Справа № 160/23072/24
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2024-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-
26 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій просить:
визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо розгляду заяви ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 5 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 23.04.2024 р.;
зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 5 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 23.04.2024 р. та прийняти відповідне рішення.
Обґрунтовуючи позовну заяву позивач зазначив, що 23 квітня 2024 року він звернувся до голови комісії ІНФОРМАЦІЯ_4 з заявою про надання відстрочки з переліком передбачених документів, у зв`язку з самостійним вихованням дитини (сина - ОСОБА_2 , 01 лютого 2011 року).
Оскільки відповіді на вказану заяву від 23 квітня 2024 року не було отримано, ОСОБА_1 вважає протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо розгляду заяви ОСОБА_1 , про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 5 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 23.04.2024 року, у зв`язку з чим звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2024 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Форма довідки була встановлена Додатком №6 згідно «Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №560 від 16.05.2024 року.
У той же час позивач подав заяву про відстрочку - 23.04.2024 року.
Пунктом 2 зазначеного Положення №154 встановлено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки у своїй діяльності керуються Конституцією та законами України, актами Президента України, постановами Верховної Ради України, актами Кабінету Міністрів України, наказами та директивами Верховного Головнокомандувача Збройних Сил, Міноборони, Міністра оборони, Головнокомандувача Збройних Сил, Генерального штабу Збройних Сил, іншими нормативно-правовими актами, цим Положенням. Покладення на територіальні центри комплектування та соціальної підтримки завдань, не передбачених законодавством, не допускається.
Відповідно, на момент подання та розгляду заяви про відстрочку, ІНФОРМАЦІЯ_5 не мав можливості надати військовозобов`язаному довідку про відстрочку від призову, у зв`язку з тим, що на зазначений період часу чинним законодавством України не була передбачена форма довідки про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Натомість, законодавчо передбачено було виключно посвідчення про бронювання військовозобов`язаних.
Відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації згідно статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачає те, що військовозобов`язані не підлягають призову на військову службу під час мобілізації у разі наявності певних підстав.
При цьому, ні в Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154 або Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не передбачено обов`язок ІНФОРМАЦІЯ_5 надати «довідку про відстрочку».
Відповідно з вищевикладених обставин, в діях ІНФОРМАЦІЯ_5 не вбачалось будь-якої бездіяльності відносно ОСОБА_1 .
Щодо комісії ІНФОРМАЦІЯ_5 , представник відповідача зазначив наступне.
Позивач у позовній заяві посилається на те, що Комісія ІНФОРМАЦІЯ_5 була зобов`язана розглянути заяву позивача та видати довідку про відстрочку від призову під час мобілізації.
Комісія з розгляду питань надання відстрочок була запроваджена законодавцем згідно Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №560 від 16.05.2024.
Відстрочка від призову під час мобілізації військовозобов`язаному оформлюється на період дії Указу Президента України «Про продовження мобілізації».
Згідно Указу Президента України "Про продовження строку проведення загальної мобілізації", який був затверджений Законом України від 08 травня 2024 року №3685-ІХ, загальна мобілізація на всій території України була продовжена з 14 травня 2024 року, строк проведення загальної мобілізації на 90 діб.
Відтак, після продовження строку проведення загальної мобілізації повторно заява про надання відстрочки до ІНФОРМАЦІЯ_5 не подавалася.
Відповідно з вищевикладених обставин, на думку представника відповідача, в діях ІНФОРМАЦІЯ_5 будь-якої бездіяльності відносно ОСОБА_1 не було допущено.
З урахуванням викладеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 - позивач, ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .
Судом встановлено, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 16 лютого 2011 року, виданим Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 червня 2023 року в справі №212/2486/23 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: орган опіки та піклування Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів - задоволено в повному обсязі та вирішено:

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , разом з батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_2 , 01 лютого 2011 року, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 10.04.2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Покровської районної в місті ради №367 від 17 квітня 2024 року довідка про те, що дитина перебуває на утриманні одного з батьків або опікуна видана ОСОБА_1 станом на 16 квітня 2024 року.

23 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до голови комісії ІНФОРМАЦІЯ_4 з заявою про надання відстрочки з переліком передбачених документів, у зв`язку з самостійним вихованням дитини (сина - ОСОБА_2 , 01 лютого 2011 року).

У зв`язку з неотриманням довідки про відстрочку ОСОБА_1 , представник позивача 11 липня 2024 року звернувся до голови комісії Покровсько-Тернівського районного ТЦК та СП з адвокатським запитом, в якому просив надати інформацію щодо результатів розгляду заяви ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 23 квітня 2024 року про відстрочку від мобілізації на підставі статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та повідомити про день та час отримання довідки (накладна №500 ).

Оскільки відповіді на вказану заяву від 23 квітня 2024 року не було отримано, ОСОБА_1 вважає протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо розгляду заяви ОСОБА_1 , про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 5 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом.

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного.

Згідно з частинами 1-2 статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У силу вимог статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

На момент розгляду вказаної адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, а відповідно під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок призову на військову службу по мобілізації в умовах воєнного стану.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ, в редакції на час виникнення спірних відносин, визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Абзацом 5 статті 1 Закону №3543-ХІІ визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України» передбачено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Статтею 22 Закону №3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Так, зокрема, відповідно до частин 3, 5 статті 22 Закону №3543-ХІІ під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Поряд з цим, статтею 23 Закону №3543-ХІІ передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

Згідно із положеннями частини 1 статті 23 Закону №3543-ХІІ, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані:

заброньовані на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, а також за підприємствами, установами і організаціями в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

визнані в установленому порядку особами з інвалідністю або відповідно до висновку військово-лікарської комісії тимчасово непридатними до військової служби за станом здоров`я на термін до шести місяців (з наступним проходженням військово-лікарської комісії);

жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років;

жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Згідно з пунктом 11 Положення №154 районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку, а також ведуть їх спеціальний облік.

Отже, до повноважень районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки належить оформлення військовозобов`язаним відстрочки від призову під час мобілізації та в особливий період і воєнний час, які надаються в установленому порядку.

Таким чином, саме територіальні центри комплектування та соціальної підтримки оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації.

Предметом позову у цій справі є оскарження відмови у розгляді заяви ОСОБА_1 в наданні відстрочки від призову у зв`язку з наявністю дитини (жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років, що передбачалося абзацом 5 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Тобто, спір між сторонами виник щодо правильного тлумачення та застосування абзацу 5 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , народився ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 16 лютого 2011 року, виданим Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 червня 2023 року в справі №212/2486/23 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: орган опіки та піклування Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів - задоволено в повному обсязі та вирішено:

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , разом з батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_2 , 01 лютого 2011 року, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 10.04.2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Покровської районної в місті ради №367 від 17 квітня 2024 року довідка про те, що дитина перебуває на утриманні одного з батьків або опікуна видана ОСОБА_1 , станом на 16 квітня 2024 року.

Суд при прийнятті рішення по справі враховує, що ОСОБА_1 відповідно до положень абзацу 5 частини 1 статті 23 Закону №3543-ХІІ вперше звернувся до голови комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, у зв`язку із тим, що має на утриманні дитину до 18 років.

До вказаної заяви було долучено:

- паспорт ОСОБА_1 ;

- РНОКПП ОСОБА_1 ;

- свідоцтво про народження дитини;

- рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу про розірвання шлюбу;

- рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів;

- рішення виконкому Покровської районної в місті ради про самостійне виховання дитини та довідка;

- копії поштових документів, що підтверджують відправлення адвокатського запиту.

У зв`язку з неотриманням довідки про відстрочку ОСОБА_1 , представник позивача 11 липня 2024 року звернувся до голови комісії Покровсько-Тернівського районного ТЦК та СП з адвокатським запитом, в якому просив надати інформацію щодо результатів розгляду заяви ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 23 квітня 2024 року про відстрочку від мобілізації на підставі статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та повідомити про день та час отримання довідки (накладна №500 ).

Однак, відповідачем подану заяву не було розглянуто.

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 18.07.2019 у справі №1740/2004/18 (ЄДРСР 83105330), від 21.05.2019 у справі №0940/1240/18 (ЄДРСР 81858144), від 25.10.2019 у справі №0340/1834/18 (ЄДРСР 85207548), від 12.11.2019 у справі № 816/2183/18 (ЄДРСР 85574619).

Відповідно до абзацу 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.06.97 №2-зп в справі №3/35-313 вказано, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 №9- рп/2008 у справі №1-10/2008 зазначено, що при визначенні природи "правового акту індивідуальної дії" правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що "правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)" стосуються окремих осіб, "розраховані на персональне (індивідуальне) застосування" і після реалізації вичерпують свою дію.

Посилання представника відповідача на зміну законодавства (редакції Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» станом на 18 травня 2024 року), не може слугувати підставою для не розгляду заяви ОСОБА_1 від 23 квітня 2024 року.

Щодо зобов`язання відповідача повторно розглянути подану заяву, суд виходить з наступного.

Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо, зокрема, для його прийняття виконано всі умови, визначені законом.

Згідно з пункту 10 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що для ефективного захисту прав ОСОБА_1 є необхідним зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 5 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, з урахуванням висновків суду викладених в рішенні.

Задовольняючи позовні вимоги таким чином, суд також враховує, що з 18 травня 2024 року Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазнав суттєвих змін, а тому належним та правомірним способом захисту прав позивача буде саме зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання відстрочки від призову.

Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .

З приводу розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до частини 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Судом встановлено, що позивачем при зверненні до адміністративного суду із позовною заявою сплачено суму судового збору у розмірі 1211,20 грн., що документально підтверджується платіжною інструкцією АТ "Таскомбанк" №6339-8431-0249-2791 від 20 серпня 2024 року.

А отже, суд приходить до висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Щодо стягнення правничої допомоги, суд звертає увагу на приписи частини 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У позовній заяві представник позивача зазначив, що докази понесення витрат на правову допомогу будуть надані до суду в порядку частини 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

З урахуванням викладеного питання щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу станом на дату прийняття рішення по справі судом не вирішується.

Керуючись ст. ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 5 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 23.04.2024 року.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) від 23.04.2024 року про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 5 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, з урахуванням висновків суду викладених у рішенні.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України, до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.М. Олійник