Справа № 120/5706/24
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2024-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2024 р. Справа № 120/5706/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши у м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ), яка подана її представником - адвокатом Солоненком Б.М., (представник позивача) до військової частини НОМЕР_1 (далі також відповідач) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Заявлені позовні вимоги мотивовані протиправною бездіяльністю відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за придбані предмети ритуальної належності у зв`язку із похованням Захисника України - військовослужбовця ОСОБА_2 та зобов`язання відповідача виплатити позивачу грошову компенсацію в розмірі 9900 грн. за придбані предмети ритуальної належності.

Ухвалою від 20.05.2024 судом відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні). Крім того, встановлено сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення.

24.05.2024 до суду від військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні. Зазначає, що відповідно до пункту 7 Постанови Кабінету Міністрів України від 22 травня 2000 року №829 військовим формуванням, Державній спеціальній службі транспорту та Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації визначено надавати сім`ям і батькам військовослужбовців, які загинули (померли) під час проходження військової служби, допомогу в проведенні поховання і компенсувати матеріальні витрати на ритуальні послуги та спорудження надгробків у розмірі п`яти прожиткових мінімумів у розрахунку на місяць на одну особу, установлених законом на дату загибелі (смерті) військовослужбовця.

Відповідач вказує, що на момент загибелі матроса ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, загальний показник прожиткового мінімуму у розрахунку на місяць на одну особу відповідно до Державного бюджету на 2023 рік становив 2589 грн. Таким чином, належна до виплати родичам загиблого військовослужбовця допомога в проведенні поховання і компенсації матеріальних витрат на ритуальні послуги складала: 5*2589 грн. 00 коп. = 12945 грн.

Відповідач наголошує на тому, що відповідно до пункту 3 наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 28.06.2023 №174 визначено, що членам сім?ї або близьким родичам померлого виплатити допомогу на поховання в розмірі 12945,00 грн. А відповідно до п/п 21 відомості розподілу виплат від 31.08.2023 №230831PB98, на рахунок ОСОБА_1 було здійснено перерахування допомоги на поховання розмірі 12945 грн.

Таким чином, на переконання відповідача, військовою частиною НОМЕР_1 належно дотримано вимоги нормативно-правових актів, які встановлюють порядок здійснення виплати допомоги на поховання загиблих військовослужбовців, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповіді на відзив від позивача до суду не надходило.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд встановив, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , який відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022 "Про загальну мобілізацію", 02.02.2023 був призваний на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_2 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 загинув під час участі у бойових діях, захищаючи безпеку населення та інтереси держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 174 від 28.06.2023 матроса ОСОБА_2 , у зв`язку з його смертю, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Цим же наказом передбачено виплату членам сім`ї або близьким родичам померлого допомогу на поховання в розмірі 12945 грн.

Згідно інформації, що зазначена в довідці №742 від 12.06.2023, виданої Мурованокуриловецьким селищним головою Вінницької області, ОСОБА_2 , захоронений 09.06.2023 на кладовищі "Бучина" в смт. Муровані Курилівці Могилів - Подільського району Вінницької області. Поховання ОСОБА_2 здійснювала його мати - ОСОБА_1 .

Для поховання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 08.06.2023 було придбано в приватного підприємця ОСОБА_3 наступні предмети ритуальної належності: труна, хрест, покривало, подушка, вінок на загальну суму 9900 грн., що підтверджується накладною №6 від 08.06.2023.

02.10.2023 ОСОБА_1 звернулась до військової частини НОМЕР_1 із заявою, в якій просила відшкодувати вартості придбання вказаних вище предметів ритуальної належності.

Однак, листом від 24.10.2023 №182/8101 відповідач відмовив у задоволенні цього прохання.

Непогоджуючись із такою поведінкою відповідача, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи суд зважає на таке.

Частиною 5 статті 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"

Статтею 1 цього Закону визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військові формування, військовослужбовці яких загинули чи померли в період проходження військової служби, подають їх сім`ям і батькам допомогу в проведенні похорону і компенсують матеріальні витрати на ритуальні послуги та на спорудження пам`ятників у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Окрім того, статтею 15 Закону України "Про поховання та похоронну справу" також передбачено, що Збройні Сили України, інші утворені відповідно до закону військові формування, а також Служба безпеки України, Міністерство внутрішніх справ України, Бюро економічної безпеки України, інші державні органи надають допомогу в проведенні поховання померлих сім`ям, батькам або іншим особам, які зобов`язалися поховати померлих військовослужбовців, поліцейських, осіб начальницького і рядового складу, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, осіб, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, які померли (загинули) під час проходження служби (виконання службових обов`язків), компенсують матеріальні витрати на ритуальні послуги та на спорудження надгробків у порядку та розмірах, що визначаються Кабінетом Міністрів України.

