Справа № 520/25711/23
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2024-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2024 р.Справа № 520/25711/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,

за участю секретаря судового засідання Кривенка Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Котеньов О.Г.) від 23.09.2024 (повний текст складено 23.09.24 року) по справі № 520/25711/23

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНФОРМАЦІЯ_2

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просив:

визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1, яка полягає у не здійсненні ОСОБА_1 нарахування та виплати в період з 01 березня 2018 року по 17 квітня 2019 року в належному розмірі доплати за науковий ступень доктора технічних наук - 15% та вчене звання СНС - 25%, надбавки за почесне звання «Заслужений винахідник України»;

зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 перерахувати, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 доплату за науковий ступень доктора технічних наук та вчене звання СНС, починаючи з 01.03.2018 року по 17 квітня 2019 року відповідно до розмірів, що встановлені законом України «Про вищу освіту», а також здійснити перерахування ОСОБА_1 одноразової грошової допомогу - на оздоровлення за 2018 та 2019 роки, з врахуванням належних сум доплат за науковий ступень та вчене звання, та доплатити різницю, а також нарахувати та доплатити надбавку за почесне звання «Заслужений винахідник України»;

визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2, яка полягає у не здійсненні ОСОБА_1 нарахування та виплати в період з 18 квітня 2019 року по день виключення із списків особового складу доплати за науковий ступень доктора технічних наук - 15% та вчене звання СНС - 25%. надбавки за почесне звання «Заслужений винахідник України»;

зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 перерахувати, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 доплату за науковий ступень доктора технічних наук та вчене звання СНС, та надбавки за почесне звання, починаючи з 18 квітня 2019 року по день звільнення;

зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 перерахувати ОСОБА_1 додаткові види грошового забезпечення, а саме: грошову допомогу на оздоровлення за 2020 рік та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, також одержану у 2020 році, виходячи з посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру встановленого в поточному році прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2020 року та доплатити різницю;

зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити ОСОБА_1 перерахунок грошової допомоги при звільненні, виходячи з посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру встановленого в поточному році прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2020 року, та доплатити різницю.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2023 р. позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати в період з 01.03.2018 по 17.04.2019 ОСОБА_1 доплати за науковий ступінь та доплати за вчене звання відповідно до положення ч. 2 ст. 59 Закону України "Про вищу освіту", надбавки за почесне звання.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо невиплати в період з 18.04.2019 по 27.02.2020 ОСОБА_1 доплати за науковий ступінь та доплати за вчене звання відповідно до положення ч. 2 ст. 59 Закону України "Про вищу освіту", надбавки за почесне звання.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 частину недоплаченого грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 17.04.2019 з урахуванням доплати за науковий ступінь - 15 % від посадового окладу та доплати за вчене звання - 25 % від посадового окладу відповідно до положення ч. 2 ст. 59 Закону України "Про вищу освіту", надбавки за почесне звання.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 частину недоплаченого грошового забезпечення за період з 18.04.2019 по 27.02.2020 з урахуванням доплати за науковий ступінь - 15 % від посадового окладу та доплати за вчене звання - 25 % від посадового окладу відповідно до положення ч. 2 ст. 59 Закону України "Про вищу освіту", надбавки за почесне звання.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату недоплаченої суми грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік, одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням розміру посадового окладу та окладу за військовим званнями за період з 29.01.2020 по 27.02.2020 шляхом застосування множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатків 1-14 до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року № 704, з урахуванням виплачених сум.

Рішення суду набрало законної сили 12.01.2024 р.

18 вересня 2024 року позивач звернувся до суду із заявою, в якій просив суд зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 подати у встановлений судом строк звіт про виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/25711/23.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 23.09.2024 р. відмовлено у задоволенні заяви позивача в порядку ст. 382 КАС України у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач не погодився з ухвалою суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити рішення про розгляд судом першої інстанції заяви в порядку ст. 382 КАС України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_3, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності ухвали суду першої інстанції, просить залишити її без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви позивача про встановлення судового контролю, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами. Також суд зазначив, що у разі відсутності добровільного виконання судових рішень, приписами Закону України «Про виконавче провадження» врегульований порядок дій та заходів, що спрямовані на примусове виконання таких рішень, але доказів примусового виконання рішення суду у цій справі до суду не надано.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 07 червня 2005 року, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, заява № 30779/04).

На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Відповідно до статті 14 КАС України, судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Аналогічні положення містяться в статті 370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статтями 14, 370 КАС України.

З метою забезпечення виконання судового рішення статтею 382 КАС України передбачено дві форми судового контролю за виконанням судового рішення: 1) зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання рішення суду; 2) накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, згідно з положеннями частини першої статті 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати в установлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина друга статті 382 КАС України).

Зокрема, в постанові від 3 квітня 2019 року у справі № 820/4261/18 Верховний Суд встановив необхідність існування у спірних правовідносинах обставин, з якими стаття 382 Кодексу адміністративного судочинства України пов`язує наявність підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення. У зв`язку з цим, суди попередніх інстанцій при вирішенні спору мають дослідити характер правовідносин, що виникли між сторонами та звертати увагу, що підставою звернення до суду з даним позовом є невиконання судового рішення. Порушенням норм процесуального права є незастосування спеціальних правових норм, передбачених у статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України.

Верховний Суд у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 704/1547/17 сформулював правову позицію, що за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту можна, зокрема, встановити новий строк подання звіту. Тобто, суд вправі вжити заходів реагування судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах у формі встановлення нового строку для подачі звіту. Для підтвердження мотивації такого підходу потрібно керуватися абзацом першим підпункту 3.2 пункту 3, абзацу другого пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року №16-рп/2009, де зазначено, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини, а виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

Встановлення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах передбачено положеннями ст. 382 КАС України, які не містять обмеження щодо стадій процесу, на яких може бути вирішено відповідне клопотання (заява) позивача на користь якого ухвалене судове рішення. Тобто, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, суд може й після ухвалення такого рішення за наслідком розгляду клопотання позивача.

Колегія суддів зазначає, що судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такого рішення суду та відновленню порушених прав особи-позивача.

Отже, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється з метою реалізації завдань адміністративного судочинства.

Тобто, встановлення судового контролю за виконанням судових рішень є заходом превентивного впливу на відповідача у справі з метою своєчасного виконання своїх зобов`язань у межах відповідної справи.

Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 06.12.2019 у справі № 812/333/17.

Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 у справі № 806/2143/15 зазначив, що, зокрема ст. 382 КАС України має на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Аналогічний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові 14 травня 2020 року у справі № 800/320/17.

Також, Європейський суд з прав людини у пункті 18 рішення від 12 травня 2011 року у справі "Ліпісвіцька проти України" (заява № 11944/05) звернув увагу й на те, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (див. пункт 197 рішення у праві "Скордіно проти Італії" (Scordino v. Italy), № 36813/97). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (див. пункти 24- 27 рішення від 13 червня 2006 року у справі "Сіка проти Словаччини" (Sika v. Slovaki), N 2132/02).

Отже, нормами КАС України регламентовано право суду застосовувати інститут судового контролю шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду. Для застосування наведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови.

У свою чергу, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому, суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2020 року у справі № 539/3406/17.

З матеріалів справи судом встановлено, що звертаючись до суду першої інстанції із заявою, в порядку ст. 382 КАС України, позивач посилався на те, що 20.11.2023 року рішенням Харківського окружного адміністративного суду був задоволений його позов до щодо зобов`язання нарахувати та виплатити недоплачене грошове забезпечення за період з 1 березня 2018 року по 17 квітня 2019 року із урахуванням доплати за вчене звання у розмірі - 25%, науковий ступень - 15% та надбавки за почесне звання «Заслужений винахідник України». Вказував, що щодо підстав невиплати позивачу надбавки за почесне звання з боку університету не було надано до суду жодних пояснень, але разом з цим університет щодо виплати не заперечував. Зазначив, що 05.06.2024 р. відповідач-1 виконав рішення суду та виплатив кошти у розмірі 27277 грн. 67 коп. Також зазначив, що з метою одержання Довідки (інформації) про розмір середнього заробітку (отримання якої було необхідне позивачу для надання доказів у справі № 520/19285/24), ОСОБА_1 звернувся до університету, але відповідачем відмовлено у наданні такої довідки. Натомість, позивачу надіслано розрахунок виплат (перерахунок та доплату), що була здійснена на виконання судового рішення в справі № 520/25711/23. На думку позивача, довідка-розрахунок підтверджує суму 27277 грн. 67 коп. та одночасно доводить, що до цієї суми не увійшла надбавка за почесне звання. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду із заявою, в порядку ст. 382 КАС України, оскільки на його думку, рішення суду у справі № 520/25711/23 перший відповідач виконав не в повному обсязі.

В свою чергу, постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви про встановлення судового контролю, жодної оцінки наведеним заявником доводам щодо неповного виконання рішення, судом першої інстанції не надано, тобто судом не перевірено факт виконання рішення, у зв`язку з чим висновок про наявність підстав для відмови в задоволенні заяви, яка подана в порядку ст. 382 КАС України, є передчасним.

Щодо посилання суду першої інстанції, як на підставу для відмови в задоволенні заяви, на те, що доказів примусового виконання рішення суду у цій справі до суду не надано, колегія суддів зазначає, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення не залежить від наявності відкритого виконавчого провадження та його результатів, оскільки добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок і виконання такого обов`язку не залежить від вчинення особою, на користь якої прийнято рішення, дій щодо виконання рішення суду в примусовому порядку.

На підставі наведених вище обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 23.09.2024 по справі № 520/25711/23 підлягає скасуванню.

За приписами ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 23.09.2024 по справі № 520/25711/23 скасувати.

Справу № 520/25711/23 направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя (підпис)І.С. Чалий
Судді(підпис) (підпис) І.М. Ральченко В.В. Катунов
Повний текст постанови складено 05.11.2024 року