Справа № 420/30227/24
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2024-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить:

визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо відмови ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 ) у звільненні з військової служби в запас на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю, яка є інвалідом І групи, що підтверджується відповідною довідкою до акта догляду медико - соціальної експертної комісії Серії 12 ААД №071872;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) звільнити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 ) на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю, яка є інвалідом І групи, що підтверджується відповідною довідкою до акта догляду медико - соціальної експертної комісії Серії 12 ААД №071872.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що згідно резолюції на рапорті від 01.09.2024 р. зазначено, що «Наявні підстави для звільнення відповідно до п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 «Про військовий обов`язок та військову службу. Доцільно направити до в/ч НОМЕР_4 для більш детального розгляду та прийняття рішення згідно чинного законодавства.». Без розгляду рапорту по суті ОСОБА_1 переведено до військової частини НОМЕР_1 , де він повторно звернувся з рапортом про звільнення.

Представник позивача зазначає, що ОСОБА_1 склав письмовий рапорт де зазначив перелік документів, що долучаються, проте йому відмовили у його реєстрації з посиланням на те, що рапорт повинен бути надрукованим та надали печатну версію, де зазначено неповний перелік документів у графі додатки. Проте, фактично, до рапорту додано заяву ОСОБА_2 про необхідність піклування та постійного догляду, згідно якої вона зазначає, що є особою з інвалідністю першої групи, що підтверджується Довідкою до акта огляду медико - соціальною експертною комісією МОЗ Серії 12 ААД №071872, виданою Київською міжрайонною медико - соціальною експертною комісією м. Одеси 19.07.2024 р. та єдиним хто за нею доглядає та матеріально забезпечує є її син ОСОБА_1 . До рапорту долучено медичний висновок ЛКК №3544 від 07.08.2024 р. з якого вбачається, що чоловік ОСОБА_2 - ОСОБА_3 потребує постійного стороннього догляду. Долучено висновок №3505 від 05.08.24 р. про те, що ОСОБА_2 потребує догляду, також документи, що підтверджують родинні зв`язки. Всі документи нотаріально завірені.

25.09.2024 р отримано письмову відповідь військової частини НОМЕР_1 від 25.09.2024 р. за №9310 про те, що ОСОБА_1 не набув право на звільнення з військової служби з підстави, наведеної у п.п. «Г» п. 2. Ч. 4 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».

Із таким висновком позивач не погоджується, вважає, що має право на звільнення з військової служби, а дії військової частини у вигляді відмови у його звільнені з військової служби є протиправними, а тому єдиним способом відновлення порушеного права позивача є зобов`язання відповідача звільнити позивача з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Разом з тим, представник позивача вказує, що жодним чинним нормативно - правовим документом не передбачено надання судового рішення про встановлення догляду, як зазначено у резолюції на рапорті ОСОБА_1 .

Крім того, відсутній конкретний документ, що підтверджує відсутність або наявність інших родичів, що можуть здійснювати догляд. У заяві ОСОБА_2 зауважує, що це її єдиний син.

Щодо надання акту догляду, про необхідність наявності якого зауважує військова частина, представники відповідача вказує, що це не є обов`язковим; по - друге, для отримання такого документа особа особисто повинна з`явитися до УПСЗН та власноруч підписати та надати документи, а в умовах того, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі це є неможливим.

Довідка МСЕК, надана відповідачу як обґрунтування підстав звільнення зі служби, сама по собі є достатнім документом і додаткове отримання рішення суду не є необхідним.

Відповідачем подано відзив на адміністративний позов, відповідно до якого адміністративний позов не визнає та в його задоволенні просить відмовити.

В обґрунтування правової позиції представник відповідача зазначає, що під час погодження рапорту була виявлена відсутність підстав для звільнення з військової служби Геннадія КОЛЄСНІКОВА за п/п. «г» п.2 ч.4 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу». Важливо, що вичерпний перелік підстав для звільнення встановлений статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Станом на момент написання і подачі рапорту керівництву військової частини НОМЕР_1 - 24.09.2024 року, в цілому як і на момент подачі позивачем рапорту від 01.09.2024 року вх.№2872 до керівництва військової частини НОМЕР_5 - 01.09.2024 року, такої підстави як «у зв`язку з наявністю матері з інвалідністю І групи» в статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не містилось. Натомість, після змін, внесених до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 18.05.2024 року, підстава існує в такій редакції - «необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я». Надані разом з рапортом копії документів не підтверджують факт здійснення ОСОБА_4 постійного стороннього догляду за своєю матір`ю ОСОБА_5 . Також до пакету документів не долучена довідка структурного підрозділу, яка свідчить про надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від ОСОБА_6 .

Представник відповідача також зазначає, що ще однією обов`язковою умовою для звільнення з зазначеної в рапорті підставі, яка встановлена Законом, є обставина відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які б могли здійснювати за нею такий догляд, або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Жодних документів на підтвердження такої обставини заявником не надано.

За результатами розгляду рапорту, позивачу було надано розгорнуту і аргументовану відповідь від 25.09.2024 року №9310, з тотожними наведеним вище доводами.

Військова частина НОМЕР_1 вважає, що вказані вище документи не є достатніми для підтвердження обставин того, що позивач є особою, який має необхідність здійснювати догляд за своєю матір`ю, яка є особою з інвалідністю І групи в розумінні положень підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Надані позивачем до матеріалів судової справи документи можуть свідчити зокрема, про те, що він є особою з числа членів сім`ї, яка може претендувати на здійснення постійного догляду за матір`ю - особою з інвалідністю І групи, однак не надано доказів відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Таким чином, на переконання представника відповідача, ОСОБА_7 не набув права на звільнення з військової служби з підстави наведеної у п/п. «г» п.2 ч.4 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».

Ухвалою суду від 30.09.2024 року задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову. Заборонено військовій частині НОМЕР_1 в особі її уповноважених представників здійснювати переведення військовослужбовця ОСОБА_1 до інших військових частин до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі щодо оскарження дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою суду від 30.09.2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, судом встановлено таке.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.09.2024 року №730 солдата ОСОБА_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_6 (по особовому складу) від 07.09.2024 року №22-РС на посаду солдата резерву 40 запасної роти військової частини НОМЕР_1 , який прибув з військової часини НОМЕР_5 АДРЕСА_1 , вважати таким, що з 17 вересня 2024 року справу та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

24.09.2024 року ОСОБА_1 звернувся до командира 40 запасної роти з рапортом щодо звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч.4 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» від 12.05.1992 року (зі змінами) через сімейні обставини або з інших поважних причин, а саме: у зв`язку з наявністю матері з інвалідністю І групи ОСОБА_2 відповідно довідки до акту огляду МСЕК №071872 від 19.07.2024 року. До рапорту додано: завірена копія довідки до акту огляду МСЕК №071872 від 19.07.2024 року на 1 арк., завірена копія паспорту ОСОБА_2 серія НОМЕР_7 виданого 26.11.1998 року на 1 арк., завірена копія свідоцтва про народження серія НОМЕР_8 від 12.06.1973 року на 1 арк.

Листом від 25.09.2024 року №9310 начальник юридичної служби військової частини НОМЕР_9 повідомлено позивачу, зокрема, що:

«…Під час погодження виявлена відсутність підстав, для звільнення з військової служби Геннадія КОЛЄСНІКОВА за п/п. «г» п.2 ч.4 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».

Так, на момент подання рапорту військовослужбовцем ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» не містить такої підстави, як «у зв`язку з наявністю матері з інвалідністю І групи», натомість, зазначена підстава після змін від 18.05.2024 року існує в такій редакції - «необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який с особою з інвалідністю І чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я».

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_8 ОСОБА_8 є матір`ю ОСОБА_9 . Згідно довідки МСЕК серії 12 ААД №071872 ОСОБА_8 є особою з інвалідністю І групи (підгрупа А) безстроково і потребує постійного стороннього догляду.

Механізм оформлення постійного догляду за особою, яка його потребує, визначено Законом України «Про соціальні послуги» (далі - Закон) та Порядком подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 року №859 (зі змінами). Документом, що підтверджує факт надання соціальної послуги у вигляді постійного догляду за особою, яка його потребує, може бути, зокрема, довідка структурного підрозділу з питань соціального захисту населення органу місцевого самоврядування або районної державної адміністрації, що підтверджує факт здійснення військовослужбовцем постійного догляду за особою, яка його потребує та призначення компенсації за надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи. Надані разом з рапортом копії документів не підтверджують факт здійснення ОСОБА_4 постійного стороннього догляду за своєю матір`ю ОСОБА_5 . Також до пакету документів не долучена довідка структурного підрозділу, яка свідчить про надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від ОСОБА_6 .

Відповідно до частини 7 статті 13 Закону фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до положень Закону без здійснення підприємницької діяльності, виплачується компенсація за догляд. Наведене положення чинного законодавства України свідчить про те, що здійснення фізичною особою постійного догляду за особою, яка його потребує, безпосередньо пов`язано з призначенням надавачу такої соціальної послуги компенсації у визначеному Законом розмірі.

Ще однією обов`язковою умовою для звільнення з зазначеної в рапорті підставі, яка встановлена Законом, є обставина відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які б могли здійснювати за нею такий догляд, або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Жодних документів на підтвердження такої обставини заявником не надано.

Таким чином, ОСОБА_10 не набув права на звільнення з військової служби з підстави наведеної у п/п. «г» п.2 ч.4 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».»

Не погоджуючись з прийнятим відповідачем рішенням, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.

Витребувані судом документи встановлені в ухвалі суду від 30.09.2024 відповідачем надано частково, а саме надано копію витягу з наказу від 17.09.2024 року №730. Причин неможливості надання доказів суду не повідомлено.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Згідно частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ (далі за текстом - Закон №2232-ХІІ).

Згідно з ч.1-3 ст.1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з ч.5, 7 ст.1 Закону № 2232-XII від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом. Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя.

Щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період (ч.9 ст.1 Закону № 2232-XII).

За нормами частини другої статті 2 Закону № 2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Разом з тим, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, було введено воєнний стан. Строк дії Указу та, відповідно, воєнного стану в подальшому продовжено відповідними Указами Президента України. На момент розгляду даної адміністративної справи воєнний стан в Україні триває.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

З огляду на введення в Україні військового стану та зважаючи на вид військової служби, яку проходить позивач, підстави звільнення його з військової служби визначені у п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ.

Відповідно до підп. «г» п.2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ (в редакції, чинній на момент подання рапорту на звільнення) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Згідно з абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-ХІІ військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану, а саме існує необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Тобто, під час воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються за сімейними обставинами (якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу) у т. ч. в разі необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю I чи II групи за умови, що такі особи не мають інших членів сім ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Згідно з ч.7 ст.26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до п.6, 7 Положення №1153/2008 початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Згідно з п.12 Положення №1153/2008 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Продовження дії контрактів із військовослужбовцями, які звільняються, у випадках, визначених законодавством, затвердження військовослужбовців на посади за мобілізаційним планом, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, призупинення військової служби або звільнення з військової служби осіб, які проходять строкову військову службу, оформлюється письмовими наказами по стройовій частині. Також наказами по стройовій частині в особливий період оформлюється продовження військової служби та дії контракту понад встановлені строки до термінів, визначених частиною дев`ятою статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Порядок підготовки та видання наказів з питань проходження військової служби встановлюється Міністерством оборони України.

Звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду регламентовано п.225 цього Положення. Так, пп.2 п.225 Положення №1153/2008 передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»:

- у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них;

- у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Стосовно порядку звільнення, п.233 Положення №1153/2008 передбачає, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

- підстави звільнення з військової служби;

- думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

- районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абз.3 п.241 Положення №1153/2008).

Згідно з п.242 Положення №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання.

Пунктами 12.1, 12.11 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454, передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.

До керівників органів військового управління Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, які в особливий період мають право звільнення військовослужбовців з військової служби, належать посадові особи, які під час особливого періоду мають право призначення на посади осіб офіцерського складу.

Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

Як вже встановлено судом, позивач звернувся із рапортом про звільнення з військової служби, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю, яка є інвалідом другої групи у зв`язку з відсутністю інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення ОСОБА_2 , якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Відповідач листом від 25 вересня 2024 року, за результатами розгляду рапорту позивача, повідомив, що подані до рапорту документи підтверджують виключно наявність у матері військовослужбовця ОСОБА_2 інвалідності І групи. Також, надані разом з рапортом копії документів не підтверджують факт здійснення ОСОБА_1 постійного стороннього догляду за своєю матір`ю ОСОБА_2 . Також до пакету документів не долучена довідка структурного підрозділу, яка свідчить про надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від ОСОБА_1 , а також доказів відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які б могли здійснювати за нею такий догляд, або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Визначення терміну «медичний висновок» наведене у п.3 Порядку ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України «Деякі питання ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я» 18.09.2020 №2136, як електронний документ, що формується на підставі медичних записів (без відмітки про відміну запису) в системі та містить висновок лікаря про тимчасову або постійну втрату працездатності, придатність до певних видів діяльності, про стан здоров`я пацієнта або щодо інших питань, визначених законодавством.

У п.3 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, що сталися з поліцейськими, затвердженому наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05.10.2020 №705, медичний висновок визначено як висновок у формі рішення лікарсько-консультативної комісії (лікарсько-експертної комісії) закладу охорони здоров`я (у разі нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) за місцем амбулаторного обліку, лікування або обстеження потерпілого поліцейського.

У п.3 Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 №337 значиться, що медичний висновок це висновок у формі рішення лікарсько-консультативної комісії (лікарсько-експертної комісії) закладу охорони здоров`я (у разі нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) та висновок у формі рішення лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я (у разі хронічного професійного захворювання (отруєння) за місцем амбулаторного обліку, лікування або обстеження потерпілого про встановлення зв`язку погіршення стану здоров`я працівника з впливом на нього важкості та напруженості трудового процесу, небезпечних, шкідливих виробничих факторів, психоемоційних причин або протипоказань за станом здоров`я виконувати роботу.

Отже, як вбачається з вищенаведеного, медичний висновок це документ, який містить об`єктивні дані про стан здоров`я особи та видається з питань, пов`язаних з таким станом здоров`я.

Суб`єктами формування чи видачі медичного висновку зазначені лікарі, лікарсько-консультативні та лікарсько-експертні комісії закладів охорони здоров`я.

Своєю чергою, відповідно до п.19, 24 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317, комісія (МСЕК) проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою. Комісія видає особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації і надсилає у триденний строк виписку з акта огляду комісії органові, в якому особа з інвалідністю перебуває на обліку як отримувач пенсії чи державної соціальної допомоги. За місцем роботи зазначених осіб надсилається повідомлення щодо групи інвалідності та її причини, а у разі встановлення ступеня втрати професійної працездатності - витяг з акта огляду комісії про результати визначення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у додаткових видах допомоги.

Отже, як вбачається з вищенаведеного лікар, лікарсько-консультативна комісія та лікарсько-експертна комісія за результатами проведеного лікування чи обстеження можуть формувати медичний висновок, а МСЕК за результатами проведеного огляду довідку, акт огляду (витяг з акту огляду) та протокол засідання комісії.

Щодо повноважень ЛКК та МСЕК на видачу медичного висновку щодо необхідності здійснення постійного догляду, то суд враховує таке.

Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317, регламентована процедура проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.

Відповідно до пп.1 п.11 цього Положення міські, міжрайонні, районні комісії визначають:

- ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків;

- потребу осіб з інвалідністю у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв;

- потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування;

- ступінь стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування;

- причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений комісією у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого;

У наведеному формулюванні прав та обов`язків МСЕК відсутнє поняття «постійного догляду», є лише право визначати необхідність догляду, стороннього нагляду, аж ніяк не постійного догляду. При цьому доцільно звернути увагу, що поняття «сторонній догляд» не є тотожним поняттю «постійний догляд», позаяк перше говорить про те, ким надається догляд, а друге коли надається такий догляд. При цьому, «постійний догляд» це безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового обмеження, суцільним порядком.

Водночас, відповідно до Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказу Міністерства охорони здоров`я від 09.04.2008 №189, при лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я утворюються ЛКК (п.1 розділу III).

Згідно з п.3 розділу ІІІ цього Порядку до основних завдань ЛКК належить: 1) видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, відповідно до вимог пункту 4 розділу IV цього Порядку; 2) здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності; 3) надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження; 4) вжиття заходів щодо перевірки та усунення недоліків у суб`єкта господарювання, що були виявлені за результатом перевірки уповноваженими лікарями, перелік яких затверджується правлінням Пенсійного фонду України, обґрунтованості медичних висновків про тимчасову непрацездатність (у разі звернення керівника суб`єкта господарювання).

Пункт 4 розділу ІV Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, визначає, що ЛКК видає такі документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи:

- форму рішення для встановлення причинно-наслідкового зв`язку захворювання з умовами праці;

- висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний),- до досягнення дитиною 16-річного віку.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 №407 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я» затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації №080-4/о «Висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі». Згідно з п.2, 3 цієї Інструкції такий висновок надається закладами охорони здоров`я усіх рівнів надання медичної допомоги; висновок заповнюється членами лікарської комісії на підставі заповненої лікарем загальної практики-сімейної медицини форми первинної облікової документації №025/о «Медична карта амбулаторного хворого №_____», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.02.2012 №110, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 28.04.2012 за №661/20974.

Повноваження ЛЛК визначені ще в одному нормативно-правовому акті наказі Міністерства охорони здоров`я України 31.07.2013 №667 «Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання». В цій Інструкції мова йде про те, що висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю І чи II групи внаслідок психічного розладу видається лікарською консультативною комісією закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи реєстрації особи з інвалідністю (п.1).

Суд зазначає, що дійсно є недосконалість та неузгодженість термінів та понять в нормативно-правових актах стосовно питання «яким документом необхідно підтверджувати необхідність здійснення постійного догляду» та «який орган має видавати цей документ».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі №420/16689/23 від 11 квітня 2024 року.

Крім того, положеннями пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону № 2232-XII визначено два альтернативні документи для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за особою: або висновок МСЕК, або ЛКК.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 21.02.2024 року по справі № 120/1909/23.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що позивачем до рапорту про звільнення з військової служби додано зокрема довідку серії 12 ААД № 071872 від 19.07.2024 року до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, видану Київською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією Одеського обласного центру медико-соціальної експертизи.

Відповідно до вказаної довідки ОСОБА_2 (мати позивача) є інвалідом першої А групи та потребує постійного стороннього догляду.

Факт спорідненості позивача з ОСОБА_2 підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_8 , виданим 12.06.1973 року.

Крім того, відповідно до висновку КНП «Центр первинної медико - санітарної допомоги» №3505 від 05.08.2024 про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі ОСОБА_2 рекомендовано соціальні послуги: денного догляду, догляду вдома, отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.

Між тим, суд зазначає, що за твердженням позивача належним чином завірена копія висновку КНП «Центр первинної медико - санітарної допомоги» №3505 від 05.08.2024 була додана до власноруч складеного рапорту від 24.09.2024, який передано до військової частини НОМЕР_1 без реєстрації. Разом з тим, в наданому позивачу друкованому рапорті вказаний документ був відсутній.

Позивач наполягає на тому, що висновок №3505 від 05.08.2024 був наданий відповідачу разом з рапортом, проте не взято до уваги.

При цьому, відповідачем на виконання ухвали суду від 30.09.2024 року не надано витребуваних доказів в повному обсязі, та наведені доводи не спростовано.

В свою чергу, суд також враховує той факт, що позивачем 01.09.2024 року вже подавався аналогічним рапорт за попереднім місцем служби, до якого вказані документи також були додані.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що позивачем документально підтверджено факт необхідності здійснення постійного стороннього догляду за ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю І «А» групи.

Щодо дотримання умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які можуть здійснювати догляд за матір`ю позивача, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п.п. 14.1.263 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України членами сім`ї фізичної особи першого ступеня споріднення для цілей розділу IV цього Кодексу вважаються її батьки, її чоловік або дружина, діти такої фізичної особи, у тому числі усиновлені.

Судом з матеріалів справи встановлено, що чоловік ОСОБА_2 та батько позивача - ОСОБА_3 відповідно до медичного висновку ЛЛК №3544 від 07.08.2024, виданого КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» потребує постійного стороннього догляду, копія який також була додана позивачем до власноруч написаного рапорту про звільнення від 24.09.2024 року. Діагноз: Церебральний атеросклероз. Дисциркуляторна енцефалопатія 2-3 ст. Виражений вести було-атактичний с-м, цефалічний синдром, декомпенсація. Стійке зниження когнітивних функцій. ІХС. Стабільна стенокардія напруги ІІІ ФК. Дифузний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба 2 ст., ступінь 2, ризик 4. СН 2-А. Порушення функції ходи та самообслуговування. Порушення функції тазових органів.

Крім того, в матеріалах справи наявна копія нотаріально посвідченої заяви, зареєстрованої в реєстрі за №1703 від 22.08.2024, яка відповідно до переліку документів доданих до власноруч написаного рапорту від 24.09.2024 року надавалась до відповідача, ОСОБА_2 цією заявою повідомила, що ОСОБА_1 є її єдиною дитиною та зобов`язаний сплачувати на її утримання грошові кошти для забезпечення достатнього життєвого рівня та необхідних умов для існування, та додаткових витрат на лікування. Також ОСОБА_2 повідомлено, що дає свою згоду на постійний односторонній догляд за нею, її сином ОСОБА_1 .

Отже, із наявних в матеріалах справи документів (та такі документи були долучені до власноруч написаного рапорту про звільнення) судом встановлено відсутність інших осіб, які можуть здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 , крім її сина - ОСОБА_1 .

В той же час, щодо посилань відповідача у листі від 25.09.2024 року на необхідність подання, на підтвердження постійного догляду, рішення органу соціального захисту про здійснення догляду та витягу з Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг, суд зазначає, що стаття 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» не визначає перелік документів на підтвердження наявності підстав для звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю І чи ІІ групи.

Разом з тим, стаття 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» визначає наявність умов, які дають право на звільнення з військової служби, а саме наявність батька/матері ІІ чи І групи інвалідності, потреба матері/батька у постійному догляді та відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько- консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить висновку, що позивачем до рапорту про звільнення з військової служби від 24 вересня 2024 року надано достатні докази на підтвердження наявності підстав для звільнення позивача з військової служби відповідно до підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232.

