Справа № 620/12163/24
Суддя: Лариса ЖИТНЯК
Дата ухвалення: 2024-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2024 року Чернігів Справа № 620/12163/24

Чернігівський окружний адміністративний суд під головуванням судді Житняк Л.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 09.06.2024 по 17.07.2024 та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.06.2024 по 17.07.2024, розрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

В обґрунтування своїх вимог позивачем вказано, що при звільненні зі служби відповідач мав би провести всі нарахування та виплати 09.06.2024. Втім, усі необхідні розрахунки були проведені 17.07.2024. А отже, відповідно до положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд ухвалою від 10.09.2024 відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Також встановив відповідачу 15-дений строк з дня вручення вказаної ухвали для надання відзиву на позов.

Відповідачем, у встановлений судом строк, подано до суду відзив на позов, в якому останній зазначає, що виплатити необхідні виплати в день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини неможливо у зв`язку з тим, що звільнення військовослужбовців Військової частини НОМЕР_2 здійснюється на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_3 , до підпорядкування якої входить Військова частина НОМЕР_2 . У зв`язку із цим, по-перше, Військова частина НОМЕР_2 не може спрогнозувати, коли саме буде видано відповідний наказ Військовою частиною НОМЕР_3 , оскільки це прерогатива іншої військової частини. Також відповідні строки не є сталими у зв`язку із тим, що обидві військові частині виконують бойові (спеціальні) завдання в зоні виконання бойових (спеціальних) завдань. По-друге, після отримання наказу про звільнення військовослужбовця Військова частина НОМЕР_2 повинна негайно виконати його з урахуванням часу, необхідного для здачі справ залежно від посади військовослужбовця (від 1 до 15 днів), при цьому термін здачі справ та посади може змінюватися залежно від конкретних обставин. Окрім того, Військова частина НОМЕР_2 перебуває на фінансовому забезпеченні у Військової частини НОМЕР_1 , а тому для здійснення нарахування Військовою частиною НОМЕР_1 необхідно отримати витяг із наказу командира Військової частини НОМЕР_2 і на підставі нього розрахувати суму коштів, що підлягає виплаті. Після цього, зважаючи на те, що грошове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України виплачується за рахунок коштів Державного бюджету України, а Військова частина НОМЕР_1 є розпорядником коштів ІІІ рівня, то для виплати коштів при звільненні необхідно подати заявку на конкретно розраховану суму, лише після розгляду якої на рахунок Військової частини НОМЕР_1 надходять відповідні кошти. Така заявка подається один раз на місяць.

Враховуючи вищевикладене, у Військової частини НОМЕР_1 з об`єктивних причин відсутня можливість виплачувати військовослужбовцям, які звільняються з військової служби, зокрема і військовослужбовцям Військової частини НОМЕР_2 , грошові кошти при звільненні в день виключення їх зі списків особового складу військової частини. А тому відсутні підстави вважати, що Військовою частиною НОМЕР_1 допущено протиправну бездіяльність.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про таке.

Капітан ОСОБА_1 проходив службу у Військовій частині НОМЕР_2 , яка перебуває на фінансовому забезпеченні у Військової частини НОМЕР_1 .

Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 09.06.2024 №166, капітан ОСОБА_1 , начальник речової служби тилу логістики Військової частини НОМЕР_2 , звільнений наказом командира Військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 04.06.2024 №150 з військової служби у запас за підпунктом «б» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», з 09.06.2024 справи та посаду здав, виключений зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 , знятий з усіх видів забезпечення і направлений для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 09.06.2024 №166 також передбачено виплату позивачу сум, належних йому при звільненні.

Позаяк, виплата грошового забезпечення проведена Військовою частиною НОМЕР_1 17.07.2024, шляхом перераховання встановлених наказом від 09.06.2024 №166 грошових коштів при звільненні на рахунок ОСОБА_1 .

Вважаючи, що відповідно до положень ст.116, 117 Кодексу законів про працю України позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, він звернувся до суду з даним позовом.

Даючи правову оцінку вказаним обставинам справи, суд зважає на наступне.

Відповідно до ст.47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу.

