Справа № 440/9674/24
Суддя: А.О. Чеснокова
Дата ухвалення: 2024-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

. 05 листопада 2024 року м. ПолтаваСправа № 440/9674/24

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Чеснокової А.О., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Призовної комісії Кременчуцького району Полтавської області, Першого відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування розпорядження, рішення, пункту наказу, визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Призовної комісії Кременчуцького району Полтавської області, ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 , в якій просить:

визнати протиправним та скасувати розпорядження начальника першого відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 №1/2/2/2435 від 24.04.2024 у частині, що стосується ОСОБА_1 ;

визнати протиправним та скасувати рішення Призовної комісії Кременчуцького району Полтавської області, яке оформлене протоколом № 8 від 26.04.2024, у частині, що стосується зарахування ОСОБА_1 у запас;

визнати протиправним та скасувати пункт 1 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 "Про призов військовозобов`язаних на військову службу до Збройних Сил України під час мобілізації" від 07.05.2024 №152 у частині, що стосується ОСОБА_1 ;

визнати протиправним та скасувати пункт 12 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.05.2024 №130 у частині, що стосується ОСОБА_1 ;

визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повернути ОСОБА_1 його військовий квиток НОМЕР_2 та інші документи позивача, які можуть знаходитись у розпорядженні військової частини НОМЕР_1 ;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 утриматись від дій, що перешкоджають ОСОБА_1 залишити військову частину НОМЕР_1 .

Ухвалою суду від 05.09.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); питання про дотримання позивачем строку звернення до суду визнано за необхідне розглянути в ході підготовки справи до розгляду по суті, після отримання судом додаткових доказів та з`ясування позиції відповідачів.

Після надходження відзивів від усіх відповідачів Полтавський окружний адміністративний суд ухвалою від 28.10.2024 поновив позивачу строк звернення до суду з адміністративним позовом ОСОБА_1 до Призовної комісії Кременчуцького району Полтавської області, Першого відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування розпорядження, рішення, пункту наказу, визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії.

Судом встановлено, що у відзивах на позов відповідачі просили у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Вказували на неспроможність та необґрунтованість доводів позивача. Пояснили, що з аналізу положень Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права слідує висновок про можливість обмеження реалізації права на свободу совісті в умовах введення в Україні воєнного стану. Крім цього, Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу" і затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.199 №2066 Положенням про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби встановлено запровадження альтернативної служби лише замість проходження строкової військової служби. Поряд із цим, згідно з частиною першою статті 34 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" ведення персонально-якісного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів покладається на відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки. У статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" наведено вичерпний перелік військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, але позивачем не надано жодних документів на підтвердження тієї обставини, що він до цих категорій військовозобов`язаних належить.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі частини четвертої статті 229 вказаного Кодексу.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти та відповідні до них правовідносини.

З 22.02.2024 позивач працює на посаді інженера у ТОВ "Єристівський ГЗК" (м. Горішні Плавні).

У квітні 2024 року на адресу роботодавця надійшла повістка про необхідність з`явитись 30.04.2024 року до призовної дільниці м. Горішні Плавні для проходження медичного огляду у зв`язку з досягненням граничного віку перебування на військовому обліку призовників.

Розпорядженням начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №1/2/2/2435 від 24.04.2024 прийнято рішення здійснити оповіщення призовників, працівників ТОВ "Єристівський ГЗК" про прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_3 для проходження медичного огляду ВЛК.

Рішенням Призовної комісії Кременчуцького району Полтавської області, яке оформлене протоколом № 8 від 26.04.2024 ОСОБА_1 зараховано в запас.

30.04.2024 позивач з`явився до Призовної комісії Кременчуцького району Полтавської області по повістці і вручив її представникам лист-заяву з довідкою релігійної громади Церкви християн євангельської віри "Слово Істини" від 31.01.2024.

За результатами проходження огляду ВЛК 01.05.2024 медичною комісією при першому відділі ІНФОРМАЦІЯ_4 позивача визнано придатним до військової служби.

Пунктом 1 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 "Про призов військовозобов`язаних на військову службу до Збройних Сил України під час мобілізації" від 07.05.2024 №152 ОСОБА_1 призвано по мобілізації та відправлено у розпорядження командира військової частини НОМЕР_3 .

07.05.2024 позивача доставлено до навчального центру, а в подальшому до військової частини НОМЕР_1 .

Пунктом 12 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.05.2024 №130 ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення з 07.05.2024, на котлове забезпечення з 08.05.2024, а також призначено на посаду курсанта навчального курсу школи підготовки спеціалістів протиповітряної оборони сухопутних військ.

14.05.2024 представником позивача направлено адвокатський запит до ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо з`ясування питання наявності правових підстав для перебування гр. ОСОБА_1 на території м. Десна.

Листом від 06.07.2024 № 1/10384 надано відповідь на вказаний запит, а також витяг з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 07.05.2024 № 152 (копія витягу з наказу додасться). Зі змісту вказаних документів випливає, що з 26.04.2024 позивача переведено на облік військовозобов`язаних по досягненню 25-річного віку; а з 07.05.2024 позивача як військовозобов`язаного призвано на військову службу під час мобілізації.

Як свідчать матеріали справи, позивач неодноразово вчиняв дії, спрямовані на доведення до відома відповідачів відомостей про свої релігійні переконання шляхом подання заяви та довідки релігійної громади Церкви християн євангельської віри "Слово Істини" від 20.04.2023, в якій зазначено, що позивач є членом зазначеної релігійної організації з 2021 року. За своїм віровченням Церква "Слово Істини" відноситься до релігійного напрямку Євангельських християн. Віровчення Церкви "Слово Істини" закликає не використовувати зброю проти інших людей, що унеможливлює виконання військового обов`язку її членами. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10.11.1999 №2066 релігійні громади Євангельських християн та подібні до них знаходяться у "Переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю".

Проте, такі звернення позивача відповідачами не взяті до уваги з тих мотивів, що згідно з вимогами статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. У статті 1 Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" передбачено, що альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби (тобто застосовується для осіб призовного віку - від 18 до 27 років, а заявник вже не призовник, а військовозобов`язаний) і в умовах воєнного або надзвичайного стану (який запроваджено з 24.02.2022 і продовжено на даний час) можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби. Статтею 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначено, що на військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації. Підстави бронювання на період мобілізації військовозобов`язаних, які перебувають у релігійних організаціях, законодавством не передбачені. У статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" наведено вичерпний перелік військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, але заявником не надано жодних документів на підтвердження того, що він до цих категорій військовозобов`язаних належить.

Позивач, вважаючи, порушеними свої конституційні права, закріплені частиною четвертою статті 35 Конституції України, на заміну військової служби на альтернативну (невійськову) службу, звернувся до суду з цим позовом.

Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог, суд виходить з наступного.

За приписами статті 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права та свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із статтею 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до статті 35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей. Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова. Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Положення статті 35 Основного закону України кореспондуються з положеннями статті 9 "Свобода думки, совісті і релігії" Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Так, відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції, кожен має право на свободу думки, совісті і релігії; це право включає свободу сповідувати свою релігію або переконання; передбачено, що кожен має право на свободу думки, совісті і релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Зі змісту пункту 2 статті 9 Конвенції слідує, що свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає обмеженням, лише встановленим законом, і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з положеннями статті 64 Конституції України, в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до статті 106 Конституції України, Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

У подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався і триває до теперішнього часу.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 65/2022 "Про загальну мобілізацію", затвердженим Законом України від 03.03.2022 № 2105-IX, оголошено проведення загальної мобілізації. Згідно з цим Указом призову на військову службу за мобілізацією підлягають військовозобов`язані та резервісти.

У відповідності з частиною першою статті 1 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (надалі - Закон № 2232-ХІІ), захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до частини третьої статті 1 Закону № 2232-ХІІ, військовий обов`язок включає, зокрема, проходження військової служби.

Згідно з частиною 2 статті 1 Закону № 2232-ХІІ, військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Статтею 3 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною 1 статті 15 Закону № 2232-ХІІ, на строкову військову службу призиваються придатні для цього за станом здоров`я громадяни України чоловічої статі, яким до дня відправлення у військові частини виповнилося 18 років, та старші особи, які не досягли 27-річного віку і не мають права на звільнення або відстрочку від призову на строкову військову службу (далі - громадяни призовного віку).

Закон України від 21.10.1993 № 3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (надалі - Закон № 3543-ХІІ) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Так, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (стаття 1 Закону № 3543-ХІІ).

Відповідно до частини 8 статті 4 Закону № 3543-ХІІ, з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

На час особливого періоду дія будь-яких прийнятих до настання цього періоду нормативно-правових актів, що передбачають скорочення чисельності, обмеження комплектування або фінансування Збройних Сил України, інших військових формувань чи правоохоронних органів спеціального призначення, зупиняється.

Статтею 23 Закону № 3543-ХІІ встановлено перелік військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, де зазначено інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках.

Як свідчать матеріали справи, позивач посилається на те, що він є членом Церкви "Слово Істини" в м. Горішні Плавні, віровченням якої є вчення про невикористання зброї проти інших людей, а відтак зазначені обставини унеможливлюють виконання позивачем військового обов`язку. Позивач вважає, що він належить до "інших військовозобов`язаних або окремої категорії громадян", які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації та мають право на заміну військової служби альтернативною (невійськовою) службою.

Надаючи оцінку таким доводам позивача, суд зазначає, що пунктом 4 статті 1 Закону № 2232-ХІІ визначено, що громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу".

Організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби (далі - альтернативна служба), якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина, визначені Законом України від 12.12.1991 № 1975-ХІІ "Про альтернативну (невійськову) службу" (надалі - Закон № 1975-ХІІ).

Відповідно до статті 1 Закону № 1975-ХІІ, альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із статтею 2 Закону № 1975-ХІІ, право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Частиною першою статті 4 Закону № 1975-ХІІ визначено, що на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.

