Справа № 759/16704/24
Суддя: Ул`яновська О. В.
Дата ухвалення: 2024-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/16704/24

пр. № 2-а/759/199/24

11 листопада 2024 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул`яновської О.В.,

секретаря судового засідання Кривонос Ю.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві без виклику сторін у спрощеному позовному провадженні адміністративну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі

у серпні 2024 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд: визнати протиправною та скасувати постанову №1644 від 06.08.2024 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, закрити справу про адміністравтивне правопорушення, стягнути судовий збір.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02.07.2024 відповідачем складено відносно позивача протокол про адміністративне правопорушення №1879 та винесено постанову №1644 від 06.08.2024 про притягнення його до адміністратвної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Із вказаною постановою позивач не погоджується, вважає її незаконною, протиправною та безпідставною. Зазначає, що оскаржувана постанова прийнята без з`ясування та не встановлення належних обставин, чим порушено положення ст.ст. 277-2, 278, 279, 280 КУпАП. Також відповідач здійснив грубе порушення положень пунктів 27, 29, 30, 68-72, 81 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560. Зокрема, відповідач здійснив видачу повістки на відправку до військової частини, без проходження ВЛК та відносно позивача не був оформлений наказ керівника ТЦК на військову службу під час мобілізації. На момент видачі повістки на відправку позивач не перебував на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 та відносно позивача не приймалося рішення щодо придатності позивача до проходження військової служби. Повістка на відправку була призначена на 23.07.2024 о 18 год. 00 хв., а не о 07 год. 00 хв., як зазначено відповідачем. У протоколі про адміністративне правопорушенння та оскаржуваній постанові зазначено суперечливі факти, які не становлять склад адміністративного правопрушення, передбаченого ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що полягає в тому, що позивач в межах встановлених строків повідомив відповідача про те, що він не підягає призову під час мобілізації на особливий період, чим виконав вимоги п. 24 Порядку від 16.05.2024 №560. Позивач неодноразово звертався до відповідача із заявою та доказами про те, що він має право на заміну виконання військового обов`язку на альтернативну не військову службу, надавав належні докази. Позивач не підлягав призову на військову службу під час мобілізації, однак зазначене право нівелюється та не визнається відповідачем.

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду

відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.08.2024 визначено головуючого суддю Ул`яновську О.В. (а.с. 44-45).

Ухвалою судді від 15.08.2023 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін (а.с. 47-48).

Відповідно до ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1 -5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

ІІІ. Фактичні обставини справи

судом встановлено, що 23.07.2024 позивач подав заяву до ІНФОРМАЦІЯ_3 про взяття його на військовий облік військовозобов`язаних рядового, сержантського, старшинського складу запасу (а.с. 14).

Згідно довідки релігійної організації «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні» №3784 від 13.02.2024 ОСОБА_1 з 03.12.2094 є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні та призначеним на посаду священнослужителя - служителя збору (диякона) (а.с. 13).

23.07.2024 позивачу видано повістку про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_3 на 23.07.2024 (а.с. 8).

23.07.2024 позивач надіслав до ІНФОРМАЦІЯ_3 заяву, в якій повідомив, що через свої особисті релігійні переконання він не може їхати до військової частини, готовий пройти альтернативну (невійськову) службу. ОСОБА_1 належить до релігійної організації «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні» (а.с. 11).

01.08.2024 ОСОБА_1 надіслав до ІНФОРМАЦІЯ_3 заяву, в якій повідомив, що через свої особисті релігійні переконання він не може їхати до військової частини, готовий пройти альтернативну (невійськову) службу. ОСОБА_1 належить до релігійної організації «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні» (а.с. 12).

02.07.2024 офіцером адміністративного відділення ОСОБА_2 складено протокол №1879 про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 . Відповідно до змісту якого зазначено, що 02.08.2024 о 13 год. 24 хв. було затримано працівниками поліції ОСОБА_1 та доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Встановлено, що ОСОБА_1 не з`явився у зазначений термін по повістці на 23.07.204 о 07 год. 00 хв., про який був повідомлений належним чином 23.07.2024. Про причини неявки не повідомив. Своїми діями ОСОБА_1 порушив обов`язок, встановлений ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» - з`явитися до військових частин або на збірні пункти ІНФОРМАЦІЯ_3 у строки, зазначені в отриманих документах. Таким чином встановлено, що військовозобов`язаний ОСОБА_1 порушив законодавство про мобілізацію під час правового режиму особливого періоду, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 3 т. 210-1 КУпАП (а.с 7).

За результатами розгляду вказаного протоколу про адміністративне правопорушення, 06.08.2024 тимчасово виконуючий обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 виніс постанову №1644 за справою про адміністративне правопорушення, відповідно до якої вирішено, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 25500 грн 00 коп. (а.с. 6).

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду

відповідно дост. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України.

Порядок притягнення осіб до адміністративної відповідальності встановлений Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 256 КпАП України у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Згідно зі ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно зіст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 210-1 КУпАП визначено порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку.

Відповідно до ч. 3 ст. 210-1 КУпАП вчинення дій, передбачених частиною першою цієї ст., в особливий період (Порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію), тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до положень ч. 1, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено перелік військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, де зазначено інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках.

Відповідно до п. 4 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» визначено, що громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу».

Згідно з положенням ч. 13 ст. 17 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», пов`язує із сукупністю ознак: 1) особа є священнослужителем; 2) особа закінчила вищий або середній навчальний духовний заклад; 3) особа здійснює професійну діяльність, займаючи посаду в релігійних організаціях, що діють за статутом (положенням), зареєстрованим у встановленому порядку. Отож посада священнослужителя в релігійній організації має бути професійною діяльністю особи.

Відповідно до розділу 5 Додатку А Класифікатора професій ДК 003:2010, затвердженого наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України 16.08.2021 №923, професіонали в галузі релігії віднесені за кодом професії 2460 та за цим кодом передбачені такі назви робіт: «Єпіскоп (архієпіскоп, митрополит, голова об`єднання, старший пресвітер)», «місіонер», «священнослужитель (пастор, пресвітер)».

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні та як свідок Єгови бере участь у проповідуванні доброї новини, а тому він належить до «інших військовозобов`язаних або окремої категорії громадян», які на підставі ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підтримку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації та має право на заміну військової служби альтернативною. Однак, служіння позивача дияконом у релігійній організації, є не його професійною діяльністю, а фактично являється його особистим (внутрішнім) переконанням щодо бачення на свободу віросповідання.

Організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби (далі - альтернативна служба), якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина, визначені Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу».

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно ст. 2 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу`право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Частиною 1 ст. 4 ЗУ «Про альтернативну (невійськову) службу» визначено, що на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.

Не підлягають направленню на альтернативну службу громадяни: звільнені відповідно до законодавства від призову на строкову військову службу; яким відповідно до законодавства надано відстрочку від призову на строкову військову службу (на строк дії відстрочки) (ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про альтернативну (невійськову) службу»).

У свою чергу, позивач є мобілізованим на військову службу під час мобілізації в особливий період, а не призваний на строкову військову службу, яка дає право на заміну такої служби альтернативною.

Крім того, Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» альтернативна (невійськова) служба під час військового стану не визначена.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

За змістом ч. 1 ст. 1 Закону альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби, на яку призивають громадян зазначених у ст. 15 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» віком 18-25 років. Можливості заміни в означений спосіб військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період Закон не передбачає.

Міжнародний пакт про громадянські і політичні права гарантує кожній людині право на свободу думки, совісті та релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та вчень. Відступ від положень Пакту не допускається навіть під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою.

Статтею 9 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики та ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно до положень ч. 2 цієї ст. підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Таким чином, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним і може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета - інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише в тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених законних цілей.

Ані положення Пакту, ані положення Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про оборону України» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі -також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та вважає, що при прийнятті оскаржуваної постанови про адміністративне правопорушення, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачено положеннями КУпАП, а відтак адміністративний позов не підлягає задоволенню.

V. Розподіл судових витрат

у відповідності до положень ст. 139 КАС України суд відносить судові витрати за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст. 210-1 КУпАП, ст.ст. 2, 6, 8, 9, 72-77, 90, 241-242, 244-246, 250-251, 255, 286, 295 КАС України, Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»,

УХВАЛИВ:

у задоволенні позовних вимогах ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.В. Ул`яновська