Справа № 240/19566/23
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2024-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року м. Житомир справа № 240/19566/23

категорія 113070200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області про визнання протиправною та скасування постанови,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Державної служби України на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу від 23.05.2023 №356223.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначив, що 31.09.2023 посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Одеській області Державної служби України з безпеки на транспорті була проведена перевірка належного йому на праві приватної власності транспортного засобу - вантажного автомобіля Volvo (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) з напівпричіпом Lueck SKM (реєстраційний номер НОМЕР_2 ). За результатами перевірки був складений акт від №356028, в якому зафіксовано порушення ним вимог статті 34 Закону України "Про автомобільний транспорт", яке полягало в тому, що ОСОБА_1 , як автомобільний перевізник не забезпечив водія вказаного транспортного засобу карткою водія та роздруківками даних цифрового тахографа, що є недотриманням п. 6.1 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 № 340, та п. 3.3 Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 №385. У зв`язку з цим, Відділ державного нагляду (контролю) у Житомирській області Державної служби України з безпеки на транспорті виніс оскаржувану постанову від 23.05.2023 №356223, якою на підставі абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» застосував до нього адміністративно-господарський штраф в розмірі 17000,00 гривень. Позивач вважає вказану постанову протиправною, оскільки суб`єктом відповідальності за правопорушення, передбачене в частині 1 статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", є автомобільний перевізник (фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення вантажів транспортними засобами). Натомість, він хоч і є власником вантажного автомобіля Volvo (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) з напівпричіпом Lueck SKM (реєстраційний номер НОМЕР_2 ) та керував ним під час проведеної перевірки, однак на підставі договору оренди транспортного засобу від 20.03.2023 передав вказаний автомобіль в тимчасове платне володіння та користування Фермерському господарству «Сорока Ф.Ф.». Саме вказане Фермерське господарство «Сорока Ф.Ф.» згідно товарно-транспортної накладної від 31.03.2023 №002026, було автомобільним перевізником вантажу, що перевозився транспортним засобом Volvo (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) з напівпричіпом Lueck SKM (реєстраційний номер НОМЕР_2 ) під час його перевірки. Таким чином, позивач вказує, що на момент проведення рейдової перевірки транспортного засобу автомобільним перевізником він не був, а тому не може бути притягнутий до відповідальності на підставі абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт". Враховуючи вказане, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду та просить визнати протиправною і скасувати постанову від 23.05.2023 №356223 про застосування до нього адміністративно-господарського штрафу.

Ухвалою суду від 11.07.2023 провадження в адміністративній справі №240/19566/23 за позовом ОСОБА_1 було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

Відділ державного нагляду (контролю) у Житомирській області Державної служби України на транспорті подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти заявлених позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю. Аргументуючи таку позицію відповідач зазначив, що відповідно до пункту 15 Порядку проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567, під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється наявність документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом, визначених статтями 39 і 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", а також додержання водієм режиму праці та відпочинку. Так, статтею 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" обумовлено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів для водія є: посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством. До іншого законодавства належить, зокрема і Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затверджене наказом Міністерства транспорту та зв`язку від 07.06.2010 №340, та Інструкція з використання контрольних пристроїв (тахографів) автомобільному транспорті, затверджена наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 №385. Таким чином, положеннями спеціального закону покладено на перевізника обов`язок із забезпечення, а на водія - обов`язок пред`явлення для перевірки картки водія та роздруківки даних роботи цифрового тахографа, наявність яких передбачена Положенням №340 та Інструкцією №385. В контексті вказаного відповідач зауважив, що в результаті перевірки було виявлено, що транспортний засіб, який перевірявся, був обладнаний цифровим тахографом. Водієм, який керував транспортним засобом на момент перевірки був ОСОБА_1 , тобто позивач по справі. Останнім не було надано під час перевірки картку водія та роздруківку даних роботи цифрового тахографа за 31.03.2023. Крім того, під час перевірки ним не було повідомлено посадових осіб Укртрансбезпеки, що транспортний засіб, який йому належить, передано згідно договору оренди у користування ФГ "Сорока Ф.Ф." Водночас, згідно норми чинного законодавства, власник транспортного засобу, у разі передачі транспортного засобу в тимчасове користування, зобов`язаний здійснити реєстрацію такого транспортного засобу, а водій, здійснюючи перевезення вантажів, зобов`язаний надавати для перевірки не лише свідоцтво про реєстрацію транспортного але й документи, на підставі яких на законних підставах використовується транспортний засіб (договір оренди або тимчасовий реєстраційний талон). Також відповідач зауважив, що ОСОБА_1 не з`явився на розгляд справи про порушення, жодних документів, у тому числі договору оренди від 20.03.2023, за яким належний йому транспортний засіб ним передано у користування іншим особам, не надав. Оскільки позивачем по справі на момент перевірки та на момент розгляду справи про порушення не були додані документи, які підтверджували передачу належного йому транспортного засобу у користування ФГ "Сорока Ф.Ф.", саме позивача на підставі абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" було притягнуто до відповідальності.

Враховуючи вказані обставини, Відділ державного нагляду (контролю) у Житомирській області Державної служби України на транспорті зазначив, що приймаючи оскаржувану постанову від 23.05.2023 №356223 про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу в розмірі 17000,00 грн за порушення ст. 34 Закону України "Про автомобільний транспорт", посадові особи управління діяли на законних підставах та керувались вимогами законодавства, а тому відповідач просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до норм ст.ст. 257, 262 КАС України дана адміністративна справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що в період з 27.03.2023 по 02.04.2023 посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Одеській області Державної служби України з безпеки на транспорті на підставі направлення від 23.03.2023 №13/В здійснювалась рейдова перевірка за додержанням транспортними засобами вимог законодавства про автомобільний транспорт.

31 березня 2023 року під час вищезазначеної рейдової перевірки посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Одеській області на 452 км + 811 м автомобільної дороги М-05 "Київ-Одеса" було проведено перевірку транспортного засобу Volvo (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) з напівпричіпом Lueck SKM (реєстраційний номер НОМЕР_2 ), керуванням яким здійснював водій ОСОБА_1 .

Із наявних у матеріалах справи свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 та НОМЕР_4 вбачається, що ОСОБА_1 також є власником вищезазначеного автомобіля Volvo (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) та напівпричіпа Lueck SKM (реєстраційний номер НОМЕР_2 ).

Водночас, згідно товарно-транспортної накладної від 31.03.2023 №002026, автомобільним перевізником вантажу, що перевозився транспортним засобом Volvo (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) з напівпричіпом Lueck SKM (реєстраційний номер НОМЕР_2 ) під час його перевірки, зазначено Фермерське господарство « ОСОБА_2 ».

В ході перевірки даного транспортного засобу посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Одеській області було встановлено, що водій ОСОБА_1 здійснює перевезення вантажу за відсутності на момент перевірки документів, визначених ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", п. 6.1 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 № 340, та п. 3.3 Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 №385, а саме за відсутності картки водія та роздруківки даних цифрового тахографа за 31.03.2023.

У зв`язку з цим був складений акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 31.03.2023 №356028, в якому зафіксовано порушення ОСОБА_1 , як автомобільним перевізником, статті 34 Закону України "Про автомобільний транспорт", яке полягає у не забезпеченні водія під час перевезення ним вантажу документами, передбаченими ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", Положенням №340 та Інструкцією №385, а саме: карткою водія та роздруківкою даних цифрового тахографа за 31.03.2023.

Водій транспортного засобу Volvo (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) з напівпричіпом ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер НОМЕР_2 ) - ОСОБА_1 , який одночасно є власником цього транспортного засобу, від надання письмових пояснень та підписання акту відмовився, про що в даному акті є відповідна відмітка.

Відповідно до пункту 25 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року № 1567, справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб`єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Матеріалами справи підтверджується, розгляд справи про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт здійснювався Відділом державного нагляду (контролю) у Житомирській області Державної служби України на транспорті.

Згідно наявних у матеріалах справи листів від 04.05.2023 №31309/24/24-23 та від 04.05.2023 №31308/24/24-23 адресованих відповідачем Фермерському господарству "Сорока Ф.Ф." та ОСОБА_1 , розгляд справи про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт по акту від 31.03.2023 №356028 був призначений на 23.05.2023.

Вказані лист з інформацією про дату, час та місце розгляду справи про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт були надіслані ОСОБА_1 та Фермерському господарству "Сорока Ф.Ф." рекомендованими поштовими відправленнями листами, що підтверджується матеріалами справи, та отримані позивачем - 16.05.2023, а Фермерським господарством "Сорока Ф.Ф." - 11.05.2023.

Однак, на розгляд справи ані ОСОБА_1 , ані представник Фермерського господарства "Сорока Ф.Ф." не з`явились.

За результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, Відділ державного нагляду (контролю) у Житомирській області Державної служби України на транспорті на підставі абзацу 3 частини 1 статті 60 цього Закону України "Про автомобільний транспорт" виніс постанову від 23.05.2023 №356223 про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у сумі 17000,00 гривень за порушення вимог ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", яке полягає у не забезпеченні ним, як автомобільним перевізником, водія транспортного засобу документами, передбаченими ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", Положенням №340 та Інструкцією №385, а саме: карткою водія та роздруківкою даних цифрового тахографа за 31.03.2023.

Позивач, вважаючи вищезазначену постанову від 23.05.2023 №356223 протиправною, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту в Україні регулюються Законом України від 05.04.2001 №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт" (далі Закон №2344-ІІІ, в редакції на момент спірних правовідносин) центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює: державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм на автомобільному транспорті; контроль за дотриманням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах.

Постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 11.02.2015 затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, відповідно до пункту 1 якого Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Підпунктами 2, 19, 54 пункту 5 даного Положення передбачено, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань здійснює: державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті; контроль за додержанням перевізниками вимог режиму праці та відпочинку, що здійснюють перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом; контроль за додержанням перевізниками вимог режиму праці та відпочинку, що здійснюють перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.

Згідно з пунктом 8 вказаного Положення Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідно до пункту 3 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567 (далі - Порядок № 1567, в редакції на момент спірних правовідносин) органами державного контролю на автомобільному транспорті (далі - органи державного контролю) є Укртрансбезпека, її територіальні органи.

Частиною 12 статті 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

Відповідно до частини 14 статті 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України (частина 17 статті 6 Закону України «Про автомобільний транспорт»).

Порядок проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) та порядок здійснення габаритно-вагового контролю визначаються Кабінетом Міністрів України (частина 20 статті 6 Закону України «Про автомобільний транспорт»).

Відповідно до пункту 3 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567 (далі - Порядок № 1567, в редакції на момент спірних правовідносин) органами державного контролю на автомобільному транспорті (далі - органи державного контролю) є Укртрансбезпека, її територіальні органи.

Згідно з пунктом 14 Порядку №1567 рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту.

Відповідно до пункту 21 Порядку №1567 у разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

Пунктом 15 Порядку №1567 передбачено, що під час проведення рейдової перевірки перевіряється, серед іншого: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Статтею 48 Закону №2344-III передбачено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

- для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

- для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Отже, положення наведеної норми закону мають частково бланкетний характер, адже замість викладення у тексті цієї норми вичерпного переліку усіх необхідних документів, законодавець вдався до застосування юридичної конструкції «інші документи, передбачені законодавством».

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 19.03.2020 по справі №823/1199/17 до іншого законодавства належить, зокрема і Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затверджене наказом Міністерства транспорту та зв`язку від 07.06.2010 № 340 (далі - Положення № 340).

Пунктами 1.2 та 1.3 Положення № 340 визначено, що це Положення встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - водії) та порядок його обліку. Вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами.

Відповідно до пункту 6.1 Положення №340 вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

За визначенням, наведеним у п. 1.5 Положення №340 тахограф - обладнання, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їх водіїв.

Використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті визначає Інструкція з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затверджена наказом Міністерства транспорту і зв`язку України від 24.06.2010 р. № 385 (далі - Інструкція № 385).

Згідно з п. 3.3.Інструкції № 385 водій транспортного засобу, обладнаного тахографом:

- забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа;

- своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання;

- використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом;

- має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом.

Відповідно до Поправки № 6 до ЄУТР з 20.12.2010 р. водії мають пред`явити посадовим особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті, реєстраційні листки за кожен поточний день та попередні 28 календарних днів, тобто 1+28 тахокарт чи індивідуальних реєстраційних листків.

Отже, вказаним Положенням передбачено те, що вантажні автомобілі повинні бути обладнанні тахографами, а водій такого автомобіля повинен мати при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу, заповнені тахокарти або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом.

Абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону №2344 встановлено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт, зокрема, надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, застосовуються адміністративно-господарський штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що відсутність у водія транспортного засобу документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів, передбачених статтею 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", до який в тому числі відноситься: картка водія та роздруківка даних цифрового тахографа, є підставою для застосовування адміністративно-господарського штрафу.

Суд зазначає, що позивач не спростовує факту відсутності у нього при керуванні транспортним засобом Volvo (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) з напівпричіпом Lueck SKM (реєстраційний номер НОМЕР_2 ) картки водія та роздруківки даних цифрового тахографа за 31.03.2023. Разом з тим, позивач стверджує, що він, як власник цього транспортного засобу, не може бути притягнутий до відповідальності за таке порушення, оскільки така відповідальність покладається на автомобільного перевізника, яким в розумінні Закону України "Про автомобільний транспорт" він не був.

Таким чином, спірні правовідносини обмежені питанням правильності визначення саме позивача, який є власником транспортного засобу, в якості суб`єкта відповідальності та накладення на нього адміністративно-господарських санкцій оскаржуваною постановою.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" адміністративно-господарські штрафи за порушення законодавства про автомобільний транспорт застосовуються до автомобільних перевізників.

Відтак, суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, яке полягає у наданні перевезенні вантажу з перевищенням встановлених законодавством габаритно-вагових, є саме автомобільний перевізник.

Так, на переконання позивача, оскаржувана постанова є протиправною з огляду на те, що на підставі договору оренди транспортного засобу від 20.03.2023 автомобіль Volvo (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) з напівпричіпом Lueck SKM (реєстраційний номер НОМЕР_2 ) був переданий в тимчасове платне володіння та користування Фермерському господарству Сорока Ф.Ф., яке згідно товарно-транспортної накладної від 31.03.2023 №002026 і було автомобільним перевізником вантажу, що перевозився зазначеним транспортним засобом під час його перевірки.

Надаючи оцінку даним обставинам, суд враховує, що за визначенням, наведеним у статті 1 Закону України "Про автомобільний транспорт", автомобільним перевізником є фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Своєю чергою згідно з вказаною нормою права водій - це особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка, а послуга з перевезення пасажирів чи вантажів - це перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату.

Відповідно до статті 34 Закону № 2344-III автомобільний перевізник повинен, серед іншого, виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів.

За правилами статті 48 Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

При цьому документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

- для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

- для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Таким чином, водій повинен мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення, серед яких є товарно-транспортна накладна.

Загальними нормами Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363 визначено, що ТТН - документ на вантаж, а не документ, який визначає автомобільного перевізника.

Приписами пункту 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту та зв`язку № 363 від 14 жовтня1997 року, визначено:

Перевізник - фізична або юридична особа суб`єкт господарювання, який надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами.

Товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу.

Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.

Відповідно до пункту 11.1 зазначених Правил, основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7до цих Правил.

Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Сторони можуть внести до товарно-транспортної накладної будь-яку іншу інформацію, яку вони вважають необхідною.

Аналіз вищезазначених положень Правил та форми яка наведена в додатку 7 до цих Правил, свідчить, що у будь-якому разі товарно-транспортна накладна має містити обов`язкову інформацію (обов`язкові реквізити) визначену цими Правилами та відображену у додатку.

Отже, правила перевезення вантажів автомобільним транспортом України, а також постанова Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2009 року № 207, якою затверджено Перелік документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні встановлюють, визначають що товарно-транспортна накладна (ТТН) обов`язково повинна оформлятися, якщо перевезення вантажу здійснюється автомобільним транспортом на договірних умовах (тобто коли є послуга перевезення вантажу).

Матеріалами справи підтверджується, що у спірних правовідносинах перевезення вантажу здійснювалося на підставі товарно-транспортної накладної від 31.03.2023 №002026. Згідно цієї накладної, автомобільним перевізником вантажу, що перевозився транспортним засобом Volvo (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) з напівпричіпом Lueck SKM (реєстраційний номер НОМЕР_2 ) під час проведеного рейдової перевірки було Фермерське господарство Сорока Ф.Ф..

Аналізуючи наведені вище положення законодавства у зіставленні з обставинами цієї справи суд виходить передусім з того, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників транспортного засобу, яким перевозиться вантаж.

При цьому, суд враховує, що автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення вантажу на законних підставах.

Дійсно, будь-яких документів на підтвердження того, що транспортний засіб Volvo (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) з напівпричіпом Lueck SKM (реєстраційний номер НОМЕР_2 ) перебував у користуванні інших осіб, зокрема Фермерського господарства Сорока Ф.Ф.., а не в користуванні його власника ОСОБА_1 , зокрема відповідного договору оренди від 20.03.2023, на час проведення рейдової перевірки водій не надавав посадовій особі відповідача. Проте автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону № 2344-III), а не власник/користувач транспортного засобу. Не без того, що надання цієї послуги може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах. Автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб, адже такі дані не завжди можуть співпадати. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 серпня 2023 року у справі № 600/1407/22-а, від 06 липня 2023 року у справі № 560/514/22, від 01 червня 2023 року у справі № 640/39442/21.

Щодо вказаних у відзиві на позовну заяву доводів відповідача про те, що позивач, як власник транспортного засобу, у разі передачі транспортного засобу в тимчасове користування, зобов`язаний був здійснити реєстрацію такої передачі транспортного засобу, а водій, здійснюючи перевезення вантажів, зобов`язаний був надавати для перевірки документи, на підставі яких на законних підставах використовується транспортний засіб, зокрема тимчасовий реєстраційний талон, суд зазначає наступне.

Верховний Суд у постановах від 06.07.2023 у справі №560/514/22 та від 07.12.2023 у справі № 600/1407/22-а виснував про те, що на власника транспортного засобу у разі передачі права керування транспортним засобом іншій особі, не покладається обов`язок з оформлення тимчасового реєстраційного талону. Вирішення питання оформлення тимчасового реєстраційного талону чи ні законодавець залишив на розсуд самого власника.

Водночас, суд звертає увагу, що товарно-транспортна накладна від 31.03.2023 №002026 надавалась водієм під час здійснення рейдової перевірки транспортного засобу Volvo (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) з напівпричіпом Lueck SKM (реєстраційний номер НОМЕР_2 ). Таким чином, під час розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт у фахівців відповідача була наявна інформація щодо автомобільного перевізника, яким позивач, згідно вищезазначеної товарно-транспортної накладної від 31.03.2023 №002026, не являвся.

Суд враховує, що Верховний Суд вже сформував правовий висновок у подібних правовідносинах щодо застосування положень статті 48 Закону № 2344-III в контексті реалізації повноважень Укртрансбезпеки щодо притягнення суб`єктів господарської діяльності до адміністративної відповідальності, який викладено у постановах від 06 вересня 2023 року справі № 120/5064/22, від 16 серпня 2023 року у справі № 160/12371/22, від 19 жовтня 2023 року у справі № 640/27759/21.

Так, Верховний Суд, проаналізувавши наведені положення законодавства у постанові від 19 жовтня 2023 року у справі № 640/27759/21 зазначив, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити із того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.

Верховний Суд зауважив, що основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.

В контексті вказаного суд звертає увагу, що в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності у посадових осіб відповідача була наявна товарно-транспортна накладна від 31.03.2023 №002026 на перевезення вантажу, в якій інформація про ОСОБА_1 , як про автомобільного перевізника не була зазначена. Натомість, у вказаній товарно-транспортній накладній автомобільним перевізником було визначено Фермерське господарство Сорока Ф.Ф.. Однак, відповідач безпідставно не врахував вказаної інформації при винесенні оскаржуваної постанови.

Оскільки в товарно-транспортній накладній від 31.03.2023 №002026 автомобільним перевізником вказано Фермерське господарство Сорока Ф.Ф., а не ОСОБА_1 , то, виходячи з проаналізованих норм права, позивач у спірних правовідносинах не мав статус автомобільного перевізника, та відповідно не був суб`єктом відповідальності передбаченої абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону №2344-III.

Вказані обставини не були спростовані відповідачем під час розгляду справи, який з огляду на ч. 2 ст. 77 КАС України несе обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення в суді.

Таким чином, у відповідача були відсутні підстави для притягнення позивача до відповідальності, передбаченої абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", оскільки автомобільним перевізником він не являвся.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позивача безпідставно було притягнуто до відповідальності, а тому оскаржувана постанова від 23.05.2023 №356223 про застосування до нього адміністративно-господарського штрафу в розмірі 17000,00 гривень є протиправною та підлягає скасуванню.

Згідно з частиною 1, 2 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відтак, суд, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

З наявної у матеріалах справи квитанції вбачається, що позивачем під час звернення до суду з вказаними позовом було сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 гривень.

Таким чином, беручи до уваги норми ч. 1 ст. 139 КАС України, суд приходить до висновку, що понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору в повному обсязі підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Водночас, відповідно до статті 132 КАС України, судові витрати складаються також із витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання про розподіл понесених у даній справі витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Згідно з частинами першою третьою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною четвертою статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6статті 134 КАС України).

Частиною 7 статті 134 КАС України передбачено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року (справа №810/3806/18, справа №810/2816/18, справа №810/3806/18), від 22 листопада 2019 року (справа №810/1502/18).

Для підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем до матеріалів справи було додано: договір про надання юридичних послуг від 23.05.2023 №24, укладений між ним та адвокатом Крижанівським Володимиром Петровичем, акт здачі-приймання виконаних робіт від 29.05.2023, згідно якого адвокат надав йому послуги загальною вартістю 4000,00 гривень, в тому числі:

- ознайомлення з матеріалами справи 1000,00 грн;

- написання позовної заяви 3000,00 грн.

Крім того, для підтвердження факту оплати наданих послуг з правової допомоги позивач надав до суду квитанцію від 29.05.2023 на суму 4000,00 гривень.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим, суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Також, при визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вказана позицій узгоджується з висновками Верховного суду у постанові від 22.12.2020 у справі № 520/8489/19.

При вирішенні питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, суд враховує те, що розгляд справи проводився у порядку письмового провадження без виклику представників сторін у судове засідання, справа є справою незначної складності, у даній категорії справ є усталена судова практика.

Беручи до уваги зміст виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та їх вартість, суд вважає, що витрати на правничу допомогу за такі послуги не є співмірними.

Отже, оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи, враховуючи предмет спору, конкретні обставини справи, суть наданих послуг, суд, за критеріями обґрунтованості розміру витрат на правову допомогу та пропорційності до предмета спору, приходить до висновку, що за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на правову допомогу в сумі 2000,00 гривень, решту витрат повинен нести позивач.

Керуючись статями 2, 9, 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області (вул. Антоновича, 51, м. Київ, 03150; ) про визнання протиправною та скасування постанови - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області від 23.05.2023 №356223 про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу в розмірі 17000,00 гривень.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1073,60 грн (тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок) та судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн (дві тисячі гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович