Справа № 420/16546/24
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2024-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючої судді Бойко О.Я.

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення № 2076 від 24.04.2024, зобов`язання повторно розглянути заяву та надати дозвіл на імміграцію в Україну, вирішив адміністративний позов задовольнити частково.

І. Суть спору:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до відповідача, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якій просив суд:

(1). Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №2076 від 24.04.2024 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Азербайджанської республики ОСОБА_1 ;

(2). Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та надати дозвіл на імміграцію в Україну громадянину Азербайджанської республики ОСОБА_1 ;

ІІ. Аргументи сторін

(а) Позиція Позивача

В обґрунтування позовних вимог вказав, що відповідачем у рішенні № 2076 від 24.04.2024 не зазначено, які саме неправдиві відомості чи підроблені документи були надані позивачем під час подання заяви для отримання дозволу на імміграцію, на підставі яких йому було відмовлено у отриманні дозволу на імміграцію. Представник позивача звертає увагу, що в отриманих на адвокатський запит матеріалах відсутні будь-які докази, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність. А ні з оскаржуваного рішення, а ні з висновку не вбачається, які саме неправдиві відомості або підроблені документи були надані позивачем під час подання заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Позивач також зазначає, що оскаржуване рішення відповідача, а також висновок за результатами розгляду заяви позивача про отримання дозволу на імміграцію в Україні, жодних посилань на інші закони України, які б вказували на наявність тих обставин, які стали підставою для відмови в наданні позивачу дозволу на імміграцію, як це визначено в пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію», не містить. Спірне рішення відповідача не відповідає критеріям обґрунтованості, оскільки містить лише посилання на п.4 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію» та не окреслює при цьому обставин та доказів, мотивів та підстав, які мали вирішальне значення для його прийняття та не сформульоване з достатньою чіткістю.

(б) Позиція Відповідача

17.06.2024 р. до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідачем зазначено, що надані в матеріалах справи документи містять суттєві розбіжності в персональних даних заявника і його сина та документально не підтверджують їх родинні стосунки.

Відповідач вважає, що оскаржуване рішення прийнято у відповідності до вимог до норм чинного законодавства, у відповідності, та у спосіб, визначений діючим законодавством, передбачений Конституцією України та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, з урахуванням принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та дії, та інтересами позивача, що вказує на дотримання відповідач вимог чинного законодавства.

ІІІ Процедура та рух справи

03.06.2024 р. ухвалою Одеський окружний адміністративний суд, прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

ІV. Обставини справи встановлені судом та докази на їх підтвердження

Судом встановлено, що позивач є громадянином Азербайджанської Республіки.

03.05.2023 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, як особа, що є батьком громадянина України.

Відповідно до рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 24 квітня 2024 року № 2076 про відмову у наданні дозволу на імміграцію виданого позивачу про те, що йому на підставі пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію» відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну

IV. Джерела права та висновки суду

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Згідно зі ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі Закон № 3773-VI) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до частини першої статті 4 Закону № 3773-VI іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-III (далі Закон № 2491-ІІІ).

У розумінні положень статті 1 Закону № 2491-ІІІ, імміграцією є прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрантом - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом визначеного періоду; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію надається іммігрантам, категорії яких визначені в частинах другій і третій цієї статті. У разі масового прибуття іммігрантів в Україну для державного регулювання процесу імміграції за поданням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Кабінетом Міністрів України встановлюється квота імміграції у визначеному ним порядку.

Пунктом 1 частини 3 статті 4 Закону № 2491-ІІІ передбачено, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України;

Згідно зі ст. 6 Закону № 2491-ІІІ Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів:

1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах;

2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, у тому числі перевірку обставин, визначених статтею 4-1 цього Закону, відсутності підстав для відмови у його наданні, надсилає запити до заінтересованих органів державної влади з метою отримання інформації про наявність/відсутність підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видачі копій цих рішень особам, яких вони стосуються;

4) організовує роботу з видачі та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання;

5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл на імміграцію, відмовлено у його наданні або прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію;

6) організовує роботу щодо перевірки законності надання дозволу на імміграцію та видачі посвідки на постійне проживання особам, які звернулися із заявою про обмін посвідки на постійне проживання або набуття громадянства України, а також у разі встановлення обставин, за яких дозвіл на імміграцію підлягає скасуванню відповідно до статті 12 цього Закону, забезпечує ведення провадження щодо прийняття такого рішення

Порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені статтею 9 Закону № 2491-ІІІ.

Згідно із ч. 1 ст. 9 Закону № 2491-ІІІ заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону № 2491-ІІІ заяву про надання дозволу на імміграцію та документи, визначені цією статтею, заявник подає особисто або через законного представника до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або до дипломатичного представництва чи консульської установи України за кордоном. Особи, зазначені у пункті 2 частини першої цієї статті, які звертаються із заявою про надання дозволу на імміграцію і досягли 12 років, зобов`язані подати свої біометричні дані (відцифрований образ обличчя особи та відцифровані відбитки пальців рук), а особи, які досягли 14 років, - також відцифрований підпис особ.

Згідно із ч.ч. 5, 6 ст. 9 Закону № 2491-ІІІ передбачено, що для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) оригінал (після пред`явлення повертається) та копія паспортного документа іноземця (паспортних документів - якщо іноземець має множинне громадянство) або документа, що посвідчує особу без громадянства; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Вимога пункту 5 не поширюється на осіб, зазначених у пунктах 1, 3, 6 частини третьої статті 4 цього Закону.

Відповідно до ч. 11 ст. 9 Закону № 2491-ІІІ у разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Згідно із ч. 12 ст. 9 Закону № 2491-ІІІ строк розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати шість місяців з дня її подання до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або один рік з дня її подання до дипломатичного представництва чи консульської установи України за кордоном.

Приписами статті 10 Закону № 2491-ІІІ встановлені підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Так, зокрема відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи або документи, що не підтверджують законність перебування на території України на день подання документів для отримання дозволу на імміграцію чи наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або документи, що підтверджують підстави, які припинилися.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (в редакції, станом на час розгляду заяви позивача) (далі Порядок № 1983), який визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Відповідно до абзаців 1-2 підпункту 3 пункту 2 Порядку № 1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС (надалі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме батьків громадян України.

Згідно з підпунктом 3 пункту 2 Порядку № 1983 за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і дозвіл на імміграцію яким надається поза квотою імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС або територіальний орган ДМС), а саме одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Пунктом 14 цього Порядку передбачено, що територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний строк правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби.

МВС, Держприкордонслужба, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, функціональні підрозділи Центрального управління СБУ, органи військової контррозвідки СБУ проводять відповідно до компетенції перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається.

За результатами перевірки в місячний строк після надходження таких запитів надається відповідь про наявність або відсутність підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію. У разі наявності підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію у відповіді зазначається інформація про ці підстави з посиланням на відповідний підпункт частини першої статті 10 Закону України Про імміграцію та до неї долучаються матеріали, що підтверджують такі підстави (за відсутності визначених законом заборон для їх передачі або розголошення).

У разі коли у визначений строк відповідь щодо результатів перевірки, зазначеної в абзаці другому цього пункту, не отримана, рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову в наданні такого дозволу приймається відповідно до пункту 16 цього Порядку та в межах строків, визначених частиною дванадцятою статті 9 Закону України "Про імміграцію.

Пунктом 9 Порядку № 1983 передбачено, що МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів, зокрема до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію";

Із аналізу наведених норм права вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Встановлення органом державної міграційної служби однієї з обставин, передбачених статтею 10 Закону № 2491-ІІІ є підставою для не надання дозволу на імміграцію.

Таким чином, приписами Закону № 2491-ІІІ та Порядку № 1983 регламентований перелік документів та порядок їх розгляду. У той же час, оскільки відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, з огляду на що, перелік документів не є вичерпним та може бути розширений на розсуд відповідного суб`єкта владних повноважень.

Також суд зауважує, що виходячи з аналізу наведених норм чинного законодавства можна дійти висновку, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Встановлення органом державної міграційної служби однієї з обставин, передбачених статтею 10 Закону № 2491-ІІІ.

Як встановлено судом, відмова у наданні дозволу на імміграцію позивачу обумовлена тим, що надані в матеріалах справи документи містять суттєві розбіжності в персональних даних заявника і його сина та документально не підтверджують їх родині стосунки.

Оцінюючи доводи сторін і надані ними докази щодо наявності чи відсутності підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 10 Закону України "Про імміграцію", для відмови позивачу у наданні дозволу на імміграцію, суд зазначає таке.

У свою чергу, з аналізу матеріалів справи вбачається, що підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення стали розбіжності в прізвищі позивача, в наданих до заяви, документах.

Так, судом встановлено, що згідно з матеріалам справи позивачем надано копії документів:

- свідоцтва про народження позивача із зазначенням прізвища « ОСОБА_2 » серії НОМЕР_1 виданого 9 серпня 1977 р;

- свідоцтва про одруження позивача із зазначенням прізвища « ОСОБА_2 » з ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 виданого 29 квітня 2000 р.

- Витягу від 27 квітня 2023 р. № 7 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням прізвища « ОСОБА_2 »;

- свідоцтва про народження (повторно) ОСОБА_4 серії НОМЕР_3 виданого 02 травня 2023 року, згідно з яким про народження останнього 02 липня 2001 року складено відповідний актовий запис № 5, батьками зазначено ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ;

- свідоцтва про народження (повторно) ОСОБА_6 серії НОМЕР_4 виданого 27 квітня 2023 року, згідно з яким про народження останнього 29 травня 2009 року складено відповідний актовий запис № 450, батьками зазначено ОСОБА_7 та ОСОБА_5 ;

- паспорту Азербайджанської Республіки позивача Р3354749 виданого 20.06.2008 року та дійсного до 20.06.2018 із зазначенням прізвища « ОСОБА_8 »;

- паспорту Азербайджанської Республіки позивача С03990220 виданого 18.01.2022 року та дійсного до 17.01.2032 із зазначенням прізвища « ОСОБА_8 »;

- паспорту Азербайджанської Республіки позивача С03990220 виданого 18.01.2022 року із зазначенням прізвища « ОСОБА_8 »;

Відтак, позивачем надані копії документів, які містять прізвище позивача: ОСОБА_8 та ОСОБА_2 .

Також судом встановлено, що позивач разом із заявою про надання дозволу на імміграцію, зокрема надав розписку від 03.05.2003, в якій повідомив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в Азербайджані та отримав прізвище ОСОБА_2 . В 1993 році був прийнятий Закон ОСОБА_9 про не застосування закінчень «ов», «єв» для подальшого належання національності, і відмова від цих закінчень. У зв`язку з цим позивач в 2003 році прибрав із прізвища закінчення «ов», тому позивач просив прийняти ці пояснення разом з пакетом документів.

Згідно з відкритих даних Інтернет ресурсів, дійсно, в 1993 році в Азербайджані було прийнято закон про приведення прізвищ громадян країни у відповідність до державної мови.

Відповідно до довідки Голови Урвської сільської ради Гусарської районної виконачої адміністрації Азербайджанської Республіки від 31 січня 2023 року, виданої Головою Урвської сільської ради Гусарської районної виконавчої адміністраціх про те, що він дійсно народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Чілегір Гусарського району та відповідно до Реєстру актів про народження зареєстроване на ім`я ОСОБА_1 відповідає посвідченню особи НОМЕР_5 , яке підтверджує, шо гр. ОСОБА_1 є тим самим вищезгаданим громадянином.

Отже, згідно з вищенаведених обставин, суд приходить до висновку, що позивачем здійснено зміну прізвища згідно з законодавством Азербайджанської Республіки.

Відтак, відповідачем помилково прийнято висновок про свідоме надання заявником про себе завідомо неправдивих відомостей.

На підставі встановлених судом обставин, вимог законодавства, які регулюють спірні правовідносини суд дійшов висновку, що позиція відповідача зі спірного питання є помилковою, такою, що не відповідає фактичним обставинам справи та положенням законодавства України, яке регулює спірні правовідносини.

Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та надати дозвіл на імміграцію в Україну громадянину Азербайджанської республики ОСОБА_1 , то суд зазначає, що дане питання віднесено до дискреційних повноважень територіальних органів ДМС України.

Дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.

Тобто, дискреційні повноваження це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Відповідно до Рекомендацій Ради Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятих Кабінетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він уважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.

Водночас, адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції.

При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб`єкта владних повноважень.

Положеннями частини 2 статті 9 КАС України, відповідно до яких суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, формування висновку про відсутність або наявність підстав для задоволення клопотання про прийняття особи до громадянства України є дискреційними повноваженнями відповідного територіального органу ДМС України, адже потребують, окрім іншого надання оцінки комплектності та актуальності долучених особою до відповідного клопотання (заяви) документів. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Крім того, суд враховує те, що з метою підтвердження зміни персональних даних іноземця 20.02.2024 року відповідачем направлено лист № 5100.19.1-2115/51.1-24 до посольства Азербайджанської Республіки в України, проте станом на момент винесення оскаржуваного рішення відповідь не надходила.

Відповідно до частин 1, 2 статті 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункту 4 частини 2 статті 245 КАС України).

У випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 статті 245 КАС України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З урахуванням наведеного, а також дискреції територіальних органів ДМС України в питаннях прийняття рішень про прийняття іноземців до громадянства України, суд з метою ефективного захисту прав позивача вважає за можливе зобов`язати відповідача здійснити повторний розгляд заяви позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну від 03.05.2023 року, з урахуванням висновків суду.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до висновку Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення від 18 липня 2006 року), - "кожен доречний і важливий аргумен" особи має бути проаналізований і суд має надати відповідь на кожен з таких аргументів заявника.

Водночас, у пункті 23 цього рішення, Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Отже, за практикою Європейського суду з прав людини суд не зобов`язаний детально вивчати всі аргументи, на які посилається позивач, якщо такі аргументи не стосуються предмету спору.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи викладене вище, суд робить висновок, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

VI. Розподіл судових витрат

Відповідно до квитанції від 27.05.2024 року позивач сплатив судовий збір у сумі 1221,20 грн., який належить до розподілу на користь позивача на підставі ч. 3 ст. 139 КАС України.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст 2, 139, 244-246 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

1.Адміністративний позов задовольнити частково.

2.Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 24.04.2024 № 2076 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 ;

3.Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська, буд. 44, ) здійснити повторний розгляд заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) про надання дозволу на імміграцію в Україну від 03.05.2023 року, з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4.Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська, буд. 44, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) судові витрати у справі - судовий збір у розмірі у розмірі 1221 (одна тисяча двісті двадцять одна), 20 грн.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Якщо розглянуто справу в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Оксана БОЙКО