіх видів забезпечення та направлена на військовий облік до Первомайського РТЦКСП Миколаївської області.

Оскільки у період з 2016 - 2022 роки ОСОБА_1 додаткова відпустка із збереженням грошового забезпечення тривалістю 10 календарних днів на рік без урахування святкових і неробочих днів не надавалася та під час звільнення не було нараховано та виплачено грошову компенсацію, остання 23.08.2022 звернулась до командира в/ч НОМЕР_1 з заявою, у якій просила провести нарахування та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової оплачуваної відпустки тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 КЗпП України) за період з 2016 року по 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Листом від 22.09.2022 №350/174/308/832/пс військова частина відмовила у виплати компенсації з підстав припинення надання військовослужбовцям відпусток у особливий період.

До листа було надано довідку-розрахунок від 07.09.2022 №350/174/308/341/пс згідно, з якою грошова компенсація складає 13885,95 грн.

Вважаючи відмову протиправною ОСОБА_1 звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виснував, що на час прийняття наказу про виключення позивачки зі списків особового складу відповідачем протиправно не проведено з нею усіх необхідних розрахунків, зокрема, щодо нарахування та виплати грошових компенсацій за невикористані календарні дні додаткової відпустки як матері двох дітей віком до 15 років. При цьому суд визнав необґрунтованими доводи відповідача про те, що з урахуванням дії в Україні особливого періоду та призупинення відповідних прав військовослужбовців щодо додаткових відпусток, позивачка не набула відповідного права на отримання грошової компенсації за не отримані дні додаткової відпустки.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції чинної на час звільнення позивачки з військової служби, далі - Закон №2011-ХІІ).

Стаття 1-2 Закону №2011-ХІІ визначає, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законам.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі, якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про відпустки", одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивачка є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отож має право на щорічну додаткову відпустку, передбачену статтею 19 Закону України "Про відпустки".

Доказів протилежного в матеріалах справи відсутні.

При виключенні позивачки із списків особового складу в/ч НОМЕР_1 додаткова відпустка із збереженням грошового забезпечення тривалістю 10 календарних днів на рік без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України) за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 та 2022 роки надана не була.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 5 розділу XXXI Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.03.2018 №200 (далі - Наказ №200) передбачено, що у рік звільнення військовослужбовців зі служби, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки. Виплата грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється на підставі наказу.

Згідно з пунктом 10 цього розділу грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого має військовослужбовець відповідно до чинного законодавства України на день звільнення з військової служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру місячного грошового забезпечення на 30 календарних днів.

За такого правового регулювання колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 шліхом зобов`язання військову частину нарахувати та виплатити позивачці компенсацію за невикористані додаткової відпустки, передбачену статтею 19 Закону України "Про відпустки".

Посилання апелянта на те, що під час дії особливого періоду п. 8 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ не діє, а отже додаткова оплачувана відпустка одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів, передбачена ч. 1 ст. 19 Закону №504/96-ВР, не надається є безпідставними, оскільки спірні правовідносини виникли до внесення зазначених змін до законодавства. А відтак згадані положення застосуванню не підлягають.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду колегія суддів виходить з наступного.

Так, відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті в редакції, чинною на час звільнення позивача з військової служби та на час звернення до суду з даним позовом установлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Як вбачається з матеріалів справи довідка-розрахунок спірної грошової компенсації за №250/174/308/341/пс виготовлена відповідачем 07.09.2022 (а.с. 16), витяг з особового рахунку військовослужбовця - 29.09.2022.

До суду з даним позовом про стягнення спірних сум позивачка звернулася 22.10.2022 (а.с. 21), тобто в межах строку, встановленого частиною другою статті 233 КЗпП України.

Таким чином доводи апелянта про пропуск ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду з даним позовом не знайшли свого підтвердження.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача також не містять належних, переконливих доводів та аргументів, які б спростовували висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог. Суд першої інстанції правильно та повно з`ясував усі обставини справи та надав їм юридичну оцінку, відповідно до норм матеріального та процесуального права.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно з пунктом першим частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Відтак, апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя М.П.Коваль

Суддя Ю.В.Осіпов