Справа № 420/29150/24
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2024-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/29150/24

Головуючий в 1 інстанції: Скупінська О.В.

Дата і місце ухвалення 18.09.2024 р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді доповідача Шеметенко Л.П.

судді Градовського Ю.М.

судді Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання протиправним висновку, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції, в якому позивач просив суд визнати протиправним та скасувати обґрунтований висновок відносно ОСОБА_1 щодо виявлення ознак кримінального правопорушення, пов`язаного з корупцією, затвердженого заступником Голови Національного агентства з питань запобігання корупції від 19.07.2023.

Разом з позовною заявою до суду надано копію обґрунтованого висновку щодо виявлення ознак кримінального правопорушення, пов`язаного з корупцією від 19.07.2023, затвердженого заступником Голови Національного агентства з питань запобігання корупції 19.07.2023 (далі Висновок), відповідно до якого Національне агентство з питань запобігання корупції відповідно до ст.51-4 Закону України «Про запобігання корупції» на підставі інформації, розміщеної на сайті «YouTube» у публікації «Корчинський про огидну корупцію воєнкома з Одещини Борисова», провело моніторинг способу життя начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Сухопутних військ Збройних Сил України ОСОБА_1 , який відповідно до п.п. «г» п.1 ч.1 ст.3 Закону є особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

За результатами моніторингу виявлено ознаки корупційного кримінального правопорушення, передбаченого ст.368-5 Кримінального кодексу України, які свідчать про незаконне збагачення ОСОБА_1 на суму 188527022,45 грн.

У Висновку зазначено, що відповідно до абз.2 ч.4 ст.51-4 Закону України «Про запобігання корупції» необхідно направити матеріали щодо ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань для вирішення питання щодо внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.368-5 Кримінального кодексу України, та здійснення досудового розслідування з метою притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності.

Вказаний Висновок листом від 19.07.2023 №282-01/16031-23 «Про направлення обґрунтованого висновку» направлено на адресу Державного бюро розслідувань для вирішення питання щодо внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.368-5 Кримінального кодексу України, та здійснення досудового розслідування з метою притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності.

Вважаючи спірний Висновок протиправним, а свої права порушеними, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року відмовлено у відкритті провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання протиправним висновку.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції прийнята з порушенням норм процесуального права та без врахування висновків Верховного Суду, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду щодо можливості оскарження обґрунтованого висновку Національного агентства з питань запобігання корупції, прийнятого за результатом повної перевірки декларації суб`єкта декларування. З цього приводу апелянт зазначає, що механізми проведення повної перевірки декларації та моніторингу способу життя суб`єкта декларування є аналогічними, зводяться до проведення перевірки та, у разі встановлення ознак кримінального правопорушення, складення та направлення до відповідних органів обґрунтованого висновку.

Крім того, апелянт вважає, що судом першої інстанції, на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі, надано оцінку обраному позивачем способу захисту порушеного права та оскаржуваному висновку, тобто вирішено ті питання, які підлягають вирішенню під час розгляду справи по суті, чим допущено порушення норм процесуального права. В обґрунтування своєї позиції апелянт посилається на висновки Верховного Суду, згідно яких суд першої інстанції, на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі, не має права давати оцінку обраному позивачем способу захисту порушеного права, доказам та встановлювати наявність чи відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги. На думку апелянта, встановлення судом факту наявності або відсутності порушеного права та інтересу може бути вирішено лише під час розгляду справи по суті.

Враховуючи викладене, апелянт вважає, що у даній справі виник спір між сторонами під час реалізації відповідачем владної управлінської функції - моніторингу способу життя позивача, а саме з приводу перевищення відповідачем наданих статтею 51-4 Закону України «Про запобігання корупції» повноважень в частині моніторингу способу життя осіб, які не належать до категорії суб`єкта декларування та членів його сім`ї, тому такий спір є публічно-правовим.

Представником відповідача надано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін.

Суд першої інстанції, вирішуючи спірне питання, виходив з того, що обґрунтований висновок щодо виявлення ознак кримінального правопорушення, пов`язаного з корупцією, складений за результатом моніторингу способу життя суб`єктів декларування не є рішенням суб`єкта владних повноважень в розумінні пункту 19 частини 1 статті 4 КАС України, а за своєю природою є повідомленням про кримінальне правопорушення, підтвердження вчинення якого можливе лише в рамках кримінального провадження.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом частини другої статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частин першої та третьої статті 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Разом з тим, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

У Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Суд наголошує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

За змістом пункту 9 частини п`ятої статті 160 КАС України зазначається, що у позовній заяві повинно бути обґрунтовано порушення оскаржуваним рішенням прав, свобод або інтересів позивача.

Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішень суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень.

Крім того, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

При цьому, порушення вимог закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відповідно до висновку, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі № 800/301/16, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту (висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №802/2474/17-а).

Водночас, відсутність у заявника прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18, від 23 грудня 2019 року у справі № 712/3842/17, від 27 лютого 2020 року у справі № 500/477/15-а та від 12 травня 2021 року у справі № № 640/11938/20

Крім того, у постанові від 18 лютого 2022 року у справі № 520/3601/19 Верховний Суд дійшов висновку про те, що охоронюваний законом інтерес, за захистом якого особа звертається до суду, судам варто оцінювати в межах судового розсуду (дискреції), визначеного процесуальним законом, зокрема, на предмет обґрунтованості наявності та доведеності такого інтересу. Такі повноваження щодо визначення «штучності заявленого особою охоронюваного законом інтересу» та відповідного реагування на них сприяють дотримання судами принципів правової визначеності, процесуальної економії, ефективності, розумності (раціональності), а також принципу обов`язковості виконання судового рішення.

Наявність у особи права на звернення до суду має вирішуватися на етапі відкриття провадження у справі. При вирішенні цього питання суди мають враховувати поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, яке слід тлумачити в контексті частини третьої статті 124 Конституції України в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підпадають під юрисдикцію саме адміністративних судів, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Аналогічний правовий висновок викладений, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 800/559/17, від 3 квітня 2018 року у справі № 9901/152/18, від 30 травня 2018 року у справі № 9901/497/18, від 5 лютого 2019 року у справі № 9901/638/18 та від 27 лютого 2019 року у справі № 9901/798/18, а також постановах Верховного Суду від 19 жовтня 2023 року у справі № 320/9959/20 та від 16 серпня 2023 року у справі № 440/3862/18.

Враховуючи викладене, колегія суддів критично оцінює доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Фактично, судом першої інстанції, всупереч доводам апелянта, на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі не надавалась оцінка обраному позивачем способу захисту порушеного права, доказам. Водночас, суд, вирішуючи питання, чи підлягає справа розгляду в порядку адміністративного судочинства, обґрунтовано надав правову оцінку оскаржуваному у межах даної справи Висновку у цьому контексті та обсязі, необхідному для правильного вирішення питання.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, де суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Отже, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте, сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

У контексті вказаного, визначаючи правову природу обґрунтованого висновку НАЗК, прийнятого за результатами моніторингу способу життя суб`єктів декларування, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частинами 1-4 статті 51-4 Закону України «Про запобігання корупції» Національне агентство здійснює вибірковий моніторинг способу життя суб`єктів декларування з метою встановлення відповідності їх рівня життя наявним у них та членів їх сім`ї майну і одержаним ними доходам згідно з декларацією особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що подається відповідно до цього Закону.

Моніторинг способу життя суб`єктів декларування здійснюється Національним агентством на підставі інформації, отриманої від фізичних та юридичних осіб, а також із медіа та інших відкритих джерел інформації, яка містить відомості про невідповідність рівня життя суб`єктів декларування задекларованим ними майну і доходам.

Порядок здійснення моніторингу способу життя суб`єктів декларування визначається Національним агентством.

Моніторинг способу життя здійснюється із додержанням законодавства про захист персональних даних та не повинен передбачати надмірного втручання у право на недоторканність особистого і сімейного життя особи.

Встановлення невідповідності рівня життя суб`єкта декларування задекларованим ним майну і доходам є підставою для здійснення повної перевірки його декларації. У разі встановлення невідповідності рівня життя Національним агентством надається можливість суб`єкту декларування протягом десяти робочих днів надати письмове пояснення за таким фактом.

У разі виявлення за результатами моніторингу способу життя ознак корупційного правопорушення або правопорушення, пов`язаного з корупцією, Національне агентство інформує про них спеціально уповноважені суб`єкти у сфері протидії корупції.

Згідно з положеннями частини сьомої статті 12 Закону України «Про запобігання корупції» у разі виявлення ознак іншого корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення Національне агентство затверджує обґрунтований висновок та надсилає його іншим спеціально уповноваженим суб`єктам у сфері протидії корупції.

При цьому, повноваження Національного агентства безпосередньо регламентовані статтею 11 Закону України «Про запобігання корупції», з аналізу яких вбачається, що до компетенції відповідача не належить притягнення суб`єктів декларування до будь-якого виду відповідальності за результатами проведення моніторингу способу життя, що, у свою чергу, виключає можливість прийняття стосовно суб`єкта декларування рішення, яке може стати підставою для настання негативних наслідків та порушення прав, які потребують захисту та відновлення.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що обґрунтований висновок НАЗК, прийнятий за результатами моніторингу способу життя суб`єктів декларування не тягне безпосередньо виникнення для особи, моніторинг способу життя якої проводився, будь-яких правових наслідків, та за своєю правовою природою є лише способом фіксування обставин можливого вчинення особою корупційного правопорушення. Проаналізувавши зазначений Висновок, колегія суддів зазначає, що він не містить жодних обов`язкових до виконання позивачем приписів, строку їх виконання тощо, а тому вказаний висновок не може вважатись рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні КАС України.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі №990/152/22, Верховний Суд звернув увагу, що у разі, якщо оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень не створює для позивача жодних правових наслідків, то прийняття такого рішення не породжує для останнього права на судовий захист, тобто права на звернення із адміністративним позовом, адже для ефективного захисту порушених прав необхідно щоб існував чіткий зв`язок між стверджуваним порушенням та способом захисту прав або інтересів; відсутність публічно-правового спору зумовлено також відсутністю безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між прийнятим суб`єктом владних повноважень рішенням і порушеними правами суб`єкта приватного права.

Водночас, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що Висновок по суті є повідомленням про кримінальне правопорушення, підтвердження вчинення якого можливо лише в рамках кримінального провадження. Між тим, затвердження обґрунтованого висновку та направлення його до спеціального уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції не є беззаперечним свідченням про вчинення суб`єктом декларування кримінального правопорушення і не має на меті застосування будь-яких заходів кримінально-правового характеру, оскільки правоохоронні органи розглядають обґрунтований висновок та за результатами такого розгляду приймають рішення щодо наявності або відсутності підстав для відкриття кримінального провадження.

У цьому контексті колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що недопустимим з огляду на завдання адміністративного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим, а такі позови не підлягають судовому розгляду за правилами жодного виду судочинства. Доводити недостовірність інформації, зафіксованої у Висновку, протиправність складання останнього, неналежність і недопустимість доказів позивач має у кримінальному провадженні на відповідній стадії кримінального процесу, а не заявляючи позовні вимоги до органу, який склав відповідний висновок. Аналогічні висновки неодноразово висловлювались Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 333/6816/17.

Щодо доводів апеляційної скарги відносно неврахування висновків Верховного Суду щодо можливості оскарження довідки та обґрунтованого висновку Національного агентства з питань запобігання корупції, прийнятого за результатом повної перевірки декларації суб`єкта декларування, колегія суддів зазначає, що вказані висновки не є релевантними обставинам даної справи, враховуючи наступне.

Так, правова позиція щодо можливості оскарження довідки та обґрунтованого висновку Національного агентства з питань запобігання корупції, прийнятого за результатом повної перевірки декларації суб`єкта декларування була викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 23 березня 2023 року у справі №160/4098/22 та від 15 червня 2023 року справа № 240/24844/21.

Узагальнюючи висновки Верховного Суду, необхідно зазначити, що вони полягають у тому, що довідка НАЗК є актом індивідуальної дії, оскільки безпосередньо породжує правові наслідки для суб`єкта декларування у вигляді виникнення обов`язку подати відповідну декларацію з достовірними відомостями у встановлений такою довідкою строк. При цьому, довідка НАЗК, у випадку коли у ній вказано про порушення декларантом вимог законодавства, може впливати на проходження публічної служби та може бути оскаржена в порядку адміністративного судочинства. В свою чергу, оскільки обґрунтований висновок складається на підставі довідки, яка містить висновок про виявлення за результатами проведення повної перевірки ознак корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, за яке передбачено кримінальну відповідальність, та яка підлягає оскарженню у порядку адміністративного судочинства, відповідно обґрунтований висновок також може бути оскарженим до адміністративного суду.

Водночас, у межах проведення моніторингу життя суб`єкта декларування на підставі приписів ст. 51-4 Закону України «Про запобігання корупції» не передбачено складення будь-яких довідок, які містять обов`язкові до виконання приписи, оскаржуваний у межах даної справи Висновок владних (управлінських) приписів також не містить, що свідчить про відмінність обставин даної справи.

Враховуючи вказане, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо того, що механізми проведення повної перевірки декларації та моніторингу способу життя суб`єкта декларування є аналогічними, а вищенаведені висновки Верховного Суду є застосовними у межах спірних правовідносин.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що обґрунтований висновок щодо виявлення ознак кримінального правопорушення, пов`язаного з корупцією, складений за результатом моніторингу способу життя суб`єктів декларування, не є рішенням суб`єкта владних повноважень в розумінні пункту 19 частини 1 статті 4 КАС України, а отже, не підлягає оскарженню в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

У постанові від 22.03.2018 у справі № П/9901/135/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що поняття «спір, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Колегія суддів зазначає, що доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

З огляду на все вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно встановлено обставини у справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 07.11.2024 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Ю.М. Градовський

Суддя: І.О. Турецька