Справа № 686/26692/24
Суддя: Дем'янов Ю. М.
Дата ухвалення: 2024-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/686/257/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області

у складі: головуючого судді Дем`янова Ю.М.,

за участі секретаря судового засідання Ткаченко Л.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Хмельницький адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Хмельницькій області про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,

встановив:

Стислий виклад позицій учасників справи.

До Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 01.10.2024 надійшла адміністративна позовна заява ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Хмельницькій області про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення серії МН МХМ № 001347 від 23.09.2024 про накладення адміністративного стягнення за ч. 2 ст. 203 КУпАП та закриття провадження у справі.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказується, що вона, як громадянка російської федерації, маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через релігійні переконання (участь в діяльності організації Свідків Єгови) в російській федерації, є шукачкою захисту в Україні відповідно до ратифікованих Україною міжнародних конвенцій.

12.09.2023 позивачку було затримано головним спеціалістом Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області ОСОБА_2 та складено щодо неї протокол про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 203 КУпАП, винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у розмірі 3400,00 грн, а також ухвалено рішення № 013793 від 12.09.2023 про примусове повернення до країни походження.

Постанову про накладення зазначеного адміністративного стягнення скасовано рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24.11.2023 у справі №686/25161/23, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 31.01.2024 у вказаній адміністративній справі.

Зазначене ж рішення про примусове повернення було скасовано рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20.02.2024 у справі № 686/25160/23, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24.07.2024 у вказаній адміністративній справі.

Як зазначає у позовній заяві позивачка, 28.05.2024 вона подала заяву-анкету про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до управління ДМС України в Хмельницькій області. Проте, заяву позивачки не прийняли та не надали їй письмової відповіді про причини відмови у прийнятті.

23.09.2024 начальником відділу організації запобігання нелегальної міграції, реадмісії та видворення УДМС України у Хмельницькій області прийнято щодо позивачки рішення про примусове видворення з України, а також складено протокол про адміністративне правопорушення та, в подальшому, винесено оскаржувану постанову МН МХМ 001347 від 23.09.2024 про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.203 КУпАП.

ОСОБА_1 зазначає, що причиною вчинення зазначених дій працівниками УДМС України у Хмельницькій області є те, що позивачка вчасно не залишила територію України після закінчення відповідного терміну перебування, зокрема з 13.09.2023.

Разом з тим, ОСОБА_1 переконана, що відповідач систематично, без поважних причин, не приймав у останньої заяву про визнання її біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, тому у діях позивачки відсутній склад адміністративного правопорушення за статтею 203 КУпАП. Однак, вказані обставини при складенні протоколу та винесенні постанови не враховано уповноваженим працівником УДМС України у Хмельницькій області.

Тобто, при складенні протоколу та подальшому притягненні ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності всебічне, повне та об`єктивне з`ясування фактичних обставин справи не здійснювалося уповноваженим працівником.

Відтак, позивачка вважає оскаржувану постанову протиправною, та такою, що підлягає скасуванню, а тому звертається до суду з цим позовом.

Від представника відповідача Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області, 17.10.2024 у справі надійшов відзив, у якому повністю заперечуються заявлені позовні вимоги з підстав їх необґрунтованості. Представником відповідача вказується, що даний час у позивачки немає жодних законних підстав для перебування на території України, а для продовження терміну перебування на території України остання у передбаченому законодавством порядку до відповідача не зверталася.

Як зазначає відповідач, 23.09.2024 було виявлено та доставлено до Управління громадянку російської федерації ОСОБА_1 , яка перебуває на території України з порушенням міграційного законодавства. Документи, які б давали право на виїзд, а також документи, які б підтверджували законність перебування її на території України, в останньої відсутні.

Позивачка посвідкою на постійне проживання та тимчасове проживання не документована, із заявами про продовження строку перебування, оформлення дозволу на імміграцію, а також набуття громадянства України не зверталася, біженцем або особою, що потребує додаткового чи тимчасового захисту, позивачку не визнано.

Відтак, позивачка продовжує знаходитись на території України нелегально, що підтверджує правомірність притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП, оскільки диспозиція вказаної правової норми передбачає адміністративну відповідальність за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні.

Окрім того, відповідач зазначає, що доводи позивачки про її побоювання повернутись до країни походження є надуманими, а обставини, які б свідчили про обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань з релігійних причин у разі її повернення до країни походження, не підтверджені належними доказами.

Зважаючи на зазначене, відповідач просить у задоволенні позову відмовити.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 10.10.2024 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відповідно до ч. 5 ст. 261 КАС України.

Згідно із вимогами ч. 3 ст. 261 КАС України якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - протягом п`ятнадцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

17.10.2024 на адресу суду від відповідача у справі надійшов відзив на поданий позов, у якому відповідач позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову.

21.10.2024 від позивачки надійшла відповідь на відзив, у якій заперечується позиція відповідача у справі, яка викладена у відзиві.

07.11.2024 від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

08.11.2024 від позивачки надійшло заперечення щодо поданого клопотання про зупинення провадження у справі.

Ухвалою суду від 13.11.2024 у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі відмовлено, у зв`язку із його необґрунтованістю.

Інші заяви та клопотання від учасників справи до суду не надходили, процесуальні дії не вчинялись.

Встановлені судом фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Судом встановлено, що постановою про накладення адміністративного стягнення серії МН МХМ № 001347 від 23.09.2024 на ОСОБА_1 накладено стягнення у виді штрафу 3400 грн. внаслідок вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП, а саме за порушення правил перебування іноземців на території України, оскільки остання вчасно не залишила територію України після закінчення терміну перебування, в тому числі з 13.09.2023.

Того ж дня, 23.09.2024 щодо ОСОБА_1 Управлінням ДМС України у Хмельницькій області прийнято рішення про її примусове видворення з України.

Судом з`ясовано, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24.11.2023 у справі № 686/25161/23, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 31.01.2024, позов ОСОБА_1 до ДМС України в Хмельницькій області про скасування постанови задоволено. Постанову серії ПН МХМ № 001107 від 12 вересня 2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, якою накладено штраф у розмірі 3400,00 грн. скасовано, провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності закрито.

ОСОБА_1 є громадянкою рф, що підтверджується копією паспорта громадянина рф від 18.12.2020 № 45 21 064069.

31.10.2021 ОСОБА_1 прибула на територію України через КПП «Нові Яриловичі» та з цього часу територію України не покидала.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 лютого 2024 року у справі № 686/25160/23, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24.07.2024 року, скасовано рішення № 013793 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянки російської федерації ОСОБА_1 , прийняте 12.09.2023 головним спеціалістом УДМС України в Хмельницькій області ОСОБА_2 .

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11.10.2024 у справі № 686/26922/24 визнано протиправним та скасовано рішення про примусове видворення з України іноземця громадянки російської федерації ОСОБА_1 , прийняте 23.09.2024 начальником відділу організації запобігання нелегальної міграції, реадмісії та видворення Управління ДМС України у Хмельницькій області.

Також рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 31.10.2024 у справі № 560/10747/24 визнано протиправною бездіяльність Управління ДМС України в Хмельницькій області, яка полягає у неприйнятті рішення щодо прийняття заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті її заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у порядку, визначеному Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884, та зобов`язано Управління ДМС України в Хмельницькій області прийняти рішення щодо прийняття заяви громадянки російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті заяви громадянки російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у порядку визначеному чинним законодавством.

З матеріалів справи, що розглядається, судом встановлено, що 28.05.2024 позивачка намагалась подати заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Управління ДМС Україні в Хмельницькій області.

Також, 28.05.2024 позивачкою подано скаргу до Управління ДМС Україні в Хмельницькій області про відмову у прийнятті заяви про визнання її біженкою чи особою, яка потребує додаткового захисту.

24.06.2024 ОСОБА_1 від ДМС України надійшла відповідь по зазначеній скарзі із посиланням на лист УДМС України в Хмельницькій області від 21.06.2024 зі змісту якого вбачається, що УДМС України в Хмельницькій області визнає, що права позивачки обмежуються у зв`язку із тим, що Україна перебуває в умовах воєнного стану внаслідок широкомасштабної збройної агресії зі сторони російської федерації.

Водночас, із листів Управління ДМС Україні в Хмельницькій області, датованих 23.09.2024 вбачається, що заява про визнання ОСОБА_1 біженкою чи особою, що потребує додаткового захисту не реєструвалась, довідкою про звернення за захистом в Україні остання не документована, з питань продовження строку перебування, оформлення дозволу на імміграцію, документування посвідками на постійне та тимчасове проживання не зверталась, в процедурі отримання захисту не перебуває.

Норми права, які застосував суд і мотиви їх застосування.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (надалі Закон № 3773-VI).

Положення статті 1 Закону № 3773-VI розрізняє два поняття («іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах» та «нелегальний мігрант»).

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону № 3773-VI, іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Статтею 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України; або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті тягне за собою накладення відповідного штрафу.

Згідно з ст. 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-V1 передбачено, що іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Згідно до частини 3 статті 3 розділу І Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» «іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки Р України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України)...».

Згідно із ч.1 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства буде ухилятися від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Відповідно до Угоди про взаємне визнання віз держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав від 09 жовтня 1992 року для громадян країн-учасниць СНД встановлено безвізовий порядок в`їзду.

У силу п.18 ч.1 ст. 1 зазначеного Закону документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні, є посвідка на тимчасове проживання.

Пунктом 15 статті 4 вказаного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI) передбачено, що біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Згідно ч. 2 ст. 7 та ст. ст. 245, ст. 280 КУпАП провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин кожної справи, правильного і справедливого її вирішення.

Відповідно до ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до положень статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24.11.2023 у справі № 686/25161/23, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 31.01.2024, встановлено, що позивачка ОСОБА_1 документована паспортом рф.

31.10.2021 остання прибула на територію України через КПП «Нові Яриловичі», з цього часу територію України не покидала.

12.01.2022 була документована Управлінням з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та ОБГ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , підстава видачі - 04/10 «провадження культурної, освітньої, наукової, спортивної, волонтерської діяльності», терміном дії до 11.01.2023.

Відтак, строк законного перебування на території України позивачки закінчився 11.01.2023.

ОСОБА_1 подавала до управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, 10.01.2023, 12.09.2023, 28.05.2024.

Належного реагування з боку Управління ДМС в Хмельницькій області останньою не отримано.

В зв`язку із зазначеним, рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 31.10.2024 у справі № 560/10747/24 визнано протиправною бездіяльність Управління ДМС України в Хмельницькій області, яка полягає у неприйнятті рішення щодо прийняття заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язано Управління ДМС України в Хмельницькій області прийняти рішення щодо прийняття заяви громадянки російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті заяви громадянки російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у порядку визначеному Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884.

Суд зауважує, що механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання передбачено Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року № 251.

Відповідно до п.10 Порядку посвідка на тимчасове проживання видається строком до одного року з можливістю його продовження щоразу на один рік на підставі заяви іноземця чи особи без громадянства та документів, зазначених у підпункті 4 пункту 6 цього Порядку, які подаються до територіального органу або підрозділу Державної міграційної служби не пізніше ніж за 15 днів до закінчення строку дії посвідки.

ОСОБА_1 зверталась до управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області з питання видачі нової посвідки на тимчасове проживання в Україні, подавала заяву про визнання біженцем, однак управлінням повідомлено, що до прийняття Верховною Радою України закону щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, прийом заяв від громадян російської федерації тимчасово припинено.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стану з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року.

Черговим Указом Президента України № 4024-ІХ від 29.10.2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" продовжено строк дії воєнного стану в Україні до 08.02.2025.

Відповідно до вимог статті 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 № 389-VІІІ (далі - Закон №389-VІІІ) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно частинами першою та двадцятою статті 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" правовий статус та обмеження прав і свобод громадян та прав і законних інтересів юридичних осіб в умовах воєнного стану визначаються відповідно до Конституції України та цього Закону.

Згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

З огляду на вищевикладене вбачається, що в період воєнного стану в Україні тимчасово обмежено гарантоване статтею 33 Конституції України право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування.

Крім того, відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 за № 165 «Деякі питання реалізації прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб» було постановлено: 1) зупинити строки надання адміністративних послуг суб`єктами їх надання та видачу дозвільними органами документів дозвільного характеру на час воєнного стану в Україні; 2) поновити зупинені строки у місячний строк після припинення чи скасування воєнного стану на відповідній території України.

Водночас, постановою КМУ № 1232 від 01.11.2022 «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» установлено, що у період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення або скасування надання територіальними органами/територіальними підрозділами Державної міграційної служби адміністративних послуг громадянам Російської Федерації здійснюється з урахуванням таких особливостей: розгляд заяв про оформлення дозволу на імміграцію, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання, поданих до набрання чинності цією постановою, зупиняється до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.

У разі звернення громадянина рф із заявою про оформлення дозволу на імміграцію, продовження строку перебування, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання територіальний орган/територіальний підрозділ Державної міграційної служби інформує про відмову в прийнятті документів до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.

Отже, вказане свідчить про те, що порушення громадянами російської федерації Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» обумовлено зупиненням строків надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру.

Міграційна служба після початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України не приймала заяви від громадян російської федерації щодо обміну посвідки на тимчасове або постійне проживання на території України, до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою - агресором.

Відповідно, як встановлено за матеріалів справи, а також підтверджується попереднім рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області, постановою Сьомого апеляційного адіміністративного суду, рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду, доведені положення які беруться судом до уваги в порядку преюдиційності при вирішенні даної справи, заяви позивачки з приводу визнання її біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту, залишені без належного реагування з боку відповідача.

Суб`єктивна сторона правопорушення передбаченого статтею 203 КУпАП характеризується саме наявністю умисної вини.

Статтею 10 КУпАП визначено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Водночас, як вбачається зі змісту спірної постанови, під час вирішення питання про притягнення позивачки до адміністративної відповідальності не встановлювався факт наявності умислу в її діях, які були пов`язані з порушенням правил перебування на території України, а відповідно, як наслідок і наявність складу адміністративного правопорушення за частиною другою статті 203 КУпАП.

Згідно із ч. 3 ст. 286 КАС за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Положеннями ст. 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доводи відповідача, на якого покладається основний тягар доведення у справі, що розглядається, не дають підстав для висновку, що ОСОБА_1 було правомірно притягнуто до відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП та складено стосовно неї постанову про адміністративне правопорушення від 23.09.2024, а призупинення процесу розгляду заяви позивачки про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує тимчасового захисту, у зв`язку із зупиненням строків надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру після оголошення воєнного стану на території України не може слугувати причиною позбавлення її права на отримання такого статусу, та, як наслідок, притягнення її до адміністративної відповідальності.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

За наведених обставин, з метою відновлення прав та інтересів позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає до задоволення та належить визнати протиправною та скасувати постанову серії МН МХМ № 0011347 від 23.09.2024, а провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності закрити.

Розподіл судових витрату справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При поданні позовної заяви до суду ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 484,48 грн.

Оскільки позов ОСОБА_1 до Управління ДМС України у Хмельницькій області задоволено повністю, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивачки підлягає до стягнення судовий збір у повному розмірі, а саме 484,48 грн.

Отже, керуючись ст. ст. 2, 3, 5, 72-77, 90, 241-246, 257-258, 260 КАС України, ст. ст. 7, 9, 23, 33, 203, 245, 251, 280, 284, 288 КУпАП, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії МН МХМ 001347 від 23.09.2024 на громадянку російської федерації ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП.

Провадження по адміністративній справі щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити.

Стягнути з Управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір у розмірі 484,48 грн.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Управління Державної міграційної служби у Хмельницькій області, , адреса: м. Хмельницький, вул. Грушевського, 87.

Повний текст судового рішення складено 14.11.2024.

Суддя Юрій ДЕМ`ЯНОВ