Справа № 160/25592/24
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2024-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, -
24 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ командира Державної організації (установи, закладу) військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 АДРЕСА_1 ) № НОМЕР_3 від 02.07.2023 про результати службового розслідування в частині, що стосується ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ; АДРЕСА_2 ).
Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач проходить військову службу в Збройних Силах України та до 03.02.2023 року виконував функції водія у ВЧ НОМЕР_5 відповідно до своєї кваліфікації. З 04.02.2023 року у зв`язку з ліквідацією ВЧ НОМЕР_5 позивача було переведено до Військової частини НОМЕР_1 та перекваліфіковано із водія у командира міномета без його згоди та попереднього повідомлення із відповідним Наказом.
Позивачем зауважено, що на теперішній час командування примушує ОСОБА_1 до виконання обов`язків стрільця без його згоди та попереднього ознайомлення із відповідним Наказом. Прибувши до місця розташування ВЧ НОМЕР_1 безпосередній командир повідомив позивачу, що він повинен брати зброю та йти виконувати бойові завдання. Отже, склалась ситуація, що позивача призначено командиром міномета, в той ча як його примушують виконувати обов`язки пішого стрільця. Проте, жодних навичок як для виконання функцій командира міномета, так і функцій стрільця позивач не має, відповідної перекваліфікації та навчань не проходив, у зв`язку із чим, для нього не є зрозумілим рішення командирів перекваліфікувати ОСОБА_1 в командира міномета.
У позові позивач посилається на те, що за його станом здоров`я (проблемами з опорно-руховим аппаратом) та рівнем підготовки він не може виконувати функції пішого стрільця та командира міномета.
Крім того, позивачем зазначено, що, маючи непорозуміння із командуванням ВЧ НОМЕР_1 , через відсутність знань та навичок, відповідної фізичної підготовки для виконання завдань на посаді пішого стрільця, проблемами зі здоров`ям, а також із метою виключення спричинення травм як собі так і іншим військовослужбовцям, позивачем було прийнято рішення покинути місце розташування.
Звернуто увагу на те, що з метою врегулювання вище зазначеного конфлікту, він почав писати рапорти на командира ВЧ НОМЕР_1 із проханням розібратись в ситуації, що склалсь та забезпечити йому можливість пройти військово-лікарську комісію. Однак відповідач жодним чином не відреагував на його рапорти.
В подальшому позивачу стало відомо, що його було знято з речового, котлового та грошового забезпечення, а також увільнено із займаної посади та виведено у розпорядження командира військової частини у зв`язку з тим, що він самовільно залишив місце служби.
21.10.2024 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив щодо заявлених позовних вимог, в якому відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову. Вказав, що позивач намагається перекласти відповідальність за свої неправомірні дії на відповідача, а саме, видати дії командування військової частини НОМЕР_1 за «провокацію», що спонукала його до самовільного залишення військової частини. При цьому, позивач не надає жодних доказів того, що йому було видане бойове розпорядження вести бойові дії в якості піхотного стрільця, та що такі дії командування військової частини НОМЕР_1 мали місце.
Зауважив, що всі військовослужбовці проходять базову військову підготовку (КМБ), де здобувають спеціальність стрільця, отже, позивач має відповідну кваліфікацію для проходження військової служби у якості стрільця.
Відповідач звернув увагу на той факт, що позивач сам підтвердив те, що йому було доведено інформацію про кримінальну відповідальність за самовільне залишення військової частини. Таким чином, відповідач вважає, що позивач свідомо вчинив дії, в яких вбачаються ознаки кримінального злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 Кримінального Кодексу України. Вважає, що наданий позивачем опис подій, які передували самовільному залишенню ним місця розташування військової частини, не відповідає дійсності та єдиним мотивом, яким керувався позивач у своїх діях, було його власне небажання виконувати бойове розпорядження командування військової частини НОМЕР_1 та піддавати себе незручностям та небезпеці, пов`язаним з виконанням бойових завдань, що, в свою чергу, не тільки не є поважною причиною для вчинення таких дій, а є ухиленням від виконання громадянином його конституційного обов`язку, викладеного у статті 65 Конституції України.
На думку відповідача, під час проведення службового розслідування комісією були зроблені обґрунтовані висновки щодо причин та умов скоєння позивачем правопорушення.
Окремо зауважив, що жодна посадова особа військової частини НОМЕР_1 не відмовляла позивачу у ознайомленні із наказами та матеріалами службового розслідування та після отримання адвокатського запиту, відповідні документи були направлені представнику позивача.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом з матеріалів справи встановлено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.02.2023 №40, солдат за призовом по мобілізації ОСОБА_1 був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення.
19.02.2023 від командира 1 механізованого батальйону капітана ОСОБА_2 надійшла доповідь про факт самовільного залишення розташування підрозділу військовослужбовцем військової служби по мобілізації військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_1 .
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19.02.2023 №83, вважається таким, що вибув з району виконання завдання із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії солдат за призовом по мобілізації ОСОБА_1 , командир міномета 2 мінометного взводу 2 мінометної батареї 1 механізованого батальйону, та 19.02.2023 самовільно залишив розташування підрозділу під час виконання бойових завдань в районі проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії. Згідно із вказаним наказом, позивача виключено з котлового забезпечення військової частини з 19.02.2023 та з грошового та речового забезпечення військової частини з 19.02.2023. Підстава: доповідь про самовільне залишення частини від 19.02.2023 року.
Згідно з витягом із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 25.02.2023 №3649 «Про призначення службового розслідування», відповідно до доповіді вх. №2163 від 19.02.2023, за фактом самовільного залишення військової частини 19.02.2023 солдатом ОСОБА_1 , призначено службове розслідування. Склад комісії: Голова комісії - підполковник ОСОБА_3 , старшин оперативний черговий відділення бойового управління командного пункту штабу: Члени комісії: капітан ОСОБА_4 , заступник командира з морально-психологічного забезпечення роти вогневої підтримки НОМЕР_6 мотопіхотного батальйону; старшин лейтенант ОСОБА_5 , офіцер-гіснхолог реактивного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи.
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.03.2023 №122: 17. Відповідно до підпункту 14 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (якщо військовослужбовці відсутні понад десять діб, - до повернення військовослужбовців у військову частину або до дня набрання чинності рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми чи оголошення померлими, або до дня набрання законної сили вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі), нижчепойменованих осіб солдатського та сержантського складу, які виведені в розпорядження наказом командира НОМЕР_7 окремої механізованої бригади від 04 березня 2023 року № 63-рс, увільнити від займаних посад та зарахувати в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , утримуючи у списках особового складу військової частини, з 04 березня 2023 року: солдата за призовом по мобілізації ОСОБА_1 , командира міномета 2 мінометного взводу 2 мінометної батареї 1 механізованого батальйону, у зв`язку з самовільним залишенням частини. Підстава: наказ командира НОМЕР_7 окремої механізованої бригади від 04 березня 2023 року № 63-рс, рапорти командирів підрозділів.
01.04.2023 капитаном ОСОБА_6 та молодшим сержантом ОСОБА_7 на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 складені пояснення, в обґрунтування яких було зазначено про те, що дійсно мав місце такий випадок, а саме, 19.02.2023 року приблизно о 08:00 під час перевірки особового складу 2 мінометного взводу 2 мінометної батареї 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 було виявлено відсутність командира міномету 2 мінометного взводу 2 мінометної батареї 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 , який самовільно залишив район виконання завдання із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі збройної агресії в населеному пункті Бахмут Донецької області. На даний час місце знаходження солдата ОСОБА_1 невідоме, на телефонні дзвінки не відповідає. Майно та зброя в наявності.
02.07.2023 комісією Військової частини НОМЕР_1 на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 складено акт службового розслідування, за результатами якого комісією запропоновано питання щодо притягнення або не притягнення до дисциплінарної відповідальності солдата ОСОБА_1 за порушення вимог ст. 11, 12, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 2 абзацу 1, 5 ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відкласти до його повернення до військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до описової частини Акту службового розслідування, в ході службового розслідування було встановлено, що під час захисту територіальної цілісності України від російських окупаційних військ, а саме, 19.02.2023 року приблизно о 08:00 під час перевірки особового складу 2 мінометного взводу 2 мінометної батареї 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 було виявлено відсутність командира міномету 2 мінометного взводу 2 мінометної батареї 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 , який самовільно залишив район виконання завдання із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі збройної агресії в населеному пункті Бахмут Донецької області. На даний час місце знаходження солдата ОСОБА_1 невідоме, на телефонні дзвінки не відповідає. Майно та зброя в наявності.
За фактом самовільного залишення розташування підрозділу під час воєнного стану військовослужбовцем військової служби за призивом під час мобілізації військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_1 , командиром 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 капітанