Справа № 320/22373/23
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції - Балаклицький А.І.
Суддя-доповідач - Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2024 року Справа № 320/22373/23

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Мєзєнцева Є.І.,

за участі секретаря Бродацької І.А.,

представників Позивача Шершньова П.С., Кривенка В.В.,

представника Відповідача Дикого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Офісу Генерального прокурора

про визнання протиправної бездіяльності, стягнення коштів

та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

1. ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - Відповідач), в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просив:

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо нездійснення виплати позивачу заробітної плати у повному обсязі, обчисленої у розмірах, передбачених ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", за квітень, травень, червень, липень і серпень 2020 року;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь позивача суму недоотриманої заробітної плати за квітень, травень, червень, липень і серпень 2020 року в сумі 201 568, 35 грн;

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо нездійснення виплати позивачу щорічної премії за 2020 рік у повному обсязі, обчисленої у розмірі, передбаченому ч. 2 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру";

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь позивача суму недоотриманої частини щорічної премії за 2020 рік в сумі 68 104,80 грн;

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо ненарахування позивачу надбавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді за увесь час перебування на посаді начальника другого відділу управління процесуального керівництва, підтримання держаного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України та начальника другого відділу управління процесуального керівництва, підтримання держаного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора, тобто з 01.01.2016 по 18.07.2022 та за квітень 2023 року;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь позивача суму недоотриманої заробітної плати за січень 2016 року - липень 2022 року та заквітень 2023 року в сумі 2 227 053, 59 грн;

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора здійснювати нарахування заробітної плати позивача з урахуванням набавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді та її виплату у повному обсязі у подальшому;

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора провести компенсацію позивачу недоотриманого доходу (заробітної плати за квітень, травень, червень, липень і серпень 2020 року і щорічної премії за 2020 рік, а також недоотриманої заробітної плати у зв`язку із не нарахуванням надбавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді) відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" в день виплати заборгованості по премії та заробітній платі за відповідний місяць.

В обґрунтування своїх вимог Позивач зазначив, що Відповідач порушуючи положення ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» не сплачував заробітну плату у повному обсязі, обмеживши її у розмірі 10 мінімальних заробітних плат та протиправно не нарахував йому надбавку за виконання обов`язків на адміністративній посаді.

Також ОСОБА_1 вважає протиправними дії Відповідача щодо нарахування та виплати йому щорічної премії за 2020 рік, розраховуючи її виходячи з одержаного ним посадового окладу лише за 9 місяців 2020 року, а не за повний календарний рік, у зв`язку з чим невиплачена частина щорічної премії за 3 місяці у розмірі 68104,80 грн.

2. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що обмеження заробітної плати працівників прокуратури на підставі Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" були визнані неконституційними рішенням КСУ від 28.08.2020 №10-р/2020, однак правові наслідки визнання норми неконституційною не можуть застосовуватись до правовідносин, які мали місце до прийнятя рішення КСУ.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині виплати щорічної премії за 2020 рік, суд першої інстанції зазначив, що премія за результатами оцінювання якості роботи ОСОБА_1 за 2020 рік розрахована Офісом Генерального прокурора за 9 місяців відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки до 26.03.2020 діяла Постанова № 1155, яка не передбачала щорічну премію за результатами оцінювання якості роботи прокурора.

Розглядаючи позовні вимоги в частині нарахування Позивачу надбавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді, суд зазначив, що надбавка за виконання прокурором САП ОСОБА_1 обов`язків на адміністративній посаді у спірний період визначалася Офісом Генерального прокурора з урахуванням положень Закону № 1697-VII, тобто у порівнянні з посадовим окладом керівника структурного підрозділу центрального управління Національного антикорупційного бюро України, що здійснює досудове розслідування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про нарахування та виплату компенсації недоотриманого доходу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки Відповідач правомірно здійснював обмеження розміру заробітної плати Позивача, підстави для такої компенсації відсутні. Крім того суд зазначив, що премія за результатами оцінювання роботи ОСОБА_1 за 2020 рік має разовий характер, а тому позовна вимога щодо здійснення компенсації недоотриманого доходу відповідно до вимог Закону № 2050-ІІІ є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

3. Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю, наполягаючи на тому, що жодним іншим нормативним актом, окрім Законом України «Про прокуратуру» не може регулюватися питання заробітної плати прокурора, у тому числі і її розмір.

Також Апелянт зазначає, що премія за наслідками оцінювання має бути нарахована за весь рік, за який було проведено оцінювання.

При цьому ОСОБА_1 стверджує, що за результатами оцінювння за посадою він отримав оцінку «позитивно» та набув право на отримання відповідної премії за календарний рік.

Крім того, Апелянт зазначає, що він обіймав саме адміністративну посаду начальника другого відділу управління Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, однак заробітна плата йому нараховувалася та виплачувалася без надбавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді.

На підтвердження правильності своєї позиції Апелянт посилається на рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020, та на правові висновки Верховного Суду, викладені зокрема у постановах від 21.04.2021 у справі №360/3611/20,від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а,від 23.06.2021 у справі №520/13014/2020, від 22.07.2021 в справі № 160/12091/20, від 05.08.2021 у справі №560/6212/20, які не були застосовані судом першої інстанції.

Також ОСОБА_2 посилається на практику ЄСПЛ щодо ефективності національного засобу правового захисту, законних очікувань та тлумачення поняття «майно».

З огляду на протиправність, на думку Апелянта, бездіяльності Відповідача, він також наполягає на наявності правових підстав для задоволення його позовних вимог в частині нарахування та виплати компенсації недоотриманого доходу.

Окремо ОСОБА_1 посилається порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Зокрема зазначає, що суд не надав оцінку кожній позовній вимозі, не проаналізував їх правомірність/протипраавність, не вказав мотиви, з яких виходив відмовляючи у задоволенні позовних вимог.

Крім того, Апелянт стверджує, що у резолютивній частині рішення не зазначено висновок про задоволення чи відмову в задоволенні позову щодо кожної з заявлених позовних вимог та розподіл судових витрат, що є грубим порушенням КАС України.

З цих та інших підстав Апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

4. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.08.2024 та від 09.09.2024 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

5. Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити таку скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів Апелянта та правильності висновків суду першої інстанції.

6. У судовому засіданні представники Позивача просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Представник Відповідача у судовому засіданні наполягав на правовій позиції Офісу Генерального прокурора та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

7. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

8. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - скасуванню частково з наступних підстав.

9. Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно з наказом Генерального прокурора України № 1899-ц від 14.12.2015 ОСОБА_1 у порядку переведення з 16.12.2015 призначений на посаду начальника другого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України/т.1 а.с.37/.

У зв`язку з реформуванням органів прокуратури наказом №2240ц від 28.12.2019 позивача з 02.01.2020 переведено на посаду начальника другого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора/т.1 а.с.38/.

Згідно з наказом Генерального прокурора №441ц від 15.03.2022 Позивач з 28.02.2022 увільнений від виконання обов`язків прокурора у зв`язку із вступом на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період зі збереженням посади.

Позивач звернувся до Відповідача із заявою про надання інформації щодо правових підстав обмеження протягом квітня-серпня 2020 року у виплаті заробітної плати /т.1 а.с.56-57/.

Офіс Генерального прокурора листом від 11.07.2023 за № 07-953-23 повідомив Позивачу про складові його заробітної плати протягом запитуваного періоду, зокрема зазначено, що згідно з нормами і положеннями частини першої статті 29 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» до прийняття Рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 Nє 10-р/2020 (далі - Рішення) розмір нарахованої заробітної плати працівникам органів прокуратури з квітня 2020 року по 28.08.2020 не перевищував 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, тобто 47230,00 грн/т.1 а.с. 123-127/.

Крім того, також зазначено, що розмір нарахованої премії за 2020 рік становив 30% розміру суми посадового окладу, отриманої за відповідний календарний рік згідно зі статтею 81 Закону, та дорівнював 204 314,40 грн (75 672,00 грн х 30 % х 9 місяців, де 75 672,00 грн - розмір посадового окладу у 2020 році).

10. Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (далі - Закон № 1697-VII) «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020№ 553-IX (далі - Закон № 553-ІХ), наказом Офісу Генерального прокурора від 30.10.2020 №503 «Про затвердження Тимчасового положення про систему оцінювання якості роботі прокурорів та преміювання прокурорів» затверджено тимчасове положення про систему оцінювання якості роботи прокурорів та преміювання прокурорів, що додається (далі - Положення №503).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, визначені Законом України «Про прокуратуру».

За ст. 4 Закону №1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно положень ч. 1 ст. 7 Закону №1697-VII систему прокуратури України становлять: 1) Офіс Генерального прокурора; 2) обласні прокуратури; 3) окружні прокуратури; 5) Спеціалізована антикорупційна прокуратура.

Особливості організації і діяльності Спеціалізованої антикорупційної прокуратури визначені статтею 8-1 цього Закону. Утворення Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, визначення її структури і штату здійснюються Генеральним прокурором за погодженням з Директором Національного антикорупційного бюро України (ч. 3 ст. 7 Закону №1697-VII).

Згідно ч. 5 ст. 8 Закону №1697-VII в Офісі Генерального прокурора утворюється (на правах самостійного структурного підрозділу) Спеціалізована антикорупційна прокуратура, на яку покладаються такі функції: 1) здійснення нагляду за додержанням законів під час проведення оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування Національним антикорупційним бюро України; 2) підтримання державного обвинувачення у відповідних провадженнях; 3) представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, передбачених цим Законом і пов`язаних із корупційними або пов`язаними з корупцією правопорушеннями, а також представництво у межах своєї компетенції інтересів держави у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. У межах реалізації своїх функцій Спеціалізована антикорупційна прокуратура здійснює міжнародне співробітництво.

Частиною 1 статті 81 Закону №1697-VII визначено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 2 статті 81 Закону №1697-VII заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманої ним за відповідний календарний рік.

Зокрема, посадовий оклад прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури не може бути меншим за посадовий оклад керівника структурного підрозділу центрального управління Національного антикорупційного бюро України, що здійснює досудове розслідування (ч. 6 ст. 81 Закону № 1697-VII).

При цьому, відповідно до п.4 ч.5ст. 81 Закону № 1697-VII, посадові оклади прокурорів, які перебувають на адміністративних посадах, встановлюються у такому розмірі: керівника підрозділу Офісу Генерального прокурора - 1,27-1,20 посадового окладу прокурора Офісу Генерального прокурора.

Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (ч. 9 ст. 81 Закону № 1697-VII).

Частиною 1 ст. 90 Закону № 1697-VII визначено, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Підпунктом 1 пункту 13 Перехідних положень Закону № 1697-VII доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.

Згідно зі статтями 8 і 13 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону.

Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Частинами першою і другою статті 23 Бюджетного кодексу України від 8 липня 2010 року № 2456-VI встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Пунктом 26 Розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, в редакції Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 № 79-VIII, які набрали чинності з 01.01.2015 установлено, що норми і положення статті 81, частин шістнадцятої, сімнадцятої, вісімнадцятої статті 86, пунктів 13, 14 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України від 14.10.2014 «Про прокуратуру», застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відтак, вказана норма пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у відповідній частині втратила чинність з 26.03.2020, заробітна плата працівнику прокуратури має бути визначена ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та не може визначатись іншим нормативно правовим актом.

Водночас, як визначено частиною другою статті 152 Конституції України і частиною першою статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У Рішенні від 30.09.2010 № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 08.12.2004 № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Подібний висновок також висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.11.2020 у справі № 4819/49/19, за яким: рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію, тобто поширюється на правовідносини, що виникли або тривають після його ухвалення (за винятком тих випадків, якщо інше встановлено Конституційним Судом України безпосередньо у тексті ухваленого рішення).

Крім того, 13.04.2020 Верховною Радою України було прийнято Закон України № 553-IX від 13.04.2020 "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (далі - Закон № 553-ІХ), яким статтю 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" викладено в наступній редакції: "Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).».

Однак, Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ.

Наказом Офісу Генерального прокурора від 30.10.2020 №503 «Про затвердження Тимчасового положення про систему оцінювання якості роботі прокурорів та преміювання прокурорів» затверджено тимчасове положення про систему оцінювання якості роботи прокурорів та преміювання прокурорів, що додається (далі - Положення №503 у відповідній редакції).

Згідно положень п. 1.1 та п. 1.2 Положення №503 вказано, що це Тимчасове положення визначає порядок оцінювання якості роботи прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних, окружних, спеціалізованих (на правах обласних та окружних) прокуратур, а також підстави і порядок їх преміювання за результатами такого оцінювання.

Преміювання прокурорів за результатами оцінювання якості роботи за календарний рік проводиться у разі позитивного або задовільного оцінювання їх роботи.

Оцінювання якості роботи прокурорів за календарний рік проводиться у листопаді - грудні (п. 2.1 Положення №503).

Пунктом 2.2 Положення №503 під час оцінки якості роботи прокурорів ураховується:

1) ефективність виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади;

2) кількість та якість виконаних прокурором завдань, визначених положенням про самостійний структурний підрозділ, наказами та іншими організаційно-розпорядчими документами про розподіл обов`язків між прокурорами у відповідному органі прокуратури (структурному підрозділі);

3) кількість та якість виконання прокурором інших завдань і доручень керівництва;

4) дотримання правил внутрішнього службового розпорядку.

Оцінювання якості роботи прокурорів оформлюється у вигляді звіту (згідно з додатком), що складається прокурором, який підлягає оцінюванню, і погоджується його безпосереднім керівником (п. 2.3 Положення №503).

Згідно п. 2.4 Положення № 503 за результатами оцінювання якості роботи прокурора безпосереднім керівником може бути виставлено позитивну, задовільну або негативну оцінку.

Відповідно до п. 2.7 Положення №503 звіти про оцінювання якості роботи прокурорів за відповідний рік надаються до кадрового підрозділу для підготовки наказу про затвердження висновків щодо оцінювання якості роботи прокурорів.

Пунктом 3.2 Положення №503 визначено, що розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманого ним за відповідний календарний рік.

Пунктами 3.3 - 3.4 Положення №503 визначено, що бухгалтерська служба на підставі затверджених висновків обраховує середньовизначений розмір щорічної премії у відсотках і доводить його до відома кадрового підрозділу для підготовки проєктів відповідних наказів про виплату премії прокурорам.

Розмір премії за результатами оцінювання якості роботи розраховується у відсотках до суми посадового окладу відповідної посади на день видання наказу згідно з пунктом 3.2 розділу 3 цього Положення з урахуванням виникнення права на заробітну плату відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру".

Зазначена премія нараховується незалежно від фактично відпрацьованого часу в місяці, в якому вона виплачується (п. 3.5 Положення №305).

Відповідно до п. 3.6 Положення № 305 премія за результатами оцінювання якості роботи за календарний рік виплачується прокурорам на підставі наказів Генерального прокурора, керівників обласних, спеціалізованих (на правах обласних) прокуратур протягом 15 днів після затвердження висновку щодо результатів оцінювання, але не пізніше грудня року, в якому здійснюється оцінювання якості роботи прокурорів за календарний рік.

Висновки суду апеляційної інстанції.

11. Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що обмеження заробітної плати Апелянта було встановлено Відповідачем на підставі Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", який передбачав, що заробітна плата, зокрема прокурорів, нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

Тобто, з прийняттям вказаного Закону змінилось правове регулювання питання оплати праці, в тому числі, прокурорів на період дії карантину.

12. Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року №294-ІХ зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року №553-ІХ.

13. З огляду на це рішення КСУ, нарахування та виплата заробітної плати прокурорам, зокрема Апелянту, почали здійснюватися виключно на підставі статті 81 Закону без обмеження з боку уряду щодо фінансових можливостей.

14. Разом з тим, колегія судів відзначає, що відповідно до статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

15. Також апеляційний суд враховує рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2010 року №20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року №2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) згідно з яким, незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Суд зазначає, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію, тобто поширюється на правовідносини, що виникли або тривають після його ухвалення (за винятком тих випадків, якщо інше встановлено Конституційним Судом України безпосередньо у тексті ухваленого рішення).

Подібний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 18 грудня 2020 року у справі №4819/49/19, від 14.10.2024 у справі №640/21738/22.

16. З огляду на викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що правові наслідки рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 не можуть застосовуватись до правовідносин, які мали місце до 28.08.2020, а тому позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності Офісу Генерального прокурора щодо нездійснення виплати ОСОБА_1 заробітної плати, обчисленої у розмірах, передбачених статтею 81 Закону України Про прокуратуру, за квітень, травень, червень, липень і серпень 2020 року, а також стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь Апелянта недоотриману ним заробітну плату за квітень-серпень 2020 року у розмірі 201 568, 35 грн задоволенню не підлягають.

17. Посилання Апелянта на неврахування судом поршої інстанції правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 3 березня 2021 року у справі №340/1916/20, від 23 червня 2021 року у справі №520/13014/2020, від 22 липня 2021 року у справі №160/12091/20, від 5 серпня 2021 року у справі №560/6212/20, від 5 серпня 2021 року у справі №200/5490/20-а, від 5 серпня 2021 року у справі №160/12182/20, від 5 серпня 2021 року у справі №160/6089/20, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки висновки у цих справах були сформовані щодо іншого субєкта, за іншого правового регулювання, а тому не є релевантними до правовідносин у цій справі і правомірно не були враховані судом під час вирішення цієї справи.

18. Переглядаючи рішення суду в частині позовних вимог щодо виплати Позивачу щорічної премії за 2020 рік, колегія суддів зазначає наступне.

Як убачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами, згідно з наказом Офісу Генерального прокурора № 2926ц від 30.11.2020, було затверджено висновок щодо результатів оцінювання якості роботи прокурорів Офісу Генерального прокурора, згідно з яким ОСОБА_1 , який займає посаду прокурора другого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, отримав оцінку - «позитивна».

За наслідками оцінювання роботи Позивача за 2020 рік, наказом Офісу Генерального прокурора № 93-зц від 01.12.2020 встановлено виплати прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора, яких було оцінено «позитивно», щорічної премії у розмірі 30 % суми їх посадового окладу за обійманою посадою з урахуванням виникнення права на заробітну плату відповідно до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру».

19. Однак, з наявних у матеріалах справи розрахункових листів убачається, що щорічна премія Апелянта за 2020 рік була розрахована Відповідачем з лише за 9 місяців.

20. Приймаючи рішення щодо цих позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що премія ОСОБА_1 розрахована відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки до 26.03.2020 діяла Постанова № 1155, яка не передбачала щорічну премію за результатами оцінювання якості роботи прокурора.

21. Однак, колегія суддів вважає помилковим такий висновок суду першої інстанції, оскільки премія працівника прокуратури за наслідками оцінювання роботи за рік є разовою виплатою у визначеному відсотковому розмірі суми його посадового окладу за обійманою посадою з урахуванням виникнення права на заробітну плату відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру". А тому, премія за результатами оцінювання роботи за певний рік працівника прокуратури має нараховуватись від суми посадового окладу за весь рік, у якому було проведено відповідне оцінювання.

22. Більше того, як зауважив Верховний Суд у постанові від 14.10.2024 у справі №640/21738/22, такого способу обрахунку щорічної одноразової премії як за 9 місяців Положення №503 не передбачає, а посилання відповідача на те, що у період до рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 позивачеві виплачувалась щомісячна премія за період січень-березень 2020 року касаційний суд до уваги не прийняв, адже наведений відповідачем підхід, за якого треба ці періоди виокремлювати, нівелює саму суть такого преміювання як за результат саме річної роботи прокурора.

23. Отже, з огляду на викладне вище, колегія суддів дійшла до висновку про протиправність дій Відповідача щодо нарахування ОСОБА_1 щорічної премії лише за 9 місяців 2020 року .

24. Окрім того, апеляційний суд зауважує, що розмір премії за наслідками оцінювання роботи Апелянта за 2020 рік мав бути виплачений у розмірі 272 419,20 грн, що складається із посадового окладу 75 672,00 грн х 12 календарних місяців х 30% встановленої премії наказом Офісу Генерального прокурора від 01.12.2020 №93зц, без відповідних відрахувань згідно чинного законодавства. Різниця недоотриманої спірної премії склала 68 104, 80 грн. (272 419,20 грн. за 12 місяців 2020 року - 204 314,40 грн. нарахованих за 9 місяців 2020 року), без відповідних відрахувань згідно чинного законодавства.

25. Разом з тим, колегія суддів зазначає, що перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, суд не може втручатися у дискрецію суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Вказана позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30.01.2020 у справі №599/1422/16-а.

Так, Верховний Суд зазначає, що дискреція це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі, якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку.

Дискреція є необхідною та безальтернативною для управлінської діяльності адміністративного органу юридичною конструкцією, завдяки якій вирішується низка важливих завдань, центральними з яких є забезпечення справедливої, ефективної та орієнтованої на індивідуальні потреби приватної особи правозастосовної та правотворчої діяльності названих суб`єктів.

Дискреція не є довільною; вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зв`язаність дискреції адміністративного органу законом (правом) робить можливим здійснення адміністративними судами перевірки рішень (дій), прийнятих адміністративним органом внаслідок реалізації дискреційних повноважень.

У рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі Hasan and Chaush v.Bulgaria № 30985/96).

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, прийнятої 11.03.1980, державам-членам стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, як дискреційне повноваження слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою дискреції, тобто, коли такий орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами - державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не слід ототожнювати лише з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. На законодавчому рівні поняття дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Проте, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі Олссон проти Швеції від 24.03.1988), встановлено, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців.

Закон вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї, та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. В національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Гавенда проти Польщі від 14.03.2002).

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 24.12.2020 у справі №802/1286/18-а.

26. Враховуючи обставини належного здійснення Відповідачем необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства за наслідками нарахування та виплати частини спірної премії Апелянту, відповідно, у Офісу Генерального прокурора наявні дискреційні повноваження, як суб`єкта владних повноважень, який здійснює нарахування та виплату спірної премії.

27. Також, колегія суддів зазначає, що у межах спірних правовідномин Офісом Генерального прокурора допущено саме протиправні дії щодо нарахування спірної премії не у повному обсязі, а не бездіяльність, як зазначив Позивач, оскільки останнє визначається в разі відсутності будь-яких дій з боку суб`єкта владних повноважень направлених на виплату премії за річне оцінювання прокурора та в даній справі премія нарахована та виплачена, але не в повному обсязі.

28. З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла до висновку про необхідність вийти за межі позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки належним способом захисту встановленого порушеного права Апелянта на отримання недоплаченої частини спірної премії за весь 2020 рік є визнання протиправними дії щодо не нарахування та не виплати щорічної премії за результатами проведеного оцінювання якості роботи прокурора Офісу Генерального прокурора за 2020 рік у повному обсязі та зобов`язання Відповідача здійснити нарахування та виплату недоотриманої ОСОБА_1 спірної премії враховуючи вказані в рішенні суду висновки, з урахуванням виплачених сум та проведення належних відрахувань згідно положень чинного законодавства.

29. Переглядаючи рішення суду першої інстанції в контексті позовних вимог щодо ненарахування Апелянту надбавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді, колегія суддів зазначає наступне.

30. Так, відповідно до п.4 ч.5 ст.81 Закону № 1697-VII, посадові оклади прокурорів, які перебувають на адміністративних посадах, встановлюються у такому розмірі: керівника підрозділу Офісу Генерального прокурора - 1,27-1,20 посадового окладу прокурора Офісу Генерального прокурора та який, з урахуанням частини 6 вказаної статті, не може бути меншим за посадовий оклад керівника структурного підрозділу центрального управління Національного антикорупційного бюро України, що здійснює досудове розслідування.

31. Як правильно встановлено судом першої інсанції, посадовий оклад начальника відділу структурного підрозділу Генеральної прокуратури України з січня 2016 по 30.04.2016 становив 23 646,00 грн, розрахований за формулою: 1378 х 11 х 1,3 х 1,20, де:

- 1378,00 грн - мінімальна заробітна плата відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015 № 928-УІП;

- 11 - кількість розмірів мінімальної заробітної плати (ч. З Закону № 1697-VII у редакції чинній на 01.01.2016);

- 1,3 - коефіцієнт співвідношення посадового окладу прокурора Генеральної прокуратури України до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури (ч. 4 Закону № 1697-VII);

- 1,20 - коефіцієнт співвідношення посадового окладу керівника підрозділу Генеральної прокуратури України до посадового окладу прокурора Генеральної прокуратури України (ч. 5 Закону № 1697-VII);

з урахуванням частини шостої статті 81 Закону № 1697-VII посадовий оклад керівника структурного підрозділу центрального управління Національного антикорупційного бюро України, що здійснює досудове розслідування (керівника підрозділу детективів) з урахуванням положень частин четвертої і п`ятої статті 23 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» від 14.10.2014 № 1698-VІІ у цей період становив 49 608,00 грн., розрахований за формулою: 1378 х 30 х 1,2, де

- 1378,00 грн - мінімальна заробітна плата відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік»;

- 30 - кількість розмірів мінімальної заробітної плати (ч. 4 ст. 23 Закону № 1698-VII);

- 1,2 - коефіцієнт за місцезнаходження у місті Києві (ч. 5 ст. 23 Закону № 1698-VII).

32. Аналогічний підхід (в залежності від зміни мінімальної заробітної плати, з 01.01.2017 - прожиткового мінімуму для працездатних осіб), для встановлення ОСОБА_1 посадового окладу за перебування на адміністративній посаді начальника відділу Спеціалізованої антикорупційної прокуратури (на правах Департаменту) Офісу Генерального прокурора, застосовано і в подальшому включно до липня 2022 року та у квітні 2023 року.

33. З огляду на викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову у цій частині, оскільки надбавка за виконання прокурором Спеціалізованої антикорупційної прокуратури ОСОБА_1 обов`язків на адміністративній посаді у період з січня 2016 по липень 2022 року та у квітні 2023 року визначалася Відповідачем правомірно у порівнянні з посадовим окладом керівника структурного підрозділу центрального управління Національного антикорупційного бюро України, що здійснює досудове розслідування.

34. Позовні вимоги щодо компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати задоволенню також не підлягають, оскільки, як вже зазначалося раніше, Офіс Генерального прокурора правомірно здійснював обмеження розміру заробітної плати ОСОБА_1 ..

35. Аналізуючи доводи Апелянта щодо компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати спірної премії за результатами оцінювання роботи Апелянта за 2020 року, апеляційний суд зазначає, що оскільки вказана премія має разовий характер, нараховується та виплачується згідно наказу Офіс Генерального прокурора за наслідками проведеної оцінки річної роботи працівника прокуратури, така не підпадає під положення норм Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ, а тому позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають.

36. Переглядаючи рішення суду з урахуванням доводів Апелянта про порушення судом норм процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

37. Так, ОСОБА_1 у апеляційній скарзі зазначає, що суд не надав оцінку кожній вимозі, не проаналізував їх правомірність/протиправність, не вказав мотиви, з яких виходив відмовляючи у задоволенні позовних вимог, а у резолютивній частині рішення не зазначено висновок про задоволення чи відмову в задоволенні позову щодо кожної з заявлених позовних вимог та розподіл судових витрат, що є грубим порушенням КАС України.

38. Однак, колегія суддів вважає такі доводи Апелянта необґрунтованими та до уваги не приймає, позаяк вказане спростовується матріалами справи, зокрема мотивувальною частиною оскаржуваного рішення суду у якій суд першої інстанції надав правову оцінку кожній вимозі Позивача з належним обґрунтуванням своїх мотивів.

39. Разом з тим, у резолютивній частині оскаржуваного рішення судом зазначено про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправної бездіяльності, стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії в повному обсязі, тобто щодо усіх заявлених Позивачем вимог.

40. Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 зільнений від сплати судового збору на підставі п.1ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», клопотання про відшкодування судових витрат на надання правничої допомоги у матералах справи відсутнє, а тому суд першої інстанції правомірно не здійснював розподіл судових витрат.

41. Надаючи оцінку всім доводам апелянтів колегія суддів наголошує, що приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

42. Таким чином, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильних висновків суду першої інстанції в частині позовних вимог щодо обмеження розміру заробітної плати Апелянта, нарахування йому надбавки за виконання обов`язків на адміністративній посаді та компенсації втрати частини доходів, а Апелянт не надав суду апеляційної інстанції переконливих доводів на спростування висновків суду першої інстанції у цій частині.

43. Згідно з п.4 ч.1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

44 . Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року - скасуванню в частині нарахування та виплати щорічної премії, а позовні вимоги в цій частині - задоволенню частково.

45. Розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати в цій справі перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Офісу Генерального прокурора щодо нездійснення виплати ОСОБА_1 щорічної премії за 2020 рік у повному обсязі та стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 недоотриманої частини щорічної премії за 2020 рік в сумі 68 104,80 (шістдесят вісім тисяч сто чотири гривні та вісімдесят копійок) грн та ухвалити постанову, якою такі позовні вимоги ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Офісу Генерального прокурора щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 щорічної премії за результатами проведеного оцінювання якості роботи прокурора Офісу Генерального прокурора за 2020 рік у повному обсязі.

Зобов`язати Офіс Генерального прокурора здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 недоплаченої щорічної премії за результатами проведеного оцінювання якості роботи прокурора Офісу Генерального прокурора за 2020 рік, з урахуванням вказаних у постанові суду висновків та вже виплачених сум, а також з проведенням належних відрахувань згідно положень чинного законодавства.

В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 31.10.2024.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: О.В. Карпушова

Є.І. Мєзєнцев