Не підлягають направленню на альтернативну службу громадяни: звільнені відповідно до законодавства від призову на строкову військову службу; яким відповідно до законодавства надано відстрочку від призову на строкову військову службу (на строк дії відстрочки) (ч. 2 ст. 4 Закону № 1975-ХІІ).

Відповідно до статті 5 Закону № 1975-ХІІ альтернативну службу громадяни проходять на підприємствах, в установах, організаціях, що перебувають у державній, комунальній власності або переважна частка у статутному фонді яких є в державній або комунальній власності, діяльність яких у першу чергу пов`язана із соціальним захистом населення, охороною здоров`я, захистом довкілля, будівництвом, житлово-комунальним та сільським господарством, а також у патронажній службі в організаціях Товариства Червоного Хреста України.

Види діяльності, якими можуть займатися громадяни, які проходять альтернативну службу, визначаються Кабінетом Міністрів України.

10.11.1999 постановою Кабінету Міністрів України за № 2066 затверджено Положення про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби та перелік релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю (надалі - Положення № 2066) .

Згідно з приписами пунктів 2-3 Положення № 2066, громадяни України мають право на альтернативну службу, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і якщо вони належать до діючих відповідно до законодавства релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю. Перелік таких релігійних організацій затверджується Кабінетом Міністрів України. Цим правом користуються громадяни, які належать до зазначених релігійних організацій, що діють як із зареєстрованим статутом, так і без його реєстрації. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть бути встановлені окремі обмеження цього права із зазначенням строку їх дії. На альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідне рішення місцевою держадміністрацією. Не підлягають направленню на альтернативну службу громадяни, які відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" звільнені від призову на строкову військову службу або яким надано відстрочку від призову на строкову військову службу (на термін дії відстрочки). Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що альтернативна служба - це служба, яка запроваджується замість проходження лише строкової військової служби.

З матеріалів справи, зокрема з тексту позовної заяви, слідує, що позивач є військовозобов`язаним та з 26.04.2024 перебуває на військовому обліку у відповідному органі ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Тобто, у спірному випадку позивач не є особою, призваною для проходження строкової військової служби, що дає право на заміну такої служби альтернативною, натомість спірні правовідносини між позивачем та органом ІНФОРМАЦІЯ_5 відбувались в межах здійснення останнім персонально-якісного обліку військовозобов`язаних у зв`язку із проведенням мобілізаційних заходів в особливий період.

Суд звертає увагу на те, що Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" альтернативна (невійськова) служба під час військового стану не передбачена.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Тож на переконання суду, позивач, за встановлених судом обставин, не має права на альтернативну (невійськову) службу, оскільки не є особою, яка підлягає призову на строкову військову службу.

Крім цього суд також зазначає, що Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" не передбачено можливості надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації віруючим громадянам, які перебувають на військовому обліку військовозобов`язаних, як і не визначено порядок проходження альтернативної (невійськової) служби в умовах воєнного стану.

Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу" також не визначено порядок направлення та проходження служби під час мобілізації в умовах воєнного або надзвичайного станів віруючих громадян.

Верховний Суд у постанові № 9902/64/23 від 25.09.2023 дійшов подібних висновків, які, у відповідності до ч. 5 ст. 242 КАС України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Як вже зазначалось, статтею 2 Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" від 12.12.1991 № 1975-XII передбачено, що право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Згідно з пунктом 3 Положення про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.1999 № 2066, громадяни України мають право на альтернативну службу, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і якщо вони належать до діючих відповідно до законодавства релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю. Перелік таких релігійних організацій затверджується Кабінетом Міністрів України. Цим правом користуються громадяни, які належать до зазначених релігійних організацій, що діють як із зареєстрованим статутом, так і без його реєстрації. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть бути встановлені окремі обмеження цього права із зазначенням строку їх дії.

Цією ж постановою Кабінету Міністрів України затверджено Перелік релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю, а саме: Адвентисти-реформисти, Адвентисти сьомого дня, Євангельські християни, Євангельські християни-баптисти, Покутники, Свідки Єгови, Харизматичні християнські церкви (та церкви, прирівнені до них згідно із зареєстрованими статутами), Християни віри євангельської (та церкви, прирівнені до них згідно із зареєстрованими статутами), Християни євангельської віри, Товариство Свідомості Крішни.

Надана позивачем довідка від 07.05.2024 підтверджує, що позивач є членом релігійної організації Церква "Слово Істини", а відтак зазначена довідка не підтверджує обставин, що необхідні для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації згідно чинного законодавства, в зв`язку з чим суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час судового розгляду відповідачі довіли належними засобами доказування правомірність оскаржених дій, з огляду на що суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного та керуючись статтями 2, 6 - 10, 72 - 77, 90, 241 - 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 ) до Призовної комісії Кременчуцького району Полтавської області (вул. Соборна, 14/23, м. Кременчук, Полтавська область, 39600), ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_5 ), Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 ) про визнання протиправними та скасування розпорядження, рішення, пункту наказу, визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на це рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Cуддя А.О. Чеснокова