Справа № 140/802/24
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2024-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 140/802/24 пров. № А/857/11937/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 року (головуючий суддя Андрусенко О.О., м. Луцьк) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобовґязання вчи нити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при виключенні зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, - період з 02.09.2017 року по 24.12.2023 року, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при виключенні зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, - період з 02.09.2017 року по 24.12.2023 року, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при виключенні зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при виключенні зі списків особового складу та всіх видів забезпечення у сумі 42533,40 грн (сорок дві тисячі п`ятсот тридцять три грн 40 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 та ОСОБА_1 оскаржили його в апеляційному порядку.

ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати і у задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції відмовляючи в частині позовних вимог дійшов до висновку, що в межах даної справи підлягають застосуванню виключно норми статті 117 КЗпП України у новій редакції, що діє з 19.07.2022 року, якою передбачено зменшення (обмеження) виплати середнього заробітку, а саме не більше як за шість місяців.

Фактично суд першої інстанції застосував норми статті 117 КЗпП України, що діє з 19.07.2022 року, до періоду коли таких норм не існувало. Чим саме проігнорував норми статті 58 Конституції України, які є нормами прямої дії.

Частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Так на момент розгляду даної справи Верховним Судом постановами від 29 січня 2024 року по справі № 560/9586/22, від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, від 29 лютого 2024 у справі №460/42524/22, від 14 березня 2024 року у справі № 560/6960/23, від 10 квітня 2024 року по справі № 360/380/23, від 25 квітня 2024 року у справі № 440/8467/23, від 30 квітня 2024 року у справі № 560/6962/23, від 01 травня 2024 року у справі № 140/16184/23 забезпечено формування єдиної правозастосовчої практики у даній категорії справ, щодо застосування норм статті 117 КЗпП України редакції до та після 19.07.2022 року, яким чином повинен застосовуватися принцип співмірності та до якого періоду, а також визначення самої суми середнього заробітку, що належить до виплати.

В свою чергу Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 наголошено, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Проте зазначені висновки Верховного Суду були проігноровані судом першої інстанції при ухваленні рішення.

Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2024 року по справі № 360/380/23 щодо застосування норм статті 117 КЗпП України редакції до та після 19.07.2022 року, застосування принципу співмірності та визначення суми середнього заробітку, що належить до виплати зазначено наступне:

«53. Як вже зазначалось з 19.07.2022 стаття 117 Кодексу законів про працю України діє у редакції, викладеній згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ, тому і підхід до правозастосування вказаної норми змінився.

54. Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

55. Спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 15.09.2019 до 30.03.2023, а тому такий умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ (19.07.2022) і після цього.

56. Період з 15.09.2019 до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, до внесення у неї змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців.

57. Проте, період з 19.07.2022 до 30.03.2023 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

58. Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22 і колегія суддів вважає його застосовним до спірних правовідносин.

59. За цих обставин Верховний Суд резюмує, що суди першої та апеляційної інстанцій вирішили справу без повного та всебічного зґясування обставин в адміністративній справі.

60. При цьому, Суд зауважує, що у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 Кодексу законів про працю України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові».

Аналогічна правова позиція Верховним Судом висловлена у постанові від 29 січня 2024 року по справі № 560/9586/22, від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, від 29 лютого 2024 у справі №460/42524/22, від 14 березня 2024 року у справі № 560/6960/23, від 25 квітня 2024 року у справі № 440/8467/23, від 30 квітня 2024 року у справі № 560/6962/23, від 01 травня 2024 року у справі № 140/16184/23 чим підтверджується незмінність парової позиції Верховного Суду.

При цьому в постанові Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23 окрім зазначеного вище здійснено висновок, що «жодною нормою права не обмежено строку, коли особа після виплати належних їй при звільненні сум може звернутися до роботодавця або безпосередньо до суду щодо незгоди з їх розміром, що в свою чергу в подальшому вплине на її право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні» (п. 51 постанови).

Таким чином, суд першої інстанції при ухваленні рішення та розрахунку суми середнього заробітку яка належить до виплати, повинен був період стягнення середнього заробітку у цій справі поділити на 2 частини до та після 19 липня 2022 року, а саме на період з 02.09.2017 року по 18.07.2022 року та період з 19.07.2022 року по 24.12.2023 року.

Розрахунок середнього заробітку, який належить до виплати з урахуванням норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до та після 19 липня 2022 року

Період з 02.09.2017 року по 18.07.2022 року.

В даний період підлягають врахуванню норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року та висновків Верховного Суду, які стосуються безпосередньо цієї статті у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, зокрема висвітлені у постанові від 30 листопада 2020 року по справі №480/3105/19, де при касаційному розгляді Верховним Судом враховувалися висновки Великої Палати Верховного Суду висвітлені у постанові від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц.

Верховним Судом у постанові від 30 листопада 2020 року по справі №480/3105/19 наведено чітку формулу зменшення відшкодування, а саме що розмір середнього заробітку прямо пропорційно залежить від розміру невиплачених коштів з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять 100 %, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Верховний Суд у зазначеній вище постанові від 10 квітня 2024 року по справі № 360/380/23 зазначив:

«60. При цьому, Суд зауважує, що у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню:

розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні;

загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат;

частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат;

частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат».

Тобто, принцип співмірності повинен застосовуватися саме з урахуванням «частки коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат».

Аналогічна правова позиція із зазначенням тих самих обставин, які підтягаються встановленню у період до 19.07.2022 року зазначена Верховним Судом у постанові від 29 січня 2024 року по справі № 560/9586/22, від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23, від 29 лютого 2024 у справі №460/42524/22, від 14 березня 2024 року у справі № 560/6960/23, від 25 квітня 2024 року у справі № 440/8467/23, від 30 квітня 2024 року у справі № 560/6962/23, від 01 травня 2024 року у справі № 140/16184/23 чим підтверджується незмінність парової позиції Верховного Суду.

Таким чином Верховний Суд дійшов до одностайного висновку яким чином повинен застосовуватися принцип співмірності та визначив обставини, які підлягають встановленню для його застосування, які в свою чергу випливають із формули визначеної Верховним Судом у постанові від 30 листопада 2020 року по справі №480/3105/19.

Період з 19.07.2022 року по 24.12.2023 року.

Підсумовуючи вищезазначене вбачається, що суд першої інстанції проігнорував фактичні обставини справи, останні численні висновки Верховного Суду якими забезпечено формування єдиної правозастосовчої практики у даній категорії справ в тому числі щодо застосування принципу співмірності, в повному обсязі не дослідив факти, що підлягали встановленню і лежать в основі позовних вимог, в повному обсязі не дослідив докази які знаходяться в матеріалах справи, що слугувало прийняттю необґрунтованого рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Військова частина НОМЕР_1 просить рішення суду скасувати і у задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції надано неправильну оцінку письмовому доказу наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.09.2017 №59 про звільнення з військової служби солдата контрактної служби ОСОБА_1 , згідно якого останньому виплачене грошове забезпечення при звільненні.

Днем звільнення є останній робочий день, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 по справі №821/1226/16). Саме у цей день (день звільнення або день виключення зі списків військової частини для військовослужбовців) на підставі ст. 116 КЗпП України роботодавець повинен виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. На виконання ст. 116 КЗПп України та наказу командира військової частини від 01.09.2017 №59, позивачу було нараховано і виплачено все належне йому при звільненні грошове забезпечення.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У постанові від 04 грудня 2019 року у справі №825/742/16 Верховний Суд зазначив, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.

Вважає, що суд першої інстанції, у даному спорі, посилаючись на застосування ст.ст. 116, 117 КЗпП України, не врахував висновку щодо застосування цих норм, викладеного у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №825/742/16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

У вказаних судових рішеннях Верховний Суд виклав правову позицію, відповідно до якої умовою виплати компенсації, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, є: 1) нарахування сум, належних працівникові при звільненні; 2) незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення спору, який вирішився на користь працівника. При цьому незгода з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду відразу після виплати цих сум або принаймні у достатньо стислі строки.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений в постанові Верховного Суду від 28.11.2020 у справі №380/693/20.

Зважаючи на викладене вище, вважає що судом першої інстанції не були з`ясовані обставини та не встановлено підстав для притягнення відповідача до відповідальності, передбаченої вимогами статті 117 КЗпП України.

