Справа № 420/14944/24
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2024-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/14944/24

Категорія: 113030000 Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г.П.

Місце ухвалення: м. Одеса

Дата складання повного тексту: 19 липня 2024р

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

при секретарі Чоран А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання прийняти рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної міграційної служби (далі ДМС) України про:

- визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України №42-24 від 22 березня 2024 року про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язання ДМС України прийняти рішення відносно громадянина Нігерії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що рішенням відповідача №42-24 від 22 березня 2024 року протиправно відмовлено йому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При прийнятті рішення безпідставно не прийнято до уваги реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності (Нігерії). Позивач акцентував увагу на тому, що у разі його повернення до Нігерії його життю та свободі загрожуватиме небезпека, що суперечить вимогам ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, згідно якої нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність поводженню або покаранню. На думку позивача, оскаржуване рішення відповідача є протиправним, оскільки позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; повідомив усі важливі факти, що були в нього; позивач заслуговує на довіру, оскільки щодо нього не виявлено компроментуючої інформації.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, які визначені п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі Закон № 3671-VI). Відповідач зазначає, що підтверджено відсутність умов, передбачених п.13 ч.1 ст. 1 Закону №3671-VI, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Так, під час розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків у країні походження його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками. Подана позивачем історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а отримана від останнього інформація щодо причин виїзду з країни походження є суперечливою, що суттєво вплинуло на прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДМС України про визнання протиправним та скасування рішення №42-24 від 22 березня 2024 року, зобов`язання прийняти рішення, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги:

- ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником;

- у цілому, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування є лише припущенням, яке має об`єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено перш за есе в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця;

- ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою;

- у Нігерії християни стикаються з безперервними нападами з боку радикалізованих бойовиків-фулані, що викликає занепокоєння щодо можливої продовольчої кризи.

У відзиві ДМС України на апеляційну скаргу вказується, що рішення суду першої інстанції є вірним, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце народження: Федеративна Республіка Нігерія (місто Ібадан); громадянство/підданство.

У вересні 2018 р. позивач легально прибув на територію України авіарейсом Лагос (Нігерія) Одеса, міжнародний аеропорт "Одеса" (Україна), на підставі паспортного документу гр. Нігерії серії А 09068952 (термін дії 02 березня 2018 року 01 лютого 2023 року) та оформленої багаторазової візи типу "D" серії (М) Y 06475332. На підставі відповідної багаторазової візи на навчання позивача було документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 , скасованої 07 червня 2021 року.

08 лютого 2023 року ОСОБА_1 вперше звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні, зазначивши, що він є громадянином Нігерії (штат ОСОБА_2 , Південно-Західний регіон), легально прибув на територію України авіарейсом Лагос (Нігерія) Одеса, міжнародний аеропорт "Одеса" (Україна), на підставі національного паспортного документа та оформленої багаторазової візи на навчання. Заявник зазначив про неможливість повернення до країни громадянської належності через події, що відбуваються у Нігерії. Крім того, в обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначив, що він бажає перебувати на території України легально, а у випадку повернення до Нігерії йому загрожуватиме небезпека, так як його можуть викрасти "пастухи ОСОБА_3 ", або вбити представники терористичного угрупування "Боко Харам".

За результатами розгляду заяви позивача та проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача, наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №34 від 16 лютого 2023 року позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2023 року у справі №420/3829/23 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №34 від 16 лютого 2023 року, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2023 року у справі №420/3829/23 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2023 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2023 року у справі №420/3829/23 касаційну скаргу повернуто особі, яка її подала.

07 листопада 2023 року ОСОБА_1 вдруге звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні, зазначивши, що у 2023 році з його батьками втрачено зв`язок, також заявник додав роздруківку з Інтернету за 2023 рік, статті засобів масової інформації, в яких висвітлено події не вибіркового характеру, пов`язані з діяльністю терористичного угрупування "Боко Харам".

15 лютого 2024 року за результатами розгляду особової справи позивача (№2023OD0057) Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області складено висновок про доцільність відмовити у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. ОСОБА_4 (лат. ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пп.1, 13 ч.1 ст. 13 Закону №3671-VI, відсутні.

Так, зокрема, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження, посадові особи Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області дійшли висновку, що факти повідомлені заявником не є підставою для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до умов пп.1, 13 ч.1 ст. 13 Закону №3671-VI.

22 березня 2024 року ДМС України прийнято рішення №42-24 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Нігерії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України №42-24 від 22 березня 2024 року, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону №3671-VI.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, п.1, 13 ч.1 ст. 1, ч.6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI, п.п.4.1, 4.3, пп."е" п.5.1 Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які відповідно до п.1.1. визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07 вересня 2011 року №649.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Відповідно ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст. 14 Загальної декларації з прав людини від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватися цим притулком.

Порядок правового регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом №3671-VI.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 1 Закону №3671-VI біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

У ст. 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року також дано поняття "біженець", який означає особу, що внаслідок подій, які відбулися до 01 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Пунктом 13 ч.1 ст. 1 Закону №3671-VI установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Частиною 6 ст. 8 Закону №3671-VI передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649 затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які відповідно до п.1.1. визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі Правила №649).

Пунктом 4.1. Правил №649 визначено, що під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону.

У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11).

Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності);

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13).

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Відповідно п.4.3. Правил №649 на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підпунктом "е" п.5.1. Правил №649 визначено, що після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 20).

Висновок складається за результатом оцінки заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відомості та обставини, про які зазначено у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і які не підтверджуються документами або іншими фактичними даними, можуть бути враховані під час підготовки висновку за умови, що твердження заявника стосовно обставин, зазначених у заяві, є послідовними і правдоподібними, надана ним інформація не суперечить загальновідомим відомостям, що мають відношення до справи заявника та встановлена загальна правдоподібність заяви.

Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про:

- всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування;

- відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди;

- особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

Той факт, що заявник вже був об`єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

У висновку викладається обґрунтована пропозиція територіального органу ДМС щодо прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Висновок уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС, на яку покладено розгляд справи, погоджується керівником структурного підрозділу територіального органу, до повноважень якого належить реалізація законодавства у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та затверджується заступником керівника територіального органу ДМС, який відповідно до розподілу обов`язків спрямовує і координує діяльність структурного підрозділу з питань біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стало необґрунтованість поданої ним заяви (факти повідомлені заявником не є підставою для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до умов пп.1, 13 ч.1 ст. 13 Закону №3671-VI). При цьому, відповідач зазначив, що у випадку повернення на Батьківщину йому не загрожуватиме смертна кара, тортури або нелюдське поводження чи покарання, так як під час проживання в РФ його основоположні права та свободи не порушувались, будь-які докази ймовірних загроз життю, свободі чи безпеці особи відсутні.

ОСОБА_1 у вересні 2018 року легально прибув на територію України авіарейсом Лагос (Нігерія) Одеса, міжнародний аеропорт "Одеса" (Україна), на підставі паспортного документу гр. Нігерії серії А 09068952 (термін дії 02 березня 2018 року 01 лютого 2023 року) та оформленої багаторазової візи типу "D" серії (М) Y 06475332. На підставі відповідної багаторазової візи на навчання позивача було документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 , скасованої 07 червня 2021 року.

Так, 07 червня 2021 року на підставі рішення ГУДМС в Одеській області посвідка на тимчасове проживання ОСОБА_1 скасована у зв`язку з відрахуванням його із закладу освіти.

За приписами п.67 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №322 від 25 квітня 2018 року, після закінчення строку дії посвідки іноземець та особа без громадянства зобов`язані в семиденний строк зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України. При цьому, посвідка здається до територіального органу/територіального підрозділу ДМС.

Таким чином, з 08 червня 2021 року позивач перебував на території України нелегально. Лише 08 лютого 2023 року, тобто через 4 роки та 5 місяців після потрапляння на територію України та перебування на території України нелегально з 08 червня 2021 року, позивач вперше звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про надання міжнародного захисту.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, в постанові від 16 лютого 2018 року у справі №825/608/17, у постанові від 11 жовтня 2018 року у справі №815/1892/17.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, виїзд ОСОБА_1 з країни громадянської належності відбувся з метою отримання освіти у навчальному закладі на території України.

Разом з тим, шукач захисту із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся із зволіканнями, про зазначене свідчить обставина нелегального перебування заявника на території України з 08 червня 2021 року до моменту звернення до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області 08 лютого 2023 року, у зв`язку з чим за порушення правил перебування іноземців в Україні (проживання без документів на право проживання в Україні) по відношенню до заявника було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД №009481 від 06 лютого 2023 року, згідно зі ст. 203 КУпАП, та прийнято постанову про накладення адміністративного стягнення НП МОД №009572 від 06 лютого 2023 року.

При цьому, звертаючись з заявою про надання міжнародного захисту вперше, заявник зазначав про неможливість повернення до країни громадянської належності через події, що відбуваються у Нігерії. Крім того, в обґрунтування заяви ОСОБА_1 також зазначив, що він бажає перебувати на території України легально, а у випадку повернення до Нігерії йому загрожуватиме небезпека, так як його можуть викрасти "пастухи Фулані", або вбити представники терористичного угрупування "Боко Харам".

Вищевказані підстави для надання захисту в Україні були предметом розгляду органами міграційної служби під час первинного звернення позивача за захистом 08 лютого 2023 року і оцінка цим доводам була надана судом першої та апеляційної інстанцій у справі №420/3829/23, під час оскарження позивачем рішення ГУ ДМС в Одеській області №34 від 16 лютого 2023 року.

Так, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2023 року у справі №420/3829/23, яке набрало чинності, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії №34 від 16 лютого 2023 року відмовлено.

Колегія суддів наголошує, що згідно матеріалів особової справи ОСОБА_1 , ані під час його перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця відповідності до п.13 ч.1 ст.13 Закону №3671-VI.

Крім того, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження щодо позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 ст. 1 Закону №3671-VI, у зв`язку з відсутністю доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортури, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Колегія суддів зазначає, що твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, є суперечливими та непослідовними. Заявником не повідомлено обставин, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів вказує про безпідставне посилання позивача на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Нігерії, оскільки сама по собі інформація по країні походження не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись з відповідною заявою без наявності передбачених на це законодавством підстав для конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 06 березня 2019 року у справі №826/14576/16, від 04 березня 2019 року у справі №815/2505/17.

Колегія суддів враховує, що відомості щодо громадянства та установчі дані позивача в органі міграційної служби підтверджено оригіналом паспортного документа громадянина Федеративної Республіки Нігерії для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 (період дії 04 вересня 2023 року 03 вересня 2028 року), орган видачі Посольство Республіки Нігерія, виданий посольством Республіки Нігерія у м. Анкара, Турецька Республіка. За етнічною належністю позивач належить до племені "йоруба". Органом міграційної служби встановлено, що шукач захисту не має належності до окремої соціальної групи, політичні переконання відсутні; ані позивач, ані його близькі родичі ніколи не належали до жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій як на території Нігерії, так і поза межами країни громадянської належності, що підтверджено за результатами опитування (арк.6 анкетування від 09 листопада 2023 року, арк.7 протоколу від 15 листопада 2023 року).

Таким чином, позивач користується захистом країни своєї громадянської належності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання ним паспорта, візи, легального перетину кордону. У вересні 2023 року через Посольство Нігерії у м. Анкара (Туреччина) позивачем оформлено новий паспортний документ.

Зазначене свідчить про те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права як громадянина, позивач користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності, а відтак, на думку колегії суддів не потребує міжнародного захисту та не є біженцем.

За змістом матеріалів особової справи, позивач походить з родини християн, канонів релігії дотримується повністю (арк.4 співбесіди від 15 листопада 2023 року). За результатами опитування органом міграційної служби встановлено, що позивач та члени його родини релігійних посад, в тому числі керівного складу, не обіймали, відповідної теологічної освіти не здобували. До моменту виїзду позивача за межі Нігерії у 2018 році та станом на 2024 рік ані заявник, ані члени його родини не зазнавали переслідувань, побоювань, погроз чи істотної шкоди за ознакою віросповідання. Члени родини, які проживають в Нігерії, безперешкодно відвідують християнські церкви, їхні релігійні права не порушуються (арк.5 анкетування від 07 листопада 2023 року, арк.3-4 протоколу від 15 листопада 2023 року, арк.2 співбесіди від 19 грудня 2023 року).

Під час опитування позивачем самостійно підтверджено відсутність загрози життю, безпеці чи свободі в Нігерії через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (арк.6 співбесіди від 15 листопада 2023 року). Так, заявником повідомлено, що він мав змогу безперешкодного дотримання в Нігерії канонів християнства, його родичі (батько, матір та рідний брат) відвідують церкву, дотримуються релігійних норм, адреси проживання не змінювали, користуються загальними нормами прав і поведінки та не зазнають серйозної шкоди чи дискримінації.

Відповідачем акцентовано увагу на тому, що за результатами розгляду заяви від 07 листопада 2023 року виявлено спробу надання недостовірних відомостей, що стало підставою для реєстрації повторного клопотання.

Звертаючись із заявою про надання міжнародного захисту вдруге, 07 листопада 2023 року, ОСОБА_1 зазначив, що у 2023 році з його батьками втрачено зв`язок, також заявник додав роздруківку з Інтернету за 2023 рік, статті засобів масової інформації, в яких висвітлено події не вибіркового характеру, пов`язані з діяльністю терористичного угрупування "Боко Харам".

