Справа № 500/3973/24
Суддя: Чепенюк Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про залишення заяви без розгляду

Справа № 500/3973/24

07 листопада 2024 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд у складі судді Чепенюк О.В., розглянувши у порядку письмового провадження заяву представника позивача про стягнення витрат на правову допомогу в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Микулинецької селищної ради про визнання протиправними та скасування рішень в частині, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Тернопільського окружного адміністративного суду перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до Микулинецької селищної ради про визнання протиправними та скасування рішень в частині, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення сорок восьмої сесії восьмого скликання Микулинецької селищної ради від 17 травня 2024 року № 2874 Про внесення змін до рішення № 1613 від 12.11.2021 року Про утворення старостинських округів на території Микулинецької селищної ради в частині внесення змін до рішення № 1613 від 12 листопада 2021 року про утворення старостинських округів Микулинецької селищної ради в кількості 7 округів та утворення Струсівсько-Варваринського старостинського округу у складі сіл - Струсів (1396 жителів), Бернадівка (197 жителів), Варваринці (1483 жителів), (разом 3076 жителів).

Визнано протиправним та скасовано рішення сорок дев`ятої сесії восьмого скликання Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області Про припинення повноважень та звільнення старост № 2889 від 19 липня 2024 року в частині: пункту 1 Взяти до відома факт припинення достроково повноважень старости Варваринецького старостинського округу ОСОБА_1 , у зв`язку із ліквідацією Варваринецького старостинського округу; пункту 2 Звільнити ОСОБА_1 , старосту Варваринецького старостинського округу Микулинецької селищної ради, із достроковим припиненням повноважень, за скороченням штату за п.1 ст. 40 КЗпП, 22 липня 2023 року; пункту 5 (в оскаржуваному рішенні повторно вказаний як пункт 3) Виключити ОСОБА_1 зі складу виконавчого комітету Микулинецької селищної ради; пункту 6 (в оскаржуваному рішенні повторно вказаний як пункт 4) ОСОБА_1 передати закріплені за нею матеріальні цінності, печатки та штампи Микулинецької селищної ради, селищному голові з оформленням відповідних актів.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді старости Варваринецького старостинського округу Микулинецької селищної ради з 23 липня 2024 року. Зобов`язано Микулинецьку селищну раду внести відповідні зміни до трудової книжки ОСОБА_1 . Стягнуто з Микулинецької селищної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 липня 2024 року по 24 жовтня 2024 року у розмірі 77 725,36 грн з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 з 23 липня 2024 року на посаді старости Варваринецького старостинського округу Микулинецької селищної ради та стягнення з Микулинецької селищної ради на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 24003,42 грн звернуто до негайного виконання.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Микулинецької селищної ради на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1937,92 грн.

Доказів понесення інших витрат (крім судового збору) позивачем та представником позивача суду на момент прийняття рішення у справі не було надано.

У позовній заяві представник позивача повідомила, що відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позивачем понесені витрати у вигляді судового збору та витрати на правову допомогу у розмірі 50000,00 грн (том 1 а.с.1-8). .

30 жовтня 2024 року до суду надійшла заява представника позивача - адвоката Сампари Н.М. про стягнення на користь ОСОБА_1 понесених витрат на правову допомогу у розмірі 50000,00 грн, яка сформована в системі «Електронний суд» 29 жовтня 2024 року (том 2 а.с.а.с.60-61).

У змісті заяви зазначена резолютивна частина рішення суду від 24 жовтня 2024 року та викладений зміст статей 16, 132, 134, 139 КАС України. До заяви долучена копія договору про надання правової допомоги №07/06 від 07 червня 2024 року та акт виконаних робіт від 29 жовтня 2024 року (том 2 а.с.62-63).

Рішення суду у цій справі ухвалене за правилами загального позовного провадження, а тому ухвалою суду від 31 жовтня 2024 року на підставі частини третьої статті 252 КАС України постановлено розгляд заяви представника позивача про стягнення витрат на правову допомогу здійснювати у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, запропоновано відповідачу подати до суду пояснення щодо заяви про стягнення витрат на правову допомогу.

Відповідач подав заперечення щодо заявлених витрат на правову допомогу, у яких просить відмовити у задоволенні заяви представника позивача про стягнення витрат на оплату правничої допомоги. Вказує, що позивачем на час розгляду справи не подано доказів понесених витрат. Суд ухвалив рішення з врахуванням судових витрат, а тому підстави для постановлення додаткового судового рішення відсутні. Доказів фактично понесених витрат (платіжних документів, квитанцій, касового ордеру) заявником не надано, вказана сума витрат правової допомоги є необґрунтованою (том 2 а.с.96-99).