Крім того, відповідно до листа Управління соціального захисту населення в Київському районі м. Одеса від 26.09.2024 №16.1-03/3751 позивача повідомлено про те, що компенсація фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі призначається відповідно до Порядку подання та оформлення документів, призначення і виплати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 859 від 23.09.2020 р. (зі змінами). Для вирішення питання щодо оформлення документів для призначення і виплати вищевказаної компенсації позивач має обов`язково протягом місяця особисто звернутися до управління соціального захисту (вул. Ак. Корольова. 9. м. Одеса, тел. 705-41-75. 705-41-76), надати оригінали документів та власноруч підписати заяву про призначення компенсації.

Тобто, призначення компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній неможливо без особистого відвідування позивачем Управління та подання власноруч написаної заяви, у зв`язку з чим доводи відповідача є необґрунтованими.

Так, доводи відповідача зводяться до того, що позивачем не надано доказів того, що він вже здійснює догляд за матір`ю, яка є особою з інвалідністю І групи та потребує постійного стороннього догляду.

Проте, таке тлумачення норми Закону не відповідає дійсності, оскільки, підставою для звільнення з військової служби в даному випадку є необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Як вже встановлено судом, позивачем документально підтверджено необхідність здійснення постійного догляду за матір`ю, яка є особою з інвалідністю І групи «А» та потребує постійного стороннього догляду, а батько не може здійснювати такий догляд, оскільки також потребує постійного стороннього догляду.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про передчасність прийняття відповідачем рішення про відмову у задоволенні рапорту позивача про звільнення та без урахування усіх обставин, які мали значення для прийняття рішення.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача звільнити позивача з військової служби, суд зазначає таке.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Згідно зі статтею 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до статті 245 частин 1, 2 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Щодо поняття дискреційних повноважень військової частини при вирішенні питання про звільнення позивача з військової служби, суд зважає на наступне.

Під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов (що є у спірному випадку) відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Крім цього спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Суд звертає увагу, що якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача.

При цьому, слід врахувати, що 01.09.2024 року ОСОБА_1 звернувся до командування військової частини НОМЕР_5 (ЄДРПОУ НОМЕР_10 ) з рапортом про звільнення на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - для військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи II групи (наявність матері, як є особою з інвалідністю І групи).

Поданий рапорт зареєстрований 04.09.2024 року за №2872 (на 16 арк).

Згідно резолюції на рапорті від 01.09.2024 р. зазначено, що «Наявні підстави для звільнення відповідно до п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 «Про військовий обов`язок та військову службу. Доцільно направити до в/ч НОМЕР_4 для більш детального розгляду та прийняття рішення згідно чинного законодавства. Рекомендую рішення суду про догляд/встановлення догляду).»

Однак, без розгляду рапорту позивача по суті, його переведено для проходження військової служби до іншої військової частини НОМЕР_1 , де позивач знову звернувся з рапортом про звільнення та отримав лист про відмову в його задоволенні.

Таким чином, з метою обрання ефективного способу захисту порушеного права позивача та враховуючи що відповідачем листом від 24 вересня 2024 року відмовлено у звільненні з військової служби за наявності на це встановлених підстав, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача прийняти рішення про звільнення з військової служби ОСОБА_1 на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю, яка є інвалідом І групи, що підтверджується відповідною довідкою до акта догляду медико - соціальної експертної комісії Серії 12 ААД №071872.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи вбачається, що, позивачем за подачу даного адміністративного позову сплачено 1211,20 грн. судового збору.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про стягнення з військової частини НОМЕР_1 за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст. ст. 9, 72-73, 77, 90, 242, 245, 255, 295 КАС України суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо відмови ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 ) у звільненні з військової служби в запас на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю, яка є інвалідом І групи, що підтверджується відповідною довідкою до акта догляду медико - соціальної експертної комісії Серії 12 ААД №071872.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 ) на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю, яка є інвалідом І групи, що підтверджується відповідною довідкою до акта догляду медико - соціальної експертної комісії Серії 12 ААД №071872.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Відповідно до ст.295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 );

Відповідач: військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ).

Суддя П.П. Марин