За приписами ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною 1 ст.117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Згідно з ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 №4-рп/2012 у справі №1-5/2012 за ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, осіб які проходять службу в Збройних Силах України, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить до висновку про можливість застосування норм ст.116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення таких осіб.

Отже, вищезазначеними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

У свою чергу, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, що передбачені ст.117 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої цією статтею.

Відповідач зазначає, що виплатити необхідні виплати в день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини неможливо у зв`язку з тим, що звільнення військовослужбовців Військової частини НОМЕР_2 здійснюється на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_3 , до підпорядкування якої входить Військова частина НОМЕР_2 . У зв`язку із цим, Військова частина НОМЕР_2 не може спрогнозувати, коли саме буде видано відповідний наказ Військовою частиною НОМЕР_3 , оскільки це прерогатива іншої військової частини. Також відповідні строки не є сталими у зв`язку із тим, що обидві військові частині виконують бойові (спеціальні) завдання в зоні виконання бойових (спеціальних) завдань. Після отримання наказу про звільнення військовослужбовця Військова частина НОМЕР_2 повинна негайно виконати його з урахуванням часу, необхідного для здачі справ залежно від посади військовослужбовця (від 1 до 15 днів), при цьому термін здачі справ та посади може змінюватися залежно від конкретних обставин. Окрім того, Військова частина НОМЕР_2 перебуває на фінансовому забезпеченні у Військової частини НОМЕР_1 , а тому для здійснення нарахування Військовою частиною НОМЕР_1 необхідно отримати витяг із наказу командира Військової частини НОМЕР_2 і на підставі нього розрахувати суму коштів, що підлягає виплаті. Після цього, зважаючи на те, що грошове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України виплачується за рахунок коштів Державного бюджету України, а Військова частина НОМЕР_1 є розпорядником коштів ІІІ рівня, то для виплати коштів при звільненні необхідно подати заявку на конкретно розраховану суму, лише після розгляду якої на рахунок Військової частини НОМЕР_1 надходять відповідні кошти. Така заявка подається один раз на місяць. Враховуючи вищевикладене вважає, що у Військової частини НОМЕР_1 з об`єктивних причин відсутня можливість виплачувати військовослужбовцям, які звільняються з військової служби, зокрема і військовослужбовцям Військової частини НОМЕР_2 , грошові кошти при звільненні в день виключення їх зі списків особового складу військової частини.

Щодо зазначених обставин, суд звертає увагу, що обов`язок покладений на роботодавця згідно ст.ст.116, 117 КЗпП щодо виплати всіх сум, що належать працівнику у день звільнення є імперативним та не залежить від надходження/ненадходження відповідних грошових коштів, організаційних моментів, пов`язаних з виконанням вимог наказу про звільнення, тощо. На думку суду, доводячи відсутність вини при затримці виплати всіх сум, що належать працівнику у день звільнення, роботодавець має навести аргументи та надати відповідні докази, які б поза розумним сумнівом давали б змогу дійти висновку про правомірність його дій та затримку виплати з незалежних від роботодавця обставин.

Позаяк, обставини на які посилається відповідач, судом до уваги не приймаються, оскільки не підтверджені відповідними доказами. Крім того, відповідачем не доведено, що ним вчинялись активні дії з метою проведення якомога швидшої виплати належних позивачу коштів, і затримка розрахунку при звільненні виникла внаслідок незалежних від відповідача обставин.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах.

А отже, враховуючи, що відповідачем, всупереч норм чинного законодавства, не здійснено з позивачем повного розрахунку при звільненні, та не доведено відсутності в цьому своєї вини, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Щодо розміру середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд зазначає наступне.

При визначенні розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні підлягають положення Порядку №100.

Абзацом 1 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час (абзац 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100).

Відповідно до пункту 8 розділу ІІІ Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, позовні вимоги позивача є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.1 ст.6 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст.3 Конституції України.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 №127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010).

Враховуючи наведене, суд вважає що позов належить задовольнити.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Керуючись статтями 72-74, 77, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.06.2024 по 17.07.2024.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.06.2024 по 17.07.2024, розрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_4 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 )

Повне рішення суду складено 07.11.2024.

Суддя Л.О. Житняк