Також вважає, що суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні неправильно застосував норму процесуального права, а саме: частину 4 статті 46 КАС України, без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 26.12.2019 у справі №724/716/16-а та у постанові Верховного Суду від 19 квітня 2022 року у справі № 400/3989/19 (адміністративне провадження № К/9901/14845/20).

Так, відповідно до ч. 4 ст. 46 КАС України, відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Тому вважає, що співвідповідачем у справі має бути суб`єкт владних повноважень Міністерство оборони України, виконання нормативних актів якого безпосередньо зобов`язані виконувати та діяти на їх підставі посадові особи військової частини НОМЕР_1 .

Відповідач фінансується виключно з Державного бюджету України, а отже, відповідно до статті 2 Бюджетного кодексу України являється бюджетною неприбутковою установою, яка входить до складу Міністерства оборони України. Міністерство оборони України є головним органом в системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань грошового забезпечення військовослужбовців.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, визначений Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197.

Відповідач, здійснюючи свої повноваження щодо нарахування та виплати грошового забезпечення військовослужбовців, крім іншого, зобов`язаний виконувати відповідні накази Міністерства оборони України «Про бюджетну політику Міністерства оборони України», які щорічно видаються на виконання Законів України «Про Державний бюджет України» та є обов`язковими для виконання відповідачем.

Тому, грошове забезпечення позивачу, нараховувалось у відповідності до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197, та наказів Міністерства оборони України про бюджетну політику Міністерства оборони України за 2016-2018 роки. Про що було відомо і самому позивачу.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 01.09.2017 №59, солдата контрактної служби ОСОБА_1 , заступника командира бойової машини-навідника-оператора 3 механізованого відділення 3 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону, з 01.09.2017 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направлено для подальшого проходження військової служби у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 у АДРЕСА_1 .

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11.01.2021 у справі №140/15729/20, набрало законної сили 05.05.2021, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 01.09.2017.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06.01.2022 у справі №140/11010/21, яке набрало законної сили 18.04.2022, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 01.09.2017 зі встановленням січня 2008 року як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 23.12.2022 у справі №140/6865/22, набрало законної сили 25.04.2023, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 зробити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2014-2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення (з урахуванням виплачених сум).

Згідно платіжних доручень від 23.03.2021 №932, від 26.04.2022 № 2375, від 21.12.2023 №9302 (а.с. 47зворот-48) та виписок з карткового рахунку позивача (а.с. 15-17), відповідачем виплачено позивачу такі кошти:

25.03.2021 в розмірі 3247,97 грн. на виконання рішення суду у справі №140/15729/20;

27.04.2022 в розмірі 55151,22 грн. на виконання рішення суду у справі №140/11010/21;

24.12.2023 в розмірі 7843,74 грн. на виконання рішення суду у справі №140/6865/22.

Постановляючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що згідно з пунктами 2, 3 статті 9 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Приписами пункту 242 розділу XII Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Згідно правових висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

При цьому суд першої інстанції вірно зауважив, що Законом №2011-XII та іншими нормативно-правовими актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не встановлено відповідальність за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті. Водночас такі питання врегульовані КЗпП України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу частини) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З огляду на це правильним є твердження суду першої інстанції, що суд наведеними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Також суд першої інстанції вірно відхилив доводи відповідача про те, що відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.09.2017 №59 позивача з 01.09.2017 було направлено для подальшого проходження військової служби у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 у АДРЕСА_1 , а не звільнено з військової служби, тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин статей 116, 117 КЗпП України, з огляду на таке.

Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затверджено наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197, далі - Порядок № 260).

Відповідно до пункту 1 Порядку № 260 цей Порядок визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Згідно з пунктом 7 Порядку № 260 військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. В наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Виплата грошового забезпечення в разі вибуття військовослужбовців до нового місця служби за строк із дня, наступного за днем виключення зі списків особового складу військової частини, і до дня прийняття посади здійснюється за новим місцем служби в розмірі, встановленому за попереднім місцем служби, після зарахування їх на грошове забезпечення до цієї військової частини.

Аналогічні норми були передбачені і в Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14.07.2008 за № 638/15329 (яка була чинна на момент виключення позивача зі списків особового складу частини).

