Справа № 500/1339/24
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2024-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 500/1339/24 пров. № А/857/13709/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій обл. на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07.05.2024р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській обл., Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій обл. про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в призначенні пенсії за віком, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Мандзій О.П., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 07.05.2024р., м.Тернопіль; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 07.05.2024р.),-

В С Т А Н О В И В:

06.03.2024р. (згідно з відбитком календарного штемпеля на поштовому відправленні) позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:

визнати протиправним рішення відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Донецькій обл. № 51 від 23.01.2024р. про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 без зарахування до трудового стражу періоду роботи у Колективному сільськогосподарському підприємстві /КСП/ «Жолобки» згідно архівної довідки № 03-01/2/1452 від 18.10.2023р. та періоду роботи у Колективному сільськогосподарському підприємстві /КСП/ «Агрофірма «Дружба» згідно архівної довідки № 03-01/2/1451 від 18.10.2023р.;

зобов`язати відповідача ГУ ПФ України в Тернопільській обл. зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи у КСП «Агрофірма «Дружба» з 30.03.1993р. по 01.10.1996р., а також періоди роботи у КСП «Жолобки» з 02.10.1996р. по 16.06.2000р. згідно записів трудової книжки, та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 09.02.2024р. з моменту настання права на пенсію;

зобов`язати ГУ ПФ в Тернопільській обл. повторно розглянути заяву № 94 від 16.01.2024р. та призначити пенсію за віком з 09.02.2024р. з моменту настання права на пенсію;

стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України в Тернопільській обл. на користь позивача судовий збір (а.с.1-5, 22).

Розгляд справи здійснено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (а.с.24-25).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 07.05.2024р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФ України в Донецькій обл. № 51 від 23.01.2024р. про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії; зобов`язано ГУ ПФ України в Донецькій обл. зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 30.03.1993р. по 01.10.1996р. та з 02.10.1996р. по 24.04.1997р. та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 09.02.2024р.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України в Донецькій обл. на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605 грн. 60 коп. (а.с.78-86).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач ПФ України в Донецькій обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.103-106).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що у зв`язку із відсутністю у позивача необхідного страхового стажу (не менше 31 року) їй відмовлено у призначенні пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Спірні періоди роботи позивача з березня 1993 року по 01.10.1996р. та з липня 1996 року по 31.12.1998р. згідно архівних довідок № 03-01/2/1451 від 18.10.2023р. та № 03-01/2/1452, виданих Архівним відділом Кременецької районної військової адміністрації Тернопільської обл. 18.10.2023р., не зараховано до страхового стажу позивача, оскільки прізвище, ім`я та по батькові зазначено зі скороченням.

Враховуючи вищенаведене, ГУ ПФ України в Донецькій обл. не може взяти до уваги видані Архівним відділом Кременецької районної військової адміністрації Тернопільської обл. довідки № 03-01/2/1451 від 18.10.2023р. та № 03-01/2/1452 від 18.10.2023р., оскільки в таких відсутня повна інформація про прізвище, ім`я та по батькові позивача.

Також позовну вимогу про зобов`язання призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 09.02.2024р. слід розцінювати як втручання в дискреційні повноваження відповідача. Вказана вимога виходить за межі завдань адміністративного судочинства, оскільки позивач має право звернутися до відповідача із документами, що підтверджують її стаж і останній, у межах своєї компетенції, здійснивши розрахунок стажу позивача прийме відповідне компетентне рішення.

Відповідно до ухвали апеляційного суду від 02.09.2024р. апеляційну скаргу ГУ ПФ в Тернопільській обл. на рішення суду від 07.05.2024р. у справі № 500/1339/24 повернуто цьому відповідачу по причині неусунення її недоліків у встановлений строк (а.с.148-149).

Інші учасники справи не подали до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як достовірно з`ясовано під час судового розгляду, 16.01.2024р. позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася до ГУ ПФ в Тернопільській обл. із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». До вказаної заяви позивачем долучені підтверджуючі документи (а.с.51-52).

Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності ГУ ПФ України в Донецькій обл. визначено органом, уповноваженим розглянути заяву ОСОБА_1 за № 94 від 16.01.2024р.

За результатами зазначеної заяви відповідачем ГУ ПФ України в Донецькій обл. прийнято рішення № 51 від 23.01.2024р. про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Підставою для такого рішення визначено відсутність належно підтвердженого страхового стажу - не менше 31 року. Зазначено, що страховий стаж складає 30 років 06 місяців 01 день. До загального страхового стажу не зараховано, зокрема, періоди з березня 1993 року по 01.10.1996р. та з липня 1996 року по 1998 рік, оскільки у наданих позивачем довідках про кількість нарахованих та відпрацьованих трудоднів відсутнє по батькові позивача (зворот а.с.11, а.с.41).

Про вказане рішення позивача повідомлено листом ГУ ПФ в Тернопільській обл. № 1900-0210-8/4224 від 25.01.2024р. (а.с.11).

Не погоджуючись із такими висновками пенсійного органу про відсутність страхового стажу, вважаючи протиправними дії відповідача щодо незарахування її періоду роботи з 30.03.1993р. по 01.10.1996р. у КСП «Агрофірма «Дружба», а також періоду роботи з 02.10.1996р. по 16.06.2000р. у КСП «Жолобки», та вважаючи достатньою тривалість страхового стажу на дату звернення із заявою про призначення пенсії за віком, позивач звернувся до суду із розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що основним документом, який підтверджує наявність у особи трудового стажу, є трудова книжка. Чинним законодавством встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями про період роботи, що можуть міститися в інших документах, а також необхідність надання уточнюючої довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників для підтвердження спеціального трудового стажу лише у випадку, коли в трудовій книжці відсутні відповідні відомості.

При цьому, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Відсутність по-батькові позивача у наданих нею довідках про кількість нарахованих та відпрацьованих трудоднів пов`язана з обставинами, що виникли не з вини позивача, та на які він не міг вплинути, тому не може бути підставою для виключення періодів роботи з 30.03.1993р. по 01.10.1996р. та з 02.10.1996р. по 16.06.2000р. з трудового стажу позивача, що дає їй право на призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві (організації), та у свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства (організації) не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії.

У матеріалах справи відсутні відомості про невиконання позивачем як членом колгоспу встановленого мінімуму трудової участі без поважних причин.

Таким чином, до страхового стажу позивача підлягають зарахуванню періоди роботи з 30.03.1993р. по 01.10.1996р. та з 02.10.1996р. по 24.04.1997р., оскільки такі відповідають записам в її трудовій книжці, архівних довідках, недостовірності або інших ознак юридичної дефектності яких не встановлено, а тому їх належить розглядати як належний та допустимий доказ у справі, а відсутність по-батькові позивача в архівних довідках, з огляду на те, що обов`язок належного оформлення трудової книжки та передача документів на архівне зберігання покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб, не може бути підставою для відмови у зарахуванні зазначених періодів.

Водночас, період з 25.04.1997р. по 16.06.2000р., що входить в заявлений в позовних вимогах до зарахування період роботи з 02.10.1996р. по 16.06.2000р., зарахований відповідачем самостійно, про що свідчить розрахунок страхового стажу ОСОБА_1 , а тому такий не є спірним, позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягають.

Враховуючи, що позивач на момент звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком досягла відповідного віку, має достатній загальний страховий стаж, з урахуванням стажу, зарахованого відповідачем самостійно, та висновків суду в цьому рішенні, суд дійшов висновку про невідповідність рішення ГУ ПФ України в Донецькій обл. № 51 від 23.01.2024р. про відмову у призначенні пенсії за віком на підставі ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень.

З метою ефективного захисту порушеного права, за захистом якого позивач звернулася до суду, належить зобов`язати ГУ ПФ України в Донецькій обл. призначити позивачу пенсію за віком з 09.02.2024р., тобто з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із роз`ясненнями, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині незадоволених (відмовлених) позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Стосовно решти позовних вимог колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України № 1788-XII від 05.11.1991р. «Про пенсійне забезпечення» /Закон № 1788-XII/ та Законом України № 1058-ІV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» /Закон № 1058-ІV/.

Статтею 2 Закону № 1788-XII визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Відповідно до ст.56 Закону № 1788-XII до видів трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію віднесено, серед іншого: роботу, виконувану на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв; будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

Згідно п.1 ч.1 ст.8 Закону № 1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

У ст.1 Закону № 1058-ІV наведено наступні визначення:

пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

За приписами п.1 ч.1 ст.24 Закону № 1058-ІV страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 2 ст.24 Закону № 1058-ІV встановлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно ч.1 ст.26 Закону № 1058-ІV починаючи з 01.01.2018р. право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 01.01.2024р. по 31.12.2024р. не менше 31 року.

Статтею 62 Закону № 1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затв. постановою КМ України № 637 від 12.08.1993р. /Порядок № 637/, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Записами трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 підтверджується, що позивач працювала, зокрема:

у КСП «Агрофірма «Дружба у період з 30.03.1993р. по 01.10.1996р.;

у КСП «Жолобки» у період з 02.10.1996р. по 16.06.2000р. (а.с.13-21).

Представлена трудова книжка містить записи про періоди роботи позивача із зазначенням професій, номеру та дати наказів про прийняття, переведення та звільнення з роботи, підписи уповноважених осіб та печатки підприємств.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції враховує, що позивачем надано наступні документи, що підтверджують її страховий стаж роботи:

архівну довідку Архівного відділу № 2 Кременецької районної військової адміністрації Тернопільської обл. № 03-01/2/1451 від 18.10.2023р. про трудовий стаж, в якій зазначена інформація про періоди роботи ОСОБА_1 у КСП «Агрофірма «Дружба» на підставі документів, а саме: книг обліку трудового стажу та заробітку колгоспника за 1993, 1994, 1995 роки та в книзі обліку розрахунків по оплаті праці за 1996 рік зазначено відомості про кількість зароблених трудоднів трудову участь в колективному сільськогосподарському підприємстві (людиноднів) за періоди роботи на підприємстві;

архівну довідку Архівного відділу № 2 Кременецької районної військової адміністрації Тернопільської обл. № 03-01/2/1452 від 18.10.2023р. про трудовий стаж, в якій зазначена інформація про періоди роботи ОСОБА_1 у КСП «Жолобки» на підставі документів, а саме: книг обліку розрахунків по оплаті праці за 1996, 1997, 1998, 1999 роки, окрім того у довідці зазначено відомості про кількість зароблених трудоднів трудову участь в колективному сільськогосподарському підприємстві (людиноднів) за періоди роботи на підприємстві (а.с.25-29).

Підставою для неврахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з березня 1993 року по 01.10.1996р. та з липня 1996 року по 1998 рік апелянт вказує відсутність по батькові позивача у наданих довідках про кількість нарахованих та відпрацьованих трудоднів.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідної тривалості, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки та видачі довідок. Не усі недоліки записів у трудовій книжці, довідках можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці, довідках.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018р. у справі № 754/14898/15-а.

Апеляційний суд наголошує, що працівник не може нести відповідальність за неналежне оформлення трудової книжки, довідок.

Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів Пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Вказана позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 25.04.2019р. у справі № 593/283/17 та від 30.09.2019р. у справі № 638/18467/15-а.

Наведене також узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові № 687/975/17 від 21.02.2018р, в якій суд касаційної інстанції вказав, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах.

Крім того, згідно з ч.3 ст.44 Закону № 1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Отже, з наведених норм чинного законодавства вбачається значний обсяг прав та обов`язків у органів ПФ під час вирішення питання про призначення пенсії та перевірки наявного стажу роботи для її призначення.

Органи ПФ України повинні використовувати всі передбачені законом повноваження за для повного та об`єктивного розгляду заяви про призначення пенсії, виходячи з тих обставин, що склалися.

При цьому, позивач як громадянин України наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

Отже, відсутність по-батькові позивача у наданих нею довідках про кількість нарахованих та відпрацьованих трудоднів не може бути достатньою та вагомою підставою для виключення періодів роботи з 30.03.1993р. по 01.10.1996р. та з 02.10.1996р. по 16.06.2000р. з трудового стажу позивача, що дає їй право на призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві (організації).

В свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства (організації) не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії.

При цьому, як правильно зауважив суд першої інстанції, у матеріалах справи відсутні відомості про невиконання позивачем як членом колгоспу встановленого мінімуму трудової участі без поважних причин.

Таким чином, до страхового стажу позивача підлягають зарахуванню періоди роботи з 30.03.1993р. по 01.10.1996р. та з 02.10.1996р. по 24.04.1997р., оскільки такі відповідають записам в її трудовій книжці, архівних довідках, недостовірності або інших ознак юридичної дефектності яких не встановлено, а тому їх належить розглядати як належний та допустимий доказ у справі, а відсутність по-батькові позивача в архівних довідках, з огляду на те, що обов`язок належного оформлення трудової книжки та передача документів на архівне зберігання покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб, не може бути підставою для відмови в зарахуванні зазначених періодів.

Водночас, апеляційний суд враховує, що період з 25.04.1997р. по 16.06.2000р., що входить в заявлений в позовних вимогах до зарахування період роботи з 02.10.1996р. по 16.06.2000р. зарахований відповідачем самостійно, про що свідчить розрахунок страхового стажу ОСОБА_1 , а тому такий не є спірним.

Враховуючи ті обставини, що ОСОБА_1 на момент звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком досягла відповідного віку, має достатній загальний страховий стаж, з урахуванням стажу, зарахованого відповідачем самостійно, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність рішення ГУ ПФ України в Донецькій обл. № 51 від 23.01.2024р. про відмову в призначенні пенсії за віком на підставі ст.26 Закону № 1058-ІV, через що правильно скасовано судом першої інстанції.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Частиною 4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Позиція Верховного Суду щодо застосування ч.4 ст.245 КАС України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 14.08.2018р. у справі № 820/5134/17, від 28.02.2020р. у справі № 806/3304/18, від 16.11.2020р. у справі № 640/5615/19, від 04.09.2021р. у справі № 320/5007/20, від 14.09.2021р. у справі № 320/5007/20 та від 23.12.2021р. у справі № 480/4737/19.

При цьому адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Верховний Суд у постанові від 23.12.2021р. у справі № 480/4737/19 та від 08.02.2022р. у справі № 160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.

Отже, ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Пунктом 1 ч.1 ст.45 Закону № 1058-ІV передбачено, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Встановлено, що ОСОБА_1 станом на дату звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії досягла відповідного віку; наявний у позивача страховий стаж роботи відповідає всім критеріям, необхідним для призначення пенсії за віком відповідно ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Звідси, судом першої інстанції правильно зобов`язано відповідача ГУ ПФ України в Донецькій обл. призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 09.02.2024р.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що обраний спосіб захисту прав позивача повністю відповідає вимогам діючого законодавства.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про наявність правових підстав для часткового задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача частково задоволені у визначений спосіб.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відповідно до ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ ПФ України в Донецькій обл.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій обл. на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07.05.2024р. в адміністративній справі № 500/1339/24 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 01.11.2024р.