Заявник подала до суду заяву про розгляд питання про стягнення витрат на правову допомогу за її відсутності (том 2 а.с.94).

Розгляд заяви про стягнення витрат на правову допомогу проведено в порядку письмового провадження.

Перевіривши доводи заяви про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу та заперечень щодо заявлених витрат на правову допомогу, суд встановив таке.

У позовній заяві представник позивача повідомила, що відповідно до статті 132 КАС України позивачем понесені витрати у вигляді судового збору та витрати на правову допомогу у розмірі 50000,00 грн, у прохальній частині позову зазначено: «Судові витрати покласти на відповідача». До позовної заяви було долучено платіжні документи про сплату судового збору від 25 червня 2024 року та ордер від 07 червня 2024 року серії ВО №1078982, який виданий на підставі договору про надання правової допомоги №07/06 від 07 червня 2024 року, за яким адвокат Сампара Н.М. уповноважена представляти інтереси ОСОБА_1 , зокрема, у Тернопільському окружному адміністративному суді без обмеження повноважень.

На підставі доказів понесених судових витрат лише у вигляді сплати судового збору, суд ухвалив рішення щодо стягнення лише судового збору з Микулинецької селищної ради.

При цьому суд зауважує, що на дату подання позовної заяви представник позивача у позовній заяві стверджувала, що позивачем уже понесені витрати у вигляді судового збору та витрат на правову допомогу у розмірі 50000,00 грн, проте докази на їх підтвердження під час розгляду справи у суді не надала.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як визначено частиною першою статті 143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до пункту 3 частини першої статі 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Отже, за загальним правилом питання про стягнення судових витрат має вирішуватися судом одночасно із задоволенням позову такої сторони у рішенні, постанові.

За змістом частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За текстом пункту 1 частини першої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За частиною четвертою статті 134 КАС Українидля визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Частина перша статті 143 КАС України визначає, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно з частиною третьою статті 143 КАС України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

За частиною п`ятою статті 143 КАС України у випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

З аналізу наведених норм процесуального закону вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат, що, однак, не зумовлює висновку про їх обов`язкову наявність у кожній справі.

Верховний Суд у постанові від 20 грудня 2019 року у справі № 240/6150/18, ухваленої у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду, здійснив комплексний аналіз статей 132, 134, 244, 252 КАС України і висловив правову позицію про те, що судове рішення має містити відповіді на всі заявлені позивачем (третьою особою) вимоги, зазначити у разі потреби їх розмір, а також вирішити питання про негайне виконання та про судові витрати (вимога повноти рішення). Процесуальний інститут додаткового рішення дозволяє виправляти помилки суду, спричинені недотриманням цієї вимоги. Таким чином, питання розподілу судових витрат та способу виконання судового рішення, у разі вирішення питання про право, є обов`язком суду, що вирішується за результатами розгляду справи в залежності від того, яке рішення приймається судом. Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення, додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази (для рішень, постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал). Крім того, додаткові рішення можуть прийматися, якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати. Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.

У постанові від 19 березня 2020 року у справі № 640/6209/19 Верховний Суд також зазначав, що за загальним правилом, питання розподілу судових витрат вирішується судом у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи. Разом з тим, КАС України передбачені випадки, коли суд може вирішити питання розподілу судових витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог, а саме: 1) якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат (частина третя статті 143); 2) у випадку постановлення ухвали про закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду або ухвалення рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням суд вирішує питання про розподіл судових витрат не пізніше десяти днів з дня ухвалення відповідного судового рішення, за умови подання учасником справи відповідної заяви і доказів, які підтверджують розмір судових витрат (частина шоста статті 143); 3) якщо це питання не було вирішено (пункт 3 частини першої статті 252).

Таким чином, у випадку, якщо суд при ухваленні судового рішення по суті спору з певних причин не вирішив питання про судові витрати, або відкладення вирішення цього питання було ініційовано стороною у справі, таке питання підлягає вирішенню шляхом ухвалення судом додаткового судового рішення в порядку, визначеному статтею 252 КАС України.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду постановив ухвалу від 7 липня 2023 року у справі № 340/2823/21 та сформував такі загальні підходи до стягнення витрат. Частина сьома статті 139, частини третя, четверта статті 143 КАС України містять приписи, які дозволяють стороні надати суду докази, які підтверджують витрати на правничу допомогу, протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи, але за умови, що ця сторона зробить про це відповідну заяву до закінчення судових дебатів.

Вказівка у частині сьомій статті 139, частині третій статті 143 КАС України на судові дебати, до закінчення яких сторона може заявити суду прохання (вимогу, клопотання) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, потрібно розуміти не як єдино можливу стадію розгляду справи по суті, на якій дозволяється повідомити суду про цю обставину. Це є останнім етапом - перед виходом суду до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи - для того, щоб сторона могла заявити про необхідність подати докази на підтвердження розміру понесених витрат, які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи.

Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу.

Коли йдеться про розподіл витрат, понесених на професійну правничу допомогу, то ініціювати це питання має сторона, яка понесла ті витрати, й для цього треба щонайменше заявити/повідомити суду про необхідність їх розподілу за наслідками розгляду справи. Власне з цим - з об`єктивованою формою вираження наміру сторони щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу ще до завершення розгляду справи (чи то в порядку письмового провадження, чи в судовому засіданні) - пов`язується можливість як потім подати протягом п`яти днів докази на підтвердження цих витрат, так і ухвалення на цій підставі додаткового судового рішення відповідно до статті 252 КАС України.

У постанові від 25 липня 2023 року у справі №340/4492/22 у розвиток зазначеної вище позиції об`єднаної палати Верховний Суд вказав, що за загальним правилом, усі докази понесених судових витрат мають бути надані сторонами до закінчення розгляду справи. Однак, у випадку, якщо сторона з певних причин не може надати такі документи, ця сторона повинна зробити відповідну заяву до закінчення розгляду справи і надати відповідні докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, отже така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами).

Проте підстави для розподілу судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового судового рішення в цій частині.

Зазначення ж у прохальній частині заяв по суті справи узагальненої вимоги про стягнення судових витрат за результатами розгляду справи не може розцінюватися як належне звернення до суду із заявою про відшкодування судових витрат (в тому числі на правову допомогу), адже за такого викладу прохальної частини без наведення жодних мотивів та обґрунтувань суд фактично позбавлений можливості встановити склад таких витрат, факт їх понесення.

Саме висловлений стороною намір подати певні докази на підтвердження вартості заявлених судових витрат після ухвалення судового рішення є обставиною, яка дозволяє суду не вирішувати відповідне питання у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи.

Застосовуючи зазначені висновки та правові норми до правовідносин, що виникли у цій справі, суд звертає увагу, що у позовній заяві представник позивача зазначила загальне формулювання про необхідність стягнення судових витрат; у змісті позову представник позивача стверджувала, що позивач уже понесла витрати на сплату судового збору та правничу допомогу, проте до ухвалення у справі рішення по суті спору ні позивач, ні її представник не надали доказів на підтвердження понесення таких витрат, як і не вказали жодних причин, які унеможливлюють подання ними відповідних доказів та про наявність поважних причин, які зумовлюють необхідність подання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення у справі. Не наведені обставини поважності причин неподання відповідних доказів щодо правничої допомоги й у поданій представником позивача заяві про стягнення витрат на правову допомогу.

Наведене вище дає підстави вважати, що позивач не подала заяву, яка б у розумінні положень частини сьомої статті 139, частини третьої статті 143 КАС України надавала суду правові передумови для ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу.

У значенні абзацу третього частини сьомої статті 139 КАС України заява сторони про розподіл понесених витрат на правничу допомогу залишається без розгляду якщо вона подана після того, як суд вже розглянув справу та ухвалив рішення, тобто визначені процесуальні наслідки подання відповідної заяви з порушенням положень КАС України.

У даному випадку оскільки позивач (її представник) до ухвалення судом рішення у справі не заявили у встановленому порядку вимогу про здійснення розподілу судових витрат на правничу допомогу, не вказали про наявність поважних причин, які перешкоджали чи унеможливили подання доказів на підтвердження розміру заявлених до відшкодування судових витрат щодо правничої допомоги, то суд висновує, що заяву, яка б у розумінні положень частини сьомої статті 139, частини третьої статті 143 КАС України надавала б суду правові передумови для ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу, позивач у визначений КАС України строк не подала. Відповідно у суду відсутні процесуальні підстави для вирішення питання про розподіл витрат відповідно до статті 252 КАС України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що заява представника позивача про ухвалення додаткового рішення про стягнення з відповідач витрат на правничу допомогу підлягає залишенню без розгляду.

Керуючись статтями 139, 143, 248, 256, 262 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву представника позивача про стягнення витрат на правову допомогу в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Микулинецької селищної ради про визнання протиправними та скасування рішень в частині, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст ухвали складено та підписано 07 листопада 2024 року.

Суддя Чепенюк О.В.