Наразі розмір такої компенсації визначено пунктом 7 постанови Кабінету Міністрів України від 22.05.2000 року №829 "Про грошове забезпечення військовослужбовців", яким передбачено, що військовим формуванням, Державній спеціальній службі транспорту та Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації надавати сім`ям і батькам військовослужбовців, які загинули (померли) під час проходження військової служби, допомогу в проведенні поховання і компенсувати матеріальні витрати на ритуальні послуги та спорудження надгробків у розмірі п`яти прожиткових мінімумів у розрахунку на місяць на одну особу, установлених законом на дату загибелі (смерті) військовослужбовця.

Отже, за змістом процитованих вище правових норм слід дійти висновку, що обов`язок допомоги в проведенні поховання і компенсації матеріальних витрат на ритуальні послуги покладено, зокрема, на військові формування, військовослужбовці яких загинули чи померли в період проходження військової служби. При цьому така допомога (компенсація) виплачується у розмірі п`яти прожиткових мінімумів у розрахунку на місяць на одну особу, установлених законом на дату загибелі (смерті) військовослужбовця.

Так, судом встановлено, що на момент загибелі матроса ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_2, розмір прожиткового мінімуму у розрахунку на місяць на одну особу відповідно до Закону України "Про державний бюджет на 2023 рік" становив 2589 грн.

Таким чином, належна до виплати родичам загиблого військовослужбовця допомога в проведенні поховання і компенсації матеріальних витрат на ритуальні послуги складала: 5 х 2589 грн. = 12945 грн.

Як слідує із матеріалів справи, зокрема із копії наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 28.06.2023 №174 (по стройовій частині), членам сім?ї або близьким родичам померлого матроса ОСОБА_2 визначено виплатити допомогу на поховання в розмірі 12945 (дванадцять тисяч дев?ятсот сорок п?ять) гривень 00 копійок (п. 3 наказу)

На підтвердження факту виплати ОСОБА_1 допомоги на поховання в зазначеному розмірі відповідач надав копію відомості розподілу виплат в/ч НОМЕР_1 від 31.08.2023 №230831PB98, відповідно до п/п 21 якої, на рахунок ОСОБА_1 було здійснено перерахування допомоги на поховання розмірі 12945 грн.

Відтак, враховуючи вищезазначене, судом встановлено, що позивачу було виплачено компенсацію матеріальних витрат на ритуальні послуги у зв`язку зі смертю військовослужбовця ОСОБА_2 .

При цьому суд враховує, що така компенсація фактично в повному обсязі покриває ті витрати на предмети ритуальної приналежності, які визначені позивачем в цьому позові (9900 грн.).

За таких обставин суд доходить висновку, що оскільки відповідач виконав свій обов`язок щодо компенсації позивачу матеріальних витрат на ритуальні послуги у зв`язку з похованням загиблого Захисника України ОСОБА_2 та компенсував позивачу такі витрати в сумі 12945 грн., тому правових підстав для покладення на відповідача повторного зобов`язання з цього ж самого приводу не має. Отже, в такому разі заявлені позивачем у цій справі позовні вимоги задоволеними бути не можуть.

Згідно з частиною п`ятою статті 55 Конституції України кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Водночас адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення, дією або бездіяльністю суб`єктом владних повноважень порушуються індивідуально-виражені права позивача.

Разом з тим право на звернення до адміністративного суду не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 КАС України. Саме собою звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист, адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить, і що це право, свобода чи інтерес порушені рішенням, дією або бездіяльністю відповідача у публічно-правових відносинах. Натомість відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд також при прийнятті рішення враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Таким чином системно проаналізувавши приписи законодавства України та надавши оцінку наявним у справі доказам та основним доводам сторін, суд вважає заявлений адміністративний позов таким, в задоволенні якого необхідно відмовити.

Враховуючи положення статті 139 КАС України, понесення сторонами судових витрат які б підлягали розподілу при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову судом не встановлено.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 07.11.24.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 );

Відповідач: військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович