Справа № 140/12210/24
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2024-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

06 листопада 2024 року ЛуцькСправа № 140/12210/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., одержавши позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 :

1) про визнання протиправною бездіяльність щодо непроведення нарахування та виплати фіксованої індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 15 вересня 2020 року по 31 грудня 2022 року, розрахованої відповідно до приписів абзаців четвертого, шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078; зобов`язання здійснити нарахування та виплатити фіксовану індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 15 вересня 2020 року по 31 грудня 2022 року, розрахувавши її відповідно до приписів абзаців четвертого, шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, з урахуванням виплачених сум, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44;

2) про визнання протиправною бездіяльність щодо непроведення нарахування та виплати грошового забезпечення (щомісячних основних видів грошового забезпечення, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та одноразових додаткових видів грошового забезпечення) за період проходженням військової служби з 15 вересня 2020 року по 07 лютого 2023 року, виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначені шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, а не на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого статтею 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік станом на 01 січня 2020 року, статтею 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2021 рік станом на 01 січня 2021 року, статтею 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2022 рік станом на 01 січня 2022 року, статтею 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2023 рік станом на 01 січня 2023 року; зобов`язання здійснити перерахунок грошового забезпечення: щомісячних основних видів грошового забезпечення, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та одноразових додаткових видів грошового забезпечення, виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатків 1 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб та здійснити виплату різниці з урахуванням виплачених сум із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2024 у відмовлено у задоволенні заяви про поновлення строку звернення до суду та позовну заяву було залишено без руху, встановивши позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання (надіслання) до суду заяви про поновлення строку звернення до суду, у якій вказати інші підстави для поновлення строку, надати докази поважності причин його пропуску.

08 липня 2024 року до суду від представника позивача надійшла заява (клопотання) про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, в обґрунтування якої вказано, що ОСОБА_1 з 06 лютого 2023 року по 03 лютого 2024 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 . При цьому у межах вказаного періоду (з 01 травня 2023 року) позивач був залучений до здійснення заходів із забезпеченням національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії російської федерації у Запорізькій та Дніпропетровській областях.

Позовну заяву і додані до неї документи необхідно повернути позивачу з таких мотивів та підстав.

За змістом позовної заяви спір виник щодо виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 15 вересня 2020 року по 31 грудня 2022 року та грошового забезпечення (щомісячних основних видів грошового забезпечення, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та одноразових додаткових видів грошового забезпечення) за період з 15 вересня 2020 року по 07 лютого 2023 року у належному розмірі (виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначені шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року виплати, на відповідний тарифний коефіцієнт), при цьому вимога про виплату компенсації сум податку з доходів фізичних осіб є похідною (залежить від задоволення основних вимог).

Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Отже, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною третьою статті 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).

Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22 сформував висновок щодо строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, відповідно до якого, вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України, у редакції, чинній до змін, внесених Законом України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин (далі Закон №2352-ІХ) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом №2352-ІХ, який набрав чинності 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Між тим відповідно до пункту 1 глави ХІХ Прикінцеві положення КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відмінений карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, запроваджений на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211, термін якого неодноразово продовжувався.

Вказані висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2024 року у справі №580/9690/23, від 04 жовтня 2024 року у справі №200/1643/24, від 10 жовтня 2024 року у справі №200/5937/23.

Долученими до позовної заяви документами підтверджено, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та він вибув до нового місця служби у зв`язку із призначенням на посаду заступника начальника логістики Військової частини НОМЕР_2 й відповідно до наказу т.в.о. командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06 лютого 2023 року №37 виключений зі списків особового складу частини та знятий з усіх видів забезпечення; у наказі зазначено про належні позивачу виплати при звільненні.

Тобто, виключення з 06 лютого 2023 року зі списків Військової частини НОМЕР_1 та зняття з усіх видів забезпечення мало місце у період дії редакції частини другої статті 233 КЗпП України, яка обмежувала строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці тримісячним строком. Тримісячний строк для звернення позивача до суду із цим позовом був продовжений на період дії карантину та завершився 30 вересня 2023 року.

Із позовом позивач звернувся до суду 24 жовтня 2024 року (позовна заява подана представником позивача через підсистему Електронний суд), тобто із значним пропуском тримісячного строку звернення до суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №9901/405/19 вказувала, що норми КАС України не містять вичерпного, детально описаного переліку причин пропуску строку, які можна визнати поважними чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 січня 2023 року у справі №140/1770/19 поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Не заперечуючи того, що подальше проходження позивачем військової служби у Військовій частині НОМЕР_2 було перешкодою для своєчасного звернення до суду, необхідно зауважити, що згідно з карткою особового рахунку військовослужбовця № НОМЕР_3 ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у вказаній частині з 03 лютого 2024 року. Тобто з дня звільнення з військової служби у Військовій частині НОМЕР_2 до звернення позивача до суду із цим позовом пройшло більше як вісім місяців.

З комп`ютерної програми Діловодство спеціалізованого суду встановлено, що ОСОБА_1 01 травня 2024 року вже звертався до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення (адміністративна справа №140/4823/24); до матеріалів вказаної позовної заяви були долучені картки особового рахунку військовослужбовця ОСОБА_1 , які надані на заяву останнього ІНФОРМАЦІЯ_2 листом від 14 березня 2024 року №ВФЗ/227.

Наведене вказує на те, що після остаточного звільнення з військової служби у запас у лютому 2024 року позивач не мав об`єктивних перешкод для захисту своїх прав. Заява про поновлення строку звернення до суду не містить обставин, які б вказували на дійсні перешкоди та труднощі, які не залежали від позивача, для звернення із відповідним запитом до Військової частини НОМЕР_1 після його звільнення з військової служби з 03 лютого 2024 року чи до адвоката для отримання правничої допомоги з метою звернення до суду із позовом.

Тривале зволікання із зверненням до відповідача з приводу перерахунку та виплати спірних сум свідчить про байдуже ставлення позивача до своїх прав.

При цьому необхідно зазначити, що триваюча пасивна поведінка позивача, яка проявилася у невчиненні жодних активних дій з урахуванням наявної можливості знати про стан своїх прав та інтересів, не може слугувати достатнім обґрунтуванням для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Подібний висновок сформульовано в постановах Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №240/12017/19, від 10 листопада 2021 року у справі №460/2983/21 та від 09 червня 2022 року у справі №1140/2132/18.

На противагу доводам представника позивача щодо надмірного формалізму, який той вбачає у застосуванні встановленого законом строку звернення до суду, суд зауважує на тому, що законодавче обмеження строку, протягом якого особа може звернутися до суду, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Строки звернення до адміністративного суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргами обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними (постанови Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі №380/893/20, від 04 липня 2023 року у справі №620/4707/22 та від 27 березня 2024 року у справі №380/1105/23).

Отже, обмеження строку на звернення до адміністративного суду не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя; такі обмеження направлені на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи.

Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Пунктом частини четвертої статті 169 КАС України встановлено, що позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 123 КАС України якщо заяву (про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду) не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Оскільки заява про поновлення строку звернення до суду не містить обставин, які б вказували на постійні, триваючі перешкоди (обмеження) для звернення до суду із цим позовом, а встановлені обставини навпаки вказують на те, що позивач мав усі можливості звертатися до суду (після звільнення з військової служби з 03 лютого 2024 року був поданий позов до іншого відповідача), то поважність причин пропуску строку звернення до суду, який є надмірний, не доведено, а тому позовну заяву і додані до неї документи необхідно повернути позивачу на підставі пункту 9 частини четвертої статті 169, частини другої статті 123 КАС України.

Керуючись пунктом 9 частини четвертої, частинами п`ятою, шостою статті 169, частиною другою статті 123, статтею 248 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії повернути позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ж.В. Каленюк