З урахуванням вказаного вище, суд першої інстанції правильно зауважив, що припинення правових відносин щодо проходження військової служби та нарахування грошового забезпечення між військовослужбовцем та військовою частиною відбувається не лише у зв`язку із звільненням з військової служби, але і при переведенні (переміщенні) для подальшого проходження до іншої військової частини. Це підтверджується і наведеними вище нормами Порядку № 260, згідно яких військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення. Після переведення до іншої військової частини, у військовослужбовця виникають відповідні правовідносини із новою військовою частиною, яка несе відповідальність виключно в межах нарахованого нею грошового забезпечення, виплата якого здійснюється в разі вибуття військовослужбовців до нового місця служби із дня, наступного за днем виключення зі списків особового складу військової частини.

Тому правильним є висновок, що при виключенні зі списків особового складу Військова частина НОМЕР_1 повинна була здійснити позивачу виплату грошового забезпечення у повному обсязі.

У даній спірній ситуації судом першої інстанції зґясовано, що на день виключення позивача зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (01.09.2017) відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок. Виплата коштів проводилася, у тому числі і на виконання судових рішень у зв`язку із наявністю спору між сторонами щодо належних позивачу сум.

Остання сума (перерахований розмір грошової допомоги на оздоровлення за 2014-2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення), за рішенням суду у справі №140/6865/22, на картковий рахунок позивача перерахована 24.12.2023 (а.с. 17). Всього ОСОБА_1 за рішеннями суду (у справі №140/15729/20, у справі №140/11010/21 та у справі №140/6865/22) після виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення було виплачено відповідачем 66242,93 грн.

Отже, відповідач не дотримався обов`язку провести розрахунок із позивачем у день виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (01.09.2017). Тобто, остаточний розрахунок проведено поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

За таких обставин, правильним є висновок суду першої інстанції, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини першої статті 117 КЗпП України, згідно з якою на відповідача покладається відповідальність у вигляді обов`язку виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (виключенні зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення).

Визначаючи розмір спірного середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при виключенні зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та час затримки такого розрахунку, суд першої інстанції слушно, з чим погодилась колегія суддів, зауважив, що з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон №2352-ІХ), де час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Оскільки, як на дату остаточного розрахунку з позивачем (24.12.2023 на його картковий рахунок надійшли кошти на виконання рішення суду у справі №140/6865/22), так і на дату звернення позивача до суду із позовом, стаття 117 КЗпП України діяла в редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ, тому правильним є твердження суду першої інстанції, що така підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

При цьому суд вірно врахував, що обчислення середнього заробітку проводиться згідно з вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно пункту 8 розділу VI Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

За змістом пункту 7 Порядку №260, розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Враховуючи зазначені положення, при визначенні середньоденного заробітку позивача слід використовувати календарні дні, а не робочі.

З довідки Військової частини НОМЕР_1 від 16.04.2024 №1837 (а.с. 47) вбачається, що за два останні місяці перед звільненням (липень-серпень 2017 року) ОСОБА_1 нараховано грошове забезпечення у липні 2017 року в сумі 7244,80 грн., у серпні 2017 року в сумі 7244,80 грн, а всього 14489,60 грн. Отже, середньоденна заробітна плата становить 233,70 грн (14489,60 грн/62, де 62 кількість календарних днів у липні-серпні 2017 року).

Період затримки розрахунку розпочинається з першого дня після виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, а закінчується днем, що передує дню остаточного розрахунку, оскільки саме в цей період у відповідача існує заборгованість перед позивачем, що у випадку із позивачем становить 2304 календарні дні (з 02.09.2017 по 24.12.2023).

Зважаючи на внесені у статтю 117 КЗпП України зміни Законом №2352-IX щодо виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, правильним є твердження суду першої інстанції, що Військова частина НОМЕР_1 повинна виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, що становить 182 календарних дні, а середнє грошове забезпечення становить 42533,40 грн (233,70 грн х 182 дні).

З огляду на наведене суд дійшов підставного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог частково шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо несвоєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при виключенні зі списків особового складу та всіх видів забезпечення та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при виключенні зі списків особового складу та всіх видів забезпечення у сумі 42533,40 грн (за шість місяців) та про відмову в задоволенні решти позовних вимог.

При цьому суд слушно зазначив, що суми, які визначені до стягнення як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не заслуговують на увагу, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, відтак рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 року у справі №140/802/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула