Справа № 160/29648/23
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2024-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 листопада 2024 року м. Дніпросправа № 160/29648/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 року (суддя Маковська О.В.) в справі № 160/29648/23 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про:

визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 20 грудня 2022 року №343, що стосується сержанта ОСОБА_1 , стрільця 1 мотопіхотного відділення 2 мотопіхотного взводу 3 мотопіхотної роти 1 мотопіхотного батальйону;

зобов`язання поновити його у штаті військової частини НОМЕР_1 з 20 грудня 2022 року з визначенням посади згідно зі штатом;

зобов`язання нарахувати та виплатити за період з 01 вересня 2022 року по 27 лютого 2023 року основну та додаткову грошову винагороду, виходячи із розміру 100000,00 грн пропорційно на місяць, з урахуванням раніше виплачених сум;

зобов`язання нарахувати та виплатити за період з 28 лютого 2023 року по день поновлення в штаті військової частини НОМЕР_1 основну та додаткову грошову винагороду, виходячи із розміру 30000,00 грн пропорційно на місяць, з урахуванням раніше виплачених сум;

стягнення моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення з підстав неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апелянт вважає, що службове розслідування проведено із порушенням вимог Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, а наказ від 220 грудня 2022 року № 343 є протиправним, адже в матеріалах службового розслідування відсутні пояснення позивача, докази відмови від надання пояснень, відповідний акт.

Наказ № 343 винесений до дня внесення відповідних відомостей до ЄРДР та до проведення службового розслідування, що є порушенням ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», п. п. 144-1, 144-2 Положення по проходження військової служби.

Постановою слідчого Третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, від 03 червня 2024 року кримінальне провадження відносно позивача закрите на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України).

Довідкою від 04 жовтня 2022 року № 9189 військової частини НОМЕР_1 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) підтверджене отримання позивачем тяжкого поранення під час виконання обов`язків військової служби при захисті Батьківщини

Висновок суду першої інстанції про недотримання позивачем обов`язку подати рапорт щодо необхідності лікування є необґрунтованим, адже на той час позивач намагався вижити та залікувати тяжкі порання.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.09.2022 під час участі у бойових діях у м. Соледар Донецької області позивач отримав поранення внаслідок артилерійського обстрілу з боку збройних сил Російської Федерації та був евакуйований до 65 ВМГ м. Дружківка.

Факт отримання поранення підтверджується первинною медичною карткою (формою 100) від 01.09.2022.

Факт оперування у 65 ВМГ м. Дружківка підтверджується довідкою від 01.09.2022, в якій вказана необхідність евакуації пораненого позивача до м. Дніпро. На виконання даної рекомендації позивач був евакуйований та прооперований у КНІП ДОКЛ ім. Мечнікова.

В подальшому 12.09.2022 позивач був евакуйований до КНП ВОКЛ ім. М.І.Пирогова, м. Вінниця, а 08.10.2022 евакуйований до військової частини НОМЕР_2 , де відповідно до виписного епікризу №1765 перебував до 04.11.2022.

04.11.2022 позивач пройшов військово-лікарську комісію військової частини НОМЕР_2 , за результатами якої оформлено довідку від 04.11.2022 №1227.

За результатами ВЛК встановлено причинний зв`язок поранення з проходженням військової служби.

На підставі статті 81 графи П Розкладу хвороб (Додаток 1 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 № 402 (далі - Положення про ВЛК)) позивач потребував відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів.

Відповідно до пункту 3.7 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.12.2022 №324 ОСОБА_1 з`явився в пункт постійної дислокації підрозділу 03.12.2022.

За період з 03.12.2022 по 18.12.2022 позивач знаходився у пункті постійної дислокації.

За період с 01.09.2022 по 31.12.2022 позивач отримав повне грошове забезпечення, включаючи винагороду за участь у бойових діях, що підтверджується карткою особливого рахунку військовослужбовця за січень 2022 - грудень 2022 року.

За фактом самовільного залишення військової частини проведено службове розслідування, за результатом якого наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 20.12.2022 №343 сержант за призовом по мобілізації ОСОБА_1 вважається таким, що 19.12.2022 року самовільно залишив військову частину в пункті постійної дислокації.

Докази повідомлення командира або медичний персонал військової частини НОМЕР_1 про необхідність подальшого лікування шляхом подання рапортів або особистих візитів до медичної роти в матеріалах справи відсутні.

Матеріали справи не містять будь-якої інформації щодо місця перебування позивача в період з 19.12.2022 по 22.12.2022.

Відповідно до виписки №8738 із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого позивач проходив лікування з 23.12.2022 по 27.02.2023 в КНП КМР МЛІШМД, а 28.12.2022 позивачу проведена операція лямінектомія, видалення стороннього металевого фрагменту.

Відповідно до виписки №1841 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого рішенням ВЛК позивач визнаний обмежено придатним до військової служби та виписаний у військову частину.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 12.07.2023 №514 увільнено від займаних посад та призупинено військову службу, дію контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України з 08.07.2023 сержанта за призовом по мобілізації ОСОБА_1 , колишнього стрільця мотопіхотного відділення 2 мотопіхотного взводу 3 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону, який самовільно залишив військову частину 19.12.2022 згідно з ЄРДР від 08.07.2023 №0000094.

Суд першої інстанції вказав, що матеріалами службового розслідування встановлено відсутність позивача в період з 19.12.2022, однак в порушення Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України позивач не отримав дозволу на залишення військової частини, що свідчить про те, що він її залишив самовільно, а його доводи про зворотне спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Дослідивши медичну документацію позивача, суд першої інстанції вважав, що позивач мав достатньо часу поза періодами перебування на стаціонарному лікуванні, які дозволяли йому подати рапорти у встановлений законом спосіб та вчинити дії, направлені на контроль за прийнятими відповідачем рішеннями. Докази направлення рапорту та документів на підтвердження необхідності перебувати на лікуванні позивач до суду не надав, а матеріалами службового розслідування доведено, що позивач не виходив на зв`язок з безпосереднім керівником, причини відсутності у частині не повідомляв.

Приведені обставини слугували підставою для висновку суду першої інстанції, що позивач не дотримався обов`язку подачі рапорту щодо необхідності лікування.

Оскільки 19.12.2022 позивач самовільно залишив пункт постійної дислокації підрозділу, суд першої інстанції дійшов висновку, що командиром військової частини НОМЕР_1 правомірно винесено наказ від 20.12.2022 №343, яким визнано сержанта ОСОБА_1 , стрільця 1 мотопіхотного відділення 2 мотопіхотного взводу 3 мотопіхотної роти 1 мотопіхотного батальйону, таким, що 19.12.2022 самовільно залишив пункт постійної дислокації та призупинено грошове та речове забезпечення.

Також судом першої інстанції зауважено, що наказом від 20.12.2022 №343 не вирішувалось питання щодо призупинення військової служби, а позивача було увільнено від займаної посади та призупинено військову службу з 08.07.2023 на підставі наказу від 12.07.2023 №514 на підставі даних ЄРДР від 08.07.2023 №0000094, тобто дії відповідача відповідають вимогам частини другої статті 24 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна вимога щодо зобов`язання військової частини НОМЕР_1 поновити позивача у штаті військової частини НОМЕР_1 з 20.12.2022 не підлягає задоволенню, оскільки позивача не було звільнено з військової служби, його було увільнено від займаної посади та призупинено військову службу з 08.07.2023 на підставі наказу №514 від 12.07.2023 на підставі даних ЄРДР від 08.07.2023 №0000094.

Оскільки позивач пов`язує вимогу щодо нарахування та виплати за період з 01.09.2022 по 27.02.2023 основної та додаткової грошової винагороди, виходячи із розміру 100000,00 грн пропорційно на місяць, з урахуванням раніше виплачених сум, та за період з 28.02.2023 по день поновлення в штаті військової частини НОМЕР_1 основної та додаткової грошової винагороди, виходячи із розміру 30000,00 грн пропорційно на місяць, з урахуванням раніше виплачених сум, з визнанням неправомірним та скасування наказу №343 від 20.12.2022, а суд дійшов висновку про правомірність прийняття спірного наказу, суд першої інстанції вважав, що вимога про нарахування та виплату невиплаченої суми грошового забезпечення є необґрунтованою.

З цих саме підстав суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимог про стягнення з відповідача невиплаченої суми грошового забезпечення та моральної шкоди.

Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційній скарзі, суд визнає приведені висновки обґрунтованими, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу за мобілізацією з 04 березня 2022 року у складі військової частини НОМЕР_1 на посаді стрільця 1 мотопіхотного відділення 2 мотопіхотного взводу 3 мотопіхотної роти 1 мотопіхотного батальйону, має військове звання сержант.

ОСОБА_1 під час участі в бойових діях у м. Соледар Донецької області отримав поранення внаслідок артилерійського обстрілу, був евакуйований до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В подальшому позивач проходив лікування у КНІП ДОКЛ ім. Мечнікова, НП ВОКЛ ім. М.І.Пирогова, м. Вінниця, військовій частині НОМЕР_2 .

Позивач перебував на лікуванні до 04 листопада 2022 року.

Довідкою ВЛК військової частини НОМЕР_2 від 04 листопада 2022 року № 1227 встановлено причинний зв`язок поранення з проходженням військової служби та встановлено, що позивач потребував відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів.

В період з 03 грудня 2022 року по 18 грудня 2022 року позивач знаходився у пункті постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 343 (по стройовій частині) від 20 грудня 2022 року наказано вважати таким, що вибув з пункту постійної дислокації, ОСОБА_1 та вважати таким, що з 19 грудня 2022 року самовільно залишив військову частину в пункті постійної дислокації, виключити з грошового та речового забезпечення з 18 грудня 2022 року (пп. 4.14 п. 4) (а.с. 45).

За фактом самовільного залишення позивачем військової частини проведено службове розслідування, у висновку якого констатовано, що в діях позивача вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України (а.с. 24-27).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 514 (по стройовій частині) від 12 липня 2023 року (а.с. 86) увільнено ОСОБА_1 від займаної посади та призупинено військову службу, дію контракту з ОСОБА_1 з 08 липня 2023 року.

Постановою слідчого Третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, від 03 червня 2024 року кримінальне провадження №0000094 від 08 липня 2023 року в частині самовільного залишення 19 грудня 2022 року ОСОБА_1 військової частин НОМЕР_1 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України закрите у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

За період з 01 вересня 2022 року по 31 грудня 2022 року позивач отримав повне грошове забезпечення, включаючи винагороду за участь у бойових діях, що підтверджується карткою особливого рахунку військовослужбовця за січень 2022 - грудень 2022 року.

Загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-ХІІ), частиною першою статті 2 якого встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною четвертою статті 2 Закону № 2232-ХІІ встановлено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини чотирнадцятої статті 2 Закону № 2232-ХІІ виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, дія якого у подальшому продовжувалась, тобто на час виникнення спірних правовідносин в Україні триває воєнний стан, період дії якого, відповідно до Законів України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про оборону України» є особливим періодом, який передбачає перехід Збройних Сил України та інших військових формувань на штати воєнного стану, які передбачають заміщення воєнних посад.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення), відповідно до пункту 1 якого це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.

Згідно з пунктом 12 Положення встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначаються Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, який затверджений Законом України від 24 березня 1999 року №548 (далі Статут).

Відповідно до статті 12 Статуту про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).

Статтею 40 Статуту передбачено, що військовослужбовці самостійно відрекомендовуються своєму безпосередньому начальникові у разі, зокрема, відбуття чи повернення з лікування, відпустки тощо.

Згідно зі статтями 254-256 Статуту військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.

За положеннями пункту 260 Статуту на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора).

Згідно з пунктом 1.1 глави І розділу ІІ Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року №402, (далі - Положення №402) медичний огляд проводиться ВЛК з метою визначення придатності: необхідності в тривалому спеціалізованому лікуванні, медичному спостереженні або в навчанні (вихованні) у спеціалізованих навчальних закладах членів сімей військовослужбовців, транспортабельності їх за станом здоров`я; потреби у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва); потреби у тривалому лікуванні.

Підпунктами 6.1, 6.4-6.6 глави 6 розділу II Положення №402 встановлено, що направлення на медичний огляд військовослужбовців проводиться: прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, штатних ВЛК, керівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 , начальниками (керівниками) закладів охорони здоров`я за місцем лікування, органів військового управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, органами прокуратури, судом у порядку та з метою, визначеними цим Положенням.

Прямі начальники від командира окремої частини, йому рівних та вище мають право направляти підпорядкованих військовослужбовців на медичний огляд ВЛК з метою визначення ступеня придатності до військової служби за рекомендацією лікаря, у разі виявлення у військовослужбовця під час обстеження або лікування захворювань, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), що можуть обмежувати придатність або зумовлювати непридатність до військової служби.

У разі виявлення під час обстеження або лікування у закладі охорони здоров`я (установі) у військовослужбовця захворювання, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), які зумовлюють непридатність до військової служби (пункти а, б статей Розкладу хвороб, без індивідуальної оцінки), ці особи направляються на медичний огляд для встановлення ступеня придатності до військової служби за рішенням начальника (керівника) закладу охорони здоров`я (установи) на підставі подання начальника (керівника) лікувального відділення, в якому обстежується (лікується) військовослужбовець, про що робиться запис у медичній карті стаціонарного (амбулаторного) хворого (медичній книжці), який завіряється підписом начальника (керівника) закладу охорони здоров`я (установи).

Для вирішення питання про потребу у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або про потребу у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва), або звільненні від виконання службових обов`язків (у тому числі і повторно) військовослужбовець може направлятися на медичний огляд начальником (керівником) відділення або профільним головним (провідним) фахівцем закладу охорони здоров`я (установи), у якому він знаходиться на стаціонарному або амбулаторному лікуванні, про що робиться запис в медичній карті стаціонарного (амбулаторного) хворого (медичній книжці), який завіряється підписом відповідної посадової особи.

Військовослужбовці оглядаються ВЛК у закладах охорони здоров`я (установах) за територіальним принципом або за місцем лікування, навчання, перебування у відрядженні, за місцем проведення відпустки.

Не є спірним питання, що позивач з 19 грудня 2022 року був відсутній в місці дислокації військової частини НОМЕР_1 , ця обставина доведена, зокрема, висновком службового розслідування та не оспорюється позивачем.

Разом з тим, в порушення Статуту позивач не отримав дозволу на залишення військової частини, без подання відповідного рапорту та наказу командира самовільно залишив місце дислокації військової частини та реалізував довідку ВЛК від 04 листопада 2022 року про необхідність відпустки.

Суд зауважує, що в період з 03 грудня 2022 року по 18 грудня 2022 року позивач знаходився у пункті постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 , який залишив самовільно 19 грудня 2022 року, тому доводи апелянта щодо неможливості подання рапорту або повідомлення командира військової частини про необхідність відпустки за станом здоров`я або лікування суд відхиляє.

Враховуючи доведеність факту самовільного залишення військової частини, суд визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про правомірність винесення відповідачем наказу від 20 грудня 2022 року №343, яким позивача визнано таким, що 19 грудня 2022 року самовільно залишив пункт постійної дислокації, та призупинено грошове та речове забезпечення.

Доводи апелянта про те, що наказ № 343 винесений до дня внесення відповідних відомостей до ЄРДР та до проведення службового розслідування, що є порушенням ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», п. п. 144-1, 144-2 Положення по проходження військової служби, є необґрунтованими.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону № 2232-ХІІ військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини, поданих відповідно до частини п`ятої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, та/або заяви, повідомлення начальника відповідного органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України про вчинене кримінальне правопорушення. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань).

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.

Наказом № 343 від 20 грудня 2022 року не призупинялась військова служба ОСОБА_1 , а його визнано таким, що 19 грудня 2022 року самовільно залишив пункт постійної дислокації, та призупинено грошове та речове забезпечення.

Як вказано вище, позивача увільнено від займаної посади та призупинено військову службу з 08 липня 2023 року відповідно до наказу від 12 липня 2023 року №514 на підставі даних ЄРДР від 08 липня 2023 року №0000094.

Відтак, відсутні підстави вважати, що наказ № 343 від 20 грудня 2022 року виданий із порушенням вимог законодавства.

Також апелянт вказує на порушення порядку проведення службового розслідування як підставу для скасування наказу № 343.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV (далі Дисциплінарний статут ЗСУ).

Статтею 1 Дисциплінарного статуту ЗСУ встановлено, що військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Згідно зі статтею 2 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Стаття 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначає, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця:

додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів;

бути пильним, зберігати державну таємницю;

додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство;

виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету;

поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків;

не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.

Частиною третьою статті 5 Дисциплінарного статуту ЗСУ встановлено, що стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків.

Абзацом першим статті 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Тобто дисциплінарним правопорушенням визнається як невиконання чи неналежне виконання військовослужбовцем своїх службових обов`язків, так й порушення військової дисципліни чи громадського порядку.

За положеннями статті 84 Дисциплінарного статуту ЗСУ прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Відповідно до пункту 85 Дисциплінарного статуту ЗСУ службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.

Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України затверджено наказом Міністерства оборони України від 21 листопада 2017 року № 608, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13 грудня 2017 року за 1503/31371 (далі Порядок № 608).

Пунктом 1 розділу ІV Порядку № 608 передбачено, що особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані:

дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення;

виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника;

розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення.

У разі відмови військовослужбовця надати письмові пояснення по суті службового розслідування особа, яка проводить службове розслідування, складає акт про відмову, який засвідчується підписами не менше двох присутніх осіб.

Суд зауважує, що в контексті доводів апелянта, що в матеріалах службового розслідування відсутні пояснення позивача, докази відмови від надання пояснень, відповідний акт, відсутні підстави вважати, що відповідачем порушено процедуру проведення службового розслідування, адже на час його проведення позивач був відсутній в місці дислокації військової частини, тому відповідач був позбавлений можливості зажадати від позивача пояснень.

Інших підстав для скасування наказу № 343 апелянт не приводить.

Відтак, суд погоджує висновок суду першої інстанції про правомірність наказу № 343 від 20 грудня 2022 року №343, яким ОСОБА_1 визнано таким, що з 19 грудня 2022 року самовільно залишив військову частину в пункті постійної дислокації, та виключено з грошового та речового забезпечення з 18 грудня 2022 року.

Правомірність цього наказу обумовлює висновок про відсутність підстав для поновлення позивача у штаті військової частини НОМЕР_1 з 20 грудня 2022 року з визначенням посади згідно зі штатом.

Стосовно виплати грошового забезпечення та додаткової винагороди суд зазначає таке.

Статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ) встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінетом Міністрів України 28 лютого 2022 року ухвалена постанова № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - постанова № 168).

Пунктом 1 постанови № 168 в редакції, чинній на 24 жовтня 2022 року, установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Нарахування та сплата податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів здійснюється у порядку, визначеному законодавством як для грошового забезпечення.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які, зокрема:

у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затверджено наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Порядок № 260).

Пунктом 9 розділу XXXIV Порядку №260 встановлено, що виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів: командирів (начальників) військових частин - особовому складу військової частини; керівника органу військового управління - командирам (начальникам) військових частин.

Відповідно до пунктів 11, 12 розділу XXXIV Порядку №260 у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень також включаються військовослужбовці, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), отриманим після введення воєнного стану та пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку з отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії, - за весь час (періоди) перебування на такому лікуванні або у відпустці.

Підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), форму якої визначено додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за № 1109/15800, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини.

Відтак, додаткова винагорода особовому складу військової частини виплачується на підставі наказів командирів (начальників) військових частин.

Пунктом 17 розділу І Порядку №260 визначено, що на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.

Порядок і умови виплати додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України визначені Міністром оборони України в Окремому дорученні від 23 червня 2022 року №912/з/29, яке застосовується з 01 червня 2022 року.

Згідно з пунктом 5 Окремого доручення виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 грн або 30000 грн здійснювати на підставі наказів, зокрема, командирів (начальників) військових частин особовому складу військової частини.

Пунктом 9.4 Окремого доручення №912/з/29 визначено, що до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 грн або 30000 грн не включаються військовослужбовці, які самовільно залишили військові частини, місця служби або дезертирували - за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира.

Згідно з пунктом 15 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення не виплачується, зокрема, за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше; за час перебування на лікуванні в лікарняних закладах понад встановлені чинним законодавством строки.

Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Враховуючи, що позивач 19 грудня 2022 року самовільно залишив пункт постійної дислокації військової частини, а судом вище погоджено висновок суду першої інстанції про правомірність наказу № 343 від 20 грудня 2022 року, яким визнано ОСОБА_1 таким, що 19 грудня 2022 року самовільно залишив пункт постійної дислокації та призупинено грошове та речове забезпечення, відсутні підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому за період з 01 вересня 2022 року по 27 лютого 2023 року основну та додаткову грошову винагороду, виходячи із розміру 100000,00 грн пропорційно на місяць, та за період з 28 лютого 2023 року по день поновлення в штаті - додаткову грошову винагороду, виходячи із розміру 30000,00 грн пропорційно на місяць.

Також з огляду на правомірність наказу № 343 від 20 грудня 2022 року, з протиправністю якого позивач пов`язує завдання йому відповідачем моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн.

Суд враховує, що постановою слідчого Третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, від 03 червня 2024 року кримінальне провадження відносно позивача закрите на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України), проте зауважує, що відсутність в діях позивача складу кримінального правопорушення (самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем, а також нез`явлення його вчасно на службу без поважних причин, вчинені в бойовій обстановці, а так само ті самі дії тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану) не спростовує факту, що позивач самовільно залишив військову частину, не подавши відповідного рапорту, тому закриття кримінального провадження не є підставою для скасування наказу № 343.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини шостої статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 року в справі № 160/29648/23 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 року в справі № 160/29648/23 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття 06 листопада 2024 року та відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Повне судове рішення складено 06 листопада 2024 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов