Справа № 580/7786/24
Суддя: Алла РУДЕНКО
Дата ухвалення: 2024-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року справа № 580/7786/24

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Руденко А. В., розглянувши у письмовому провадженні в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язати вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

06.08.2024 до Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) в особі представника адвоката Гребченка Руслана Олексійовича з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненадання направлення на проходження медико-соціальної експертизи з метою встановлення ступеню втрати працездатності за рапортами від 08.06.2024 та від 01.07.2024 військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 ;

- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 надати військовослужбовцю в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 на підставі його рапортів від 08.06.2024 та від 01.07.2024 направлення на проходження медико-соціальної експертизи з метою встановлення ступеню втрати працездатності та відповідної групи інвалідності з урахуванням вимог п. 13 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник зазначив, що позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 . Під час проходження ВЛК позивач повідомляв, що після хірургічного втручання у нього фактично відсутня частина легені після лікування від туберкульозу. У зв`язку з чим він був визнаний обмежено придатним до військової служби. Однак, позивач був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період в межах Черкаської області, а згодом без його згоди його перевели у штурмову бригаду військової частини НОМЕР_1 . У червні 2024 року позивач звернувся до відповідача із рапортом щодо направлення на МСЕК у зв`язку з тим, що відповідно до довідки від 06.06.2024 № 1759 його захворювання пов`язане з проходженням військової служби і що він непридатний до несення служби у Десантно-штурмових військах. Рапорт від 08.06.2024 було відправлено через АТ "Укрпошта" поштовим відправленням № 857, яке 20.06.2024 було доставлено до ВЧ НОМЕР_1 . Позивач 01.07.2024 повторно звернувся з рапортом до відповідача про надання відпустки та щодо направлення на МСЕК. Повторний рапорт від 01.07.2024 було відправлено через АТ "Укрпошта" поштовим відправленням № 151, яке 05.07.2024 було доставлено до ВЧ НОМЕР_1 . Однак, позивач не отримав письмової відповіді на подані рапорти. Представник вважає протиправною таку бездіяльність відповідача щодо нерозгляду зазначених рапортів позивача, тому за захистом прав та інтересів останнього звернувся до суду з цим позовом.

Відповідач проти позову заперечив. 19.08.2024 надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що обидва рапорти адресовано командиру військової частини НОМЕР_1 , який не є безпосереднім начальником для ОСОБА_1 , та направлено останнім на адресу пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 , де командир військової частини НОМЕР_1 не знаходиться з огляду на безпосереднє залучення до виконання завдань з відсічі і стримування збройної агресії РФ. Вказав, що на рапорт позивача від 08.07.2024 командиром військової частини НОМЕР_1 надано відповідь за вих. 691/7874 від 24.07.2024. Рапорт від 08.06.2024 на розгляд командування військової частини НОМЕР_1 не находив. До безпосереднього начальника ОСОБА_1 відповідний рапорт не подавав. Таким чином, звернення позивача за вирішенням службових та особистих питань здійснене усупереч порядку, передбаченому ст. 14 Статуту внутрішньої служби ЗСУ. Також зазначив, що військова частина НОМЕР_1 не є лікувально-профілактичним закладом, отже не наділена повноваженнями видавати направлення на МСЕК військовослужбовцям. З указаних підстав просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою від 12.08.2024 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження без виклику учасників справи.

З`ясувавши доводи учасників справи, викладені у заявах по суті, дослідивши подані письмові докази, суд встановив таке.

Позивач ОСОБА_1 відповідно до військового квитка серії НОМЕР_2 від 01.11.2002 є військовослужбовцем, проходить військову службу за призовом під час мобілізації та зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 01.03.2024.

Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААА № 868013 від 07.07.2018 позивач був визнаний особою з інвалідністю ІІІ (третьої) групи з 01.07.2017. Інвалідність встановлена на строк до 01.08.2018.

Згідно з довідкою КНП Черкаська обласна лікарня Черкаської обласної ради від 06.06.2024 № 1759 позивачу 06.06.2024 проведено медичний огляд ВЛК КНП ЧОЛ Черкаської обласної ради. Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби. Придатний до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони. Непридатний до служби у Десантно-штурмових військах, підрозділах спеціального призначення, на підводних човнах, надводних кораблях, у спецспорудах.

У червні 2024 року позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 із рапортом на відпустку від 08.06.2024, в якому просив надати йому у зв`язку з хворобою відпустку для лікування. Зазначений рапорт позивач направив відповідачу засобами поштового зв`язку. Відповідно до трекінгу Укрпошти № 857 відповідач 20.06.2024 отримав рапорт позивача від 08.06.2024.

У липні 2024 року позивач звернувся до відповідача із рапортом від 01.07.2024, направивши його засобами поштового зв`язку, в якому просив у зв`язку із погіршенням його стану здоров`я направити на Черкаський обласний центр медико-соціальної експертизи ЧОР направлення з метою визначення втрати працездатності у період проходження служби. Згідно з трекінгом Укрпошти № 151 відповідач 05.07.2024 отримав рапорт позивача від 01.07.2024.

Листом від 23.07.2024 (вих. № 691/7874 від 24.07.2024) відповідач у відповідь на рапорт позивача від 01.07.2024 повідомив позивача про те, що ОСОБА_1 вважається таким, що самовільно залишив місце служби, його увільнено від займаної посади та призупинено військову службу наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 10.06.2024 № 116. Направлення позивача на проходження медико-соціальної експертної комісії можливе лише після того як позивач прибуде до місця служби та представиться безпосередньому командиру.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо надання позивачу направлення на проходження медико-експертної комісії з метою встановлення ступеня втрати працездатності та відповідної групи інвалідності за його рапортами від 08.06.2024 та від 01.07.2024, останній в особі свого представника звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 17 Конституції України передбачено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Статтею 65 Конституції України визначено, що захист захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 № 2232-XII (далі Закон № 2232-ХІІ).

Статтею 1 Закону України Про оборону України визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень .

Частина 1 статті 1 Закону № 2232-ХІІ визначає, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною 6 статті 2 Закону № 2232-XII передбачено види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та діє на момент розгляду цієї справи.

Указом Президента України Про загальну мобілізацію від 24.02.2022 №69/2022, затвердженим Законом України від 03.03.2022 № 2105-ІХ, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України.

Відповідно до статті 39 Закону № 2232-ХІІ на військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.

Відповідно до військового квитка серії НОМЕР_2 від 01.11.2002 позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації та зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Законом України Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України від 24.03.1999 № 548-XIV затверджено Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, який визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Відповідно до ст. 14 Статуту із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Ст. 233 Статуту передбачає, що збереження і зміцнення здоров`я, фізичний розвиток військовослужбовців - важлива і невід`ємна частина їх підготовки до виконання військового обов`язку. Піклування командира (начальника) про здоров`я підлеглих є одним з основних його обов`язків у діяльності щодо забезпечення постійної бойової готовності військової частини (підрозділу).

Частини перша та друга статті 260 Статуту визначають, що на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора).

У разі направлення на лікування поза розташуванням частини військовослужбовці повинні бути одягнені відповідно до пори року і мати при собі направлення, підписане командиром військової частини, медичну книжку, документ, який посвідчує особу, необхідні особисті речі, атестат на продовольство, довідку про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) і медичну характеристику, а в разі вибуття на лікування за межі гарнізону - додатково атестат на речове і грошове забезпечення, проїзні документи до місця розташування лікувального закладу і назад.

Відповідно до ст. 262 Статуту начальник військового закладу охорони здоров`я зобов`язаний за п`ять днів до виписки військовослужбовців повідомити про це командира військової частини, з якої вони прибули. У день виписки із військового закладу охорони здоров`я військовослужбовцям видаються відповідні документи і вони самостійно (якщо не прибув супроводжуючий із військової частини) направляються до військової частини, з якої прибули. Після повернення до військової частини і доповіді безпосередньому командирові (начальникові) військовослужбовці направляються до медичного пункту військової частини, де здають медичні документи; інші документи здаються сержантові із матеріального забезпечення (старшині) роти.

В особливий період медичні та інші документи направляються у електронному вигляді до військової частини закладом охорони здоров`я або територіальним центром комплектування та соціальної підтримки. У разі неможливості направлення таких документів у електронному вигляді обов`язок по направленню документів у паперовому вигляді покладається на заклад охорони здоров`я або територіальний центр комплектування та соціальної підтримки. Порядок направлення медичних та інших документів встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 затверджено Положення про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності.

Положення про медико-соціальну експертизу визначає процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.

Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності визначає порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями (далі - комісії).

Відповідно до пункту 3 Положення про медико-соціальну експертизу медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії (далі - комісії), з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.

Згідно з п. 3 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальна експертиза проводиться з метою встановлення інвалідності хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи.

Відповідно до п. 13 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності ступінь втрати працездатності військовослужбовців і військовозобов`язаних у період проходження ними служби (зборів) встановлюється у відсотках на підставі постанови військово-лікарської комісії, оформленої як довідка військово-лікарської комісії, свідоцтво про хворобу або витяг з протоколу засідання штатної військово-лікарської комісії за формою, затвердженою Міноборони, та направлення командира військової частини чи територіального центру комплектування та соціальної підтримки на встановлення ступеня втрати працездатності. Копії документів, зазначених у цьому пункті, можуть бути подані в паперовій формі.

Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі Положення), визначає порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі.

Пунктом 240 Положення визначено, що військовослужбовці, які визнані непридатними до військової служби за станом здоров`я, підлягають звільненню з військової служби за станом здоров`я, крім військовослужбовців, визнаних військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби за станом здоров`я за наслідками захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час виконання обов`язків військової служби, що призвело до встановлення їм інвалідності, часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (за винятком розумових, сенсорних, психологічних вад та інших захворювань, визначених Міністерством оборони України), які виявили бажання проходити військову службу та стосовно яких прийнято рішення про залишення на військовій службі за контрактом. Військовослужбовці, які були визнані військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби за станом здоров`я за наслідками захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час виконання обов`язків військової служби, що призвело до встановлення їм інвалідності, часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, та яким згідно з прийнятими рішеннями дозволено проходити військову службу за контрактом на визначених посадах, можуть бути звільнені з військової служби до закінчення строку контракту в порядку, визначеному пунктом 35 цього Положення.

Після отримання військовою частиною відповідного висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність військовослужбовця до військової служби за станом здоров`я документи про його звільнення з військової служби оформлюються та надсилаються посадовій особі, яка видає наказ про звільнення негайно.

Рішення про дальше проходження військової служби військовослужбовцями, яких визнано обмежено придатними до проходження військової служби в мирний час, приймає посадова особа, до чиєї номенклатури призначення належить посада, яку займає військовослужбовець, на підставі відповідних клопотань. Після прийняття рішення про продовження проходження військової служби зазначені військовослужбовці можуть бути звільнені з військової служби на загальних підставах.

Відповідно до п. 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 № 124 (далі Інструкція № 124), рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Відповідно до п. 3.9.1 Інструкції № 124 реєстрація документів полягає у веденні запису облікових даних про документ за встановленою реєстраційною формою, який підтверджує факт створення, відправлення або одержання документа шляхом проставлення на ньому реєстраційного індексу з подальшим записом у зазначених формах необхідних відомостей про документ. Подавати на розгляд командиру (керівнику) незареєстровані документи забороняється.

Згідно з п. 3.11.4. Інструкції № 124 строк виконання документа може встановлюватися в нормативно-правовому акті, розпорядчому документі або резолюції командування (керівництва). Строки виконання документів визначаються в календарних днях, починаючи з дати його реєстрації (підпису командування (керівництва).

Відповідно до п. 3.11.6. Інструкції № 124 документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів із моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ.

Як встановив суд, позивач у червні 2024 року звернувся до військової частини НОМЕР_1 із рапортом на відпустку від 08.06.2024, в якому просив надати йому у зв`язку з хворобою відпустку для лікування. Зазначений рапорт відповідач отримав 20.06.2024 (трекінг Укрпошти № 857).

У липні 2024 року позивач звернувся до відповідача із рапортом від 01.07.2024, в якому просив у зв`язку із погіршенням його стану здоров`я направити на Черкаський обласний центр медико-соціальної експертизи ЧОР направлення з метою визначення втрати працездатності у період проходження служби. 05.07.2024 відповідач отримав рапорт позивача від 01.07.2024 (трекінг Укрпошти № 151).

У відповідь на рапорт позивача від 01.07.2024 відповідач листом від 23.07.2024 повідомив про те, що ОСОБА_1 вважається таким, що самовільно залишив місце служби, його увільнено від займаної посади та призупинено військову службу наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 10.06.2024 № 116. Також зазначив, що направлення позивача на проходження медико-соціальної експертної комісії можливе лише після того як позивач прибуде до місця служби та представиться безпосередньому командиру.

З приводу наведеного відповідачем у зазначеному листі за результатами розгляду рапорту, суд зазначає таке.

Із системного аналізу наведених вище норм права вбачається, що позивач із рапортами від 08.06.2024 та від 01.07.2024 повинен був звертатися в порядку підпорядкування прямому командиру. Всупереч цьому, позивач зазначені рапорти направив поштою командиру військової частини НОМЕР_1 . У листі від 23.07.2024 (вих. № 691/7874 від 24.07.2024) відповідач повідомив позивача про порядок звернення з рапортами, а саме, що направлення на проходження МСЕК можливе лише після прибуття позивача до місця служби та представлення безпосередньому командиру.

При цьому, суд врахував, що відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, у тому числі й бездіяльності військової частини, що є предметом цього спору.

Ч. 1 ст. 2 КАС України визначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Отже, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в своєму Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Це означає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічні правові позиції викладені в постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 826/4406/16, від 15.08.2019 у справі №1340/4630/18.

Ураховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що позивач, подавши рапорти командиру військової частини НОМЕР_1 , а не своєму безпосередньому начальнику, порушив установлений порядок звернення військовослужбовця з службових питань. Тому суд вважає, що дії відповідача за результатами розгляду зазначеного рапорту щодо надання позивачу листом від 23.07.2024 (вих. № 691/7874 від 24.07.2024) роз`яснень щодо порядку звернення військовослужбовців до безпосереднього командира, є законними та обґрунтованими. Таким чином, суд вважає, що відповідач не допустив протиправної бездіяльності щодо розгляду рапорту позивача, тому права позивача на час звернення до суду з цим позовом не були порушенні відповідачем.

Враховуючи зазначене, позовні вимоги є необгрунтованими, тому відсутні підстави для їх задоволення.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача надати позивачу направлення на проходження медико-соціальної експертизи, суд зазначає наступне.

На час подання до суду цього позову предметом розгляду у цій справі була бездіяльність відповідача щодо не розгляду зазначених вище рапортів позивача.

Як було зазначено вище відповідно до пункту 3 Положення про медико-соціальну експертизу медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Згідно з п. 3 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальна експертиза проводиться з метою встановлення інвалідності хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи.

Тобто, направлення на медико-соціальна експертизу військовою частиною не передбачено, оскільки таке направлення видає відповідний лікувально-профілактичний заклад охорони здоров`я.

У спірному випадку суд вважає безпідставним посилання представника позивача на п. 13 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, відповідно до якого ступінь втрати працездатності військовослужбовців і військовозобов`язаних у період проходження ними служби (зборів) встановлюється у відсотках на підставі постанови військово-лікарської комісії, оформленої як довідка військово-лікарської комісії, свідоцтво про хворобу або витяг з протоколу засідання штатної військово-лікарської комісії за формою, затвердженою Міноборони, та направлення командира військової частини чи територіального центру комплектування та соціальної підтримки на встановлення ступеня втрати працездатності.

Як вбачається з матеріалів справи військова частина НОМЕР_1 надала позивачу направлення від 25.04.2024 № 1231 до КНП «ЧОКГВВ Черкаської обласної ради». Також позивачу було видано виправлене направлення на ВЛК. Про що вказує представник позивача у позовній заяві та це не заперечується сторонами.

Водночас, суд зауважує, що встановлення групи інвалідності та встановлення ступеня втрати працездатності є різними процедурами.

Суд наголошує, що позивач не звертався до військової частини НОМЕР_1 щодо надання йому направлення для встановлення ступеня втрати працездатності у період проходження служби, а просив у рапорті від 01.07.2024 направити на Черкаський обласний центр медико-соціальної експертизи ЧОР направлення з метою визначення втрати працездатності у період проходження служби, тобто з метою встановлення йому інвалідності.

Разом з тим, суд врахував, що відповідно до довідки КНП Черкаська обласна лікарня Черкаської обласної ради від 06.06.2024 № 1759 встановлено, зокрема, придатність позивача до служби у військових частинах забезпечення, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони.

Суд також врахував факт відсутності позивача за місцем служби. Це свідчить про те, що військова частина НОМЕР_1 не проводила відносно позивача діагностичних, лікувальних та реабілітаційних заходів, а також, що внаслідок цього військова частина НОМЕР_1 не має підстав для висновків про факти, що мають вирішальне значення щодо видачі відповідного направлення, а саме про стійке порушення функцій організму, про обмеження нормальної життєдіяльності позивача.

Враховуючи зазначене, суд вважає позовні вимоги в цій частині необгрунтованими, тому відсутні підстави для їх задоволення.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог розподіл судових відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 90, 139-143, 242-246, 250, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційного суду за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня підписання судового рішення.

Суддя Алла РУДЕНКО