У повторному клопотанні повідомлено, що діяльність терористичних організацій у Нігерії утворює невибіркове насильство, яке впливає на неможливість повернення до країни. У наданих статтях ЗМІ повідомляється про деякі випадки протиправної діяльності терористичного угрупування "Боко Харам" та "пастухів Фулані". ДМС України підкреслила, що ним не спростовується факт існування у деяких регіонах країни підвищеного ризику. Однак під час аналізу ознаки "серйозна шкода", в результаті обговорення з позивачем істотних елементів та перевірки релевантної інформації по країні походження, встановлено факт відсутності такого ризику у регіоні проживання заявника та його родичів.

За змістом матеріалів особової справи позивача, станом на 2023 рік у країні громадянської належності позивача проживають такі близькі родичі позивача: батько Фестос, матір Фолюкі (м. Ібадан, Штат Ойо) та брат Феромі (м. Абеокута, штат ОСОБА_6 ).

Органом міграційної служби зазначено, що шукач захисту повідомив про переслідування християн з боку угрупування "Боко Харам" на північно-східній та центральній частинах Нігерії (штати Борне, Плато, Бенуе). Акцентовано увагу, що ані заявник, ані його родичі ніколи не проживали у таких регіонах, які розташовані на великій відстані від штатів Ойо й ОСОБА_6 . Окрім того, позивачем повідомлялось, що у період його виїзду у 2018 році та станом на 2024 рік жоден з представників родини ніколи не зазнавав серйозної шкоди чи дискримінації (арк.5 анкетування від 07 листопада 2023 року, арк.3-4 співбесіди від 15 листопада 2023 року, арк.2 протоколу від 19 грудня 2023 року). Так, штати ОСОБА_2 та ОСОБА_6 належать до південно-західної частини Нігерії, де немає присутності угрупування " ОСОБА_7 " та "пастухів ОСОБА_3 ", що підтверджено позивачем (арк.6 співбесіди від 15 листопада 2023 року, арк.4-5 протоколу від 19 грудня 2023 року).

Колегія суддів також враховує долучену до матеріалів справи міграційною службою інформацію по країні походження позивача, за якою терористичне угрупування "Боко Харам" (Boko Haram) діє на північносхідній частині Нігерії, зокрема у штатах Борно, ОСОБА_8 і Юбе, де контролює приблизно 20 міст. Зазначене підтверджується й даними Посольства України в Нігерії, яким рекомендовано обмежити відвідування територіальних одиниць у Нігерії: Баучі, Гомбе, Кано, Окене та Варрі, до яких ані заявник, ані члени його родини ніколи не належали (додаток №3 до Висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15 лютого 2014 року).

Присутність угрупування "пастухів ОСОБА_3 " встановлено у північно-східних та північно-західних частинах Нігерії, які на великій відстані знаходяться від населених пунктів, в яких мешкав позивач та його родичі. Згідно дослідженої органом міграційної служби інформації по країні походження, ополчення "пастухи Фулані" присутні лише на території штатів Плато, Насарава та ОСОБА_9 . За іншою дослідженою відповідачем інформацією, вказана організація фактично розташована в джунглях, а за даними Генерального секретаря ООН від 23 червня 2016 року, етнічна група фулані діє у "середньому поясі" Нігерії (додатки №№7-9 до Висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15 лютого 2014 року).

Орган міграційної служби зазначив про безпідставність тверджень позивача про втрату зв`язку з його батьками, оскільки під час проведення співбесід з`ясовано, що контакти з родичами не втрачалися, зв`язок підтримується на регулярній основі, спілкування відбувається щотижня (арк.3 анкетування від 09 листопада 2023 року). Крім того, аналізуючи твердження щодо переїзду рідного брата заявника зі Штату Ойо до ОСОБА_6 , відповідач встановив, що зазначені обставини обумовлені навчанням останнього у вищому навчальному закладі. У свою чергу, батьки заявника місця проживання не змінювали, протягом усього життя мешкали в штаті Ойо.

За результатами опитування органом міграційної служби встановлено, що життю та здоров`ю родичам заявника нічого не загрожує у Нігерії, вони не зазнавали та не зазнають переслідування, дискримінації при реалізації загальних прав, штати (регіони) їхнього проживання належать до безпечних для проживання цивільного населення (арк.3-4 протоколу від 15 листопада 2023 року, аркуш співбесіди від 19 грудня 2023 року). Заявник не зміг пояснити яким чином він зможе зазнати серйозної шкоди від терористичних структур, якщо проживатиме в інших регіонах, де вони не присутні (арк.2 протоколу від 06 лютого 2024 року).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що ОСОБА_1 не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI.

Доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач вказав, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 01 листопада 2024 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.