Справа № 520/10448/23
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2024-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2024 р. Справа № 520/10448/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Ральченка І.М. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.09.2024, головуючий суддя І інстанції: Тітов О.М., повний текст складено 09.09.24 по справі № 520/10448/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Харківській області

про визнання протиправним та скасування висновку, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати висновок про відмову у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, який затверджено начальником ГУНП в Харківській області 28.03.2023; зобов`язати ГУНП в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.03.2023 щодо виплати одноразової грошової допомоги з урахуванням висновків суду у цій справі; поновити ОСОБА_1 строк реалізації права на отримання одноразової грошової допомоги, передбачений ч.6 ст.100 Закону України «Про Національну поліцію».

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.09.2024 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано відмову ГУ НП в Харківській області у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , оформлену висновком від 28.03.2023. Зобов`язано ГУ НП в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.03.2023 щодо виплати одноразової грошової допомоги з урахуванням висновків суду у цій справі. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Національної поліції в Харківській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.09.2024 та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що призначення та виплата одноразової грошової допомоги поліцейському законодавчо гарантовані лише за наявності трьох обов`язкових умов, а саме: визначення поліцейському інвалідності; визначення поліцейському інвалідності, внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті; визначення поліцейському інвалідності, внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті. Вказує, що згідно з ч.8 ст.100 Закону №580-VIII особи, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, визначеної цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення в них такого права. Звертає увагу, що при розгляді повторної заяви ОСОБА_1 від 13.03.2023 до ГУНП в Харківські області про виплату одноразової грошової допомоги, виявлена відсутність правових підстав для виплати одноразової грошової допомоги, оскільки згідно з п.6 ст.100 Закону №580-VIII особа, яка має право на отримання одноразової грошової допомоги, може реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення в неї такого права. Наголошує, що ОСОБА_1 звільнений з поліції 27.04.2019 за ч.2 ст.77 Закону №580-VIII (через хворобу), звернувся з повторною заявою про виплату одноразової грошової допомоги до ГУНП в Харківській області 13.03.2023, тобто термін реалізації його права на отримання одноразової грошової допомоги перевищив 3 роки та склав 3 роки 10 місяців 16 днів, що не відповідає вимогам п.6 ст.100 Закону №580-VIII.

ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.09.2024 без змін. Зазначає, що позивач не зміг реалізувати своє право на отримання одноразової грошової допомоги саме через протиправні дії відповідача щодо звільнення позивача наказом від 18.03.2019 №76 о/с, який рішенням суду у справі №520/11044/19 визнано протиправним та скасовано. Вказує, що подальші протиправні дії відповідача по незаконному звільненню позивача за станом здоров`я через хворобу з 26.09.2022 замість 27.04.2019 (провадження у справі №520/8890/22 закрито, оскільки оскаржувані порушення були самостійно виправлені відповідачем), спрямовані саме на затягування строків виникнення у позивача умов для застосування п.3 ч.1 ст.97 Закону та звернення до відповідача з відповідною заявою щодо виплати одноразової грошової допомоги, оскільки відповідачу зі свідоцтва про хворобу від 26.04.2019 №115 було достеменно відомо, що з 27.04.2019 позивач не міг бути поліцейським, адже має захворювання, що перешкоджає проходженню служби в поліції і він повинен бути звільненим зі служби в поліції з 27.04.2019 та незаконність звільнення позивача у 2022 році, який з 2019 року не міг бути поліцейським, на підставі свідоцтва про хворобу від 2019 року для відповідача була очевидною. Вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірних висновків, що повторне звернення позивача до ГУНП в Харківській області із заявою про отримання одноразової грошової допомоги на підставі п.3 ч.1 ст.97 Закону №580-VIII відбулось в межах трирічного строку, а тому відмова ГУ НП в Харківській області у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , оформлена висновком від 28.03.2023, є протиправною та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.1 ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив службу в органах Національної поліції України.

Наказом начальника ГУНП в Харківській області від 18.03.2019 №76 о/с позивача з 29.03.2019 звільнено зі служби в поліції за п.4 ч.1 ст.77 Закону №580-VIII (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

Згідно з довідкою до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12ААА №989278, що видана КЗОЗ «Обласний центр медико-соціальної експертизи», з 11.06.2019 встановлено другу групу інвалідності, причина інвалідності пов`язана з виконанням службових обов`язків.

Позивач 24.07.2019 звернувся до ГУНП в Харківській області із заявою про виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 97 Закону України «Про Національну поліцію»

Висновком від 12.08.2019, затвердженим начальником ГУНП в Харківській області, відмовлено ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги, у зв`язку з тим, що останнього було звільнено за п.4 ч.1 ст.77 Закону №580-VIII (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), а не через хворобу.

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою про визнання протиправним та скасування наказу від 18.03.2019 №76 о/с, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити певні дії.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 29.08.2022 у справі №520/11044/19 визнано протиправним та скасовано наказ ГУНП в Харківській області від 18 березня 2019 року №76 о/с про звільнення позивача зі служби в поліції за п.4 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) та зобов`язано ГУНП в Харківській області поновити його на посаді оперуповноваженого сектору з обслуговування об`єктів відділу спеціальної поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області з 29 березня 2019 року.

На виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 29.08.2022 ГУНП в Харківській області 26.09.2022 видано наказ № 452 о/с, яким скасовано пункт наказу від 18 березня 2019 року №76 о/с ГУНП в Харківській області в частині звільнення позивача зі служби в поліції, з 29 березня 2019 року за п.4 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) та поновлено ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого сектору з обслуговування об`єктів відділу спеціальної поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області з 30 березня 2019 року.

26.09.2022 наказом ГУНП в Харківській області №455 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції на підставі п.2 ч.1 ст.77 (за станом здоров`я - через хворобу), згідно із Законом України «Про Національну поліцію» з 26.09.2022. Підставою для звільнення послугувало свідоцтво про хворобу від 26.04.2019 №115, видане госпітальною ВЛК ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Харківській області».

Не погодившись із наказом ГУНП в Харківській області від 26.09.2022 №455 о/с та вважаючи його незаконним, позивач звернувся з позовом до Харківського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 13.12.2022 у справі №520/8890/22 закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, оскільки повне відновлення законних прав та інтересів позивача у цьому спорі можливе без визнання протиправним спірного наказу в оскаржуваній частині, тому що відповідачем наказом від 07.11.2022 №540 о/с внесені зміни до пункту наказу від №455 о/с та звільнено ОСОБА_1 на підставі п.2 ч.1 ст.77 Закону України №580-ІІІ (за станом здоров`я (через хворобу) - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) з 27.04.2019, чим поновлено порушені права позивача.

У подальшому, 13.03.2023 ОСОБА_1 звернувся до ГУНП в Харківській області із заявою про отримання одноразової грошової допомоги на підставі п.3 ч.1 ст.97 Закону України «Про Національну поліцію».

06.04.2023 ГУНП в Харківській області направило лист №637/119/05/29-2023 позивачу, в якому роз`яснено про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги, що передбачена п.3 ч.1 ст.97 Закону України №580-VIII, у зв`язку із перевищенням терміну реалізації права на отримання даного виду виплати.

Не погодившись із зазначеною відмовою, позивач ініціював даний спір.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправної відмови відповідача у призначенні одноразової грошової допомоги позивачу, оформленої висновком від 28.03.2023.

У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 13.03.2023 щодо виплати одноразової грошової допомоги з урахуванням висновків суду у цій справі.

Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, отже, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в частині задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (частина перша); це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними (частина друга); пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя).

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі по тексту - Закон №580-VIII; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Сферу соціального захисту поліцейських урегульовано розділом ІХ Закону №580-VIII, яким визначаються, зокрема порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги (ст.97-101).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.97 Закону №580-VIII одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі визначення поліцейському інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

За приписами п.4 ч.1 ст.97 Закону №580-VIII підставою для виплати одноразової грошової допомоги є визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

Таким чином, зазначені положення Закону №580-VIII застосовуються виключно за обов`язкової одночасної наявності, щонайменше, трьох умов (причина інвалідності, час настання інвалідності та причина звільнення):

- причиною інвалідності є захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції;

- інвалідність повинна бути встановлена до моменту звільнення або не пізніше, ніж протягом шести місяців після звільнення особи з поліції;

- причина звільнення такої особи з поліції повинна бути зумовлена захворюванням або пораненням, пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції.

Оскільки відповідачем не оскаржується безпосередня наявність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, а відмова від 06.04.2023 у її призначенні мотивована виключно термінами звернення на її отримання, суд вбачає, що предметом дослідження в межах даної справи є саме питання прострочення/вчасності позивачем звернення за отриманням одноразової грошової допомоги до ГУ НП.

Частиною 8 ст.100 Закону №580-VIII передбачено, що особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, визначеної цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення в них такого права.

За приписами пп.2 п.1 розділу ІІ Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.01.2016 №4 (чинний на момент виникнення спірних правовідносин), днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення поліцейському інвалідності - дата, з якої встановлено інвалідність, що зазначена в довідці до акта огляду медико-соціальної експертної комісії, у разі відсутності дати, з якої встановлено інвалідність, - дата видачі довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії.

Вказані положення частини 8 статті 100 Закону №580-VIII свідчить про те, що законодавець встановив преклюзивний (присічний, присікальний або обмежений) (від лат. praeclusio - закривання або перешкода) трирічний строк, яким обмежено строк реалізації особою свого права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності, який обраховується безпосередньо з дати її встановлення або дня видачі довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 15.02.2022 у справі №580/3295/20.

У постановах від 23.10.2018 у справі №161/69/17, від 12.03.2019 у справі №760/18315/16-а, від 14.02.2022 у справі №580/3295/20, від 26.04.2024 у справі №260/2081/23 Суд дійшов висновку, що строк може вважатись присічним за умови, якщо особа протягом цього строку має можливість у будь-який час звернутися за захистом своїх соціальних прав, а саме, права на отримання грошової виплати; не вважається завершеним строк за умови об`єктивної відсутності можливості особи безперешкодного звернення за реалізацією відповідного соціального права; таке обмеження буде порушенням права особи на соціальне забезпечення та проявом дискримінації.

За загальним правилом преклюзивний (присічний, присікальний або обмежений) строк не підлягає поновленню, водночас, у виключних випадках строк може вважатися таким, що розпочався пізніше або є незавершеним, а особа такою, що не втратила соціальні гарантії, які надані їй законом, зокрема, у даному випадку, можливість реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги із застосуванням судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову).

Такий виключний випадок повинен передбачати у сукупності такі умови:

- наявність непереборних обставин, які пов`язані з дійсними істотними та об`єктивними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та/або поважних причин, які не залежали від волі та дій особи, що підтверджені доказами, належність яких повинна бути перевірена уповноваженим органом або судом;

- відсутність підстав стверджувати про можливу бездіяльність (недобросовісність) особи, що може виражатися у її незацікавленості у дотриманні встановлених строків або умисному ухиленні від вчинення необхідних активних дій, передбачених законодавством;

- вчинення особою відповідних активних дій з метою реалізації свого права на передбачені законом соціальні гарантії (отримання одноразової грошової допомоги).

При цьому вчинення особою активних дій включає в себе наявність підтвердженого факту звернення такої особи в межах встановленого трирічного строку за належною їй соціальною виплатою (що свідчить про волевиявлення особи вчасно реалізувати її право на отримання допомоги), невідкладне оскарження в судовому порядку відмови суб`єкта владних повноважень у призначенні такої виплати та/або інших дій (рішень) чи бездіяльності, що виявлені за наслідками такої відмови (неналежне/невчасне оформлення уповноваженими суб`єктами документів, які є підставою для отримання відповідної соціальної виплати, наприклад, постанови ВЛК, акта розслідування нещасного випадку, акта, що свідчить про причини та обставини поранення, довідки МСЕК), і які перешкоджають реалізації права на отримання такої допомоги при повторному зверненні (що демонструє готовність особи захистити своє право і довести неправомірність дій суб`єкта владних повноважень з метою отримання належної їй соціальної виплати).

Така позиція корелюється з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 20.06.2024 у справі №340/2259/23.

З матеріалів справи вбачається, що позивач отримав довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА №989278 від 08.07.2019, з 11.06.2019 позивачу встановлено ІІ групу інвалідності, причина інвалідності пов`язана з виконанням службових обов`язків.

Відтак, право на отримання одноразової грошової допомоги у позивача виникло з 11.06.2019.

Вперше позивач звернувся до відповідача за отриманням одноразової грошової допомоги 24.07.2019. Відмова ГУ НП в Харківській області мотивована тим, що позивача звільнено за п.4 ч.1 ст.77 Закону №580-VIII (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), а не через хворобу.

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою про визнання протиправним та скасування наказу від 18.03.2019 №76 о/с, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити певні дії.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 29.08.2022 у справі №520/11044/19 визнано протиправним та скасовано наказ ГУНП в Харківській області від 18 березня 2019 року №76 о/с про звільнення позивача зі служби в поліції за п.4 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) та зобов`язано ГУНП в Харківській області поновити його на посаді оперуповноваженого сектору з обслуговування об`єктів відділу спеціальної поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області з 29 березня 2019 року.

На виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 29.08.2022 ГУНП в Харківській області 26.09.2022 видано наказ № 452 о/с, яким скасовано пункт наказу від 18 березня 2019 року №76 о/с ГУНП в Харківській області в частині звільнення позивача зі служби в поліції, з 29 березня 2019 року за п.4 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) та поновлено ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого сектору з обслуговування об`єктів відділу спеціальної поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області з 30 березня 2019 року.

26.09.2022 наказом ГУНП в Харківській області №455 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції на підставі п.2 ч.1 ст.77 (за станом здоров`я - через хворобу), згідно із Законом України «Про Національну поліцію» з 26.09.2022. Підставою для звільнення послугувало свідоцтво про хворобу від 26.04.2019 №115, видане госпітальною ВЛК ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Харківській області».

Позивач оскаржив до суду дату звільнення (справа № 520/8890/22, ухвала про закриття провадження у справі від 13.12.2022) внаслідок, чого наказом від 07.11.2022 № 540 о/с внесені зміни до пункту наказу від №455 о/с та звільнено ОСОБА_1 на підставі п.2 ч.1 ст.77 Закону України №580-ІІІ з 27.04.2019 за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції, чим поновлено порушені права позивача.

Таким чином, позивача звільнено 27.04.2019 на підставі хвороби, пов`язаної з виконанням службових обов`язків, в межах шестимісячного строку з моменту встановлення інвалідності, пов`язаної з виконанням службових обов`язків.

Разом з тим, на час судових проваджень, пов`язаних із захистом прав позивача, строк звернення за одноразовою грошовою допомогою переривався включно до 13.12.2022, відтак, присічний строк на звернення із заявою на отримання одноразової грошової допомоги позивачем є незавершеним.

Суд вбачає з матеріалів справи підтвердження активних дій позивача з метою підтвердження свого права на отримання одноразової грошової допомоги, його безпосередній намір на отримання одноразової грошової допомоги (факт першого звернення до відповідача), а також наявність обставин, що не залежали від позивача необхідність звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів від протиправних дій відповідача.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання відповідача на пропуск позивачем трирічного строку звернення із заявою про призначення і виплату одноразової грошової допомоги, як на підставу для відмови у призначенні такої допомоги, оскільки вищевказані протиправні дії відповідача позбавляли позивача права на отримання соціального захисту.

Інших підстав для відмови позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги спірне рішення відповідача не містить.

Підсумовуючи викладене вище, зважаючи на встановлені обставини справи та наведені вище норми права, якими врегульовані спірні правовідносини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність відмови ГУ НП в Харківській області у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , оформленої висновком від 28.03.2023.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідачем жодних належних доказів на підтвердження правомірності власних дій (рішення), які є предметом оскарження, надано не було.

Колегія суддів враховує, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів, з урахуванням ч.1 ст.308 КАС України, погоджується з висновком суду першої інстанції, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивача буде визнання протиправною та скасування відмови ГУ НП в Харківській області у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , оформленої висновком від 28.03.2023, та зобов`язання ГУ НП в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.03.2023 щодо виплати одноразової грошової допомоги з урахуванням висновків суду у цій справі.

Таким чином, переглянувши рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини, що мають значення для справи з урахуванням встановлених та доведених фактів із наведенням належних висновків та правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.09.2024 по справі № 520/10448/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.М. Ральченко І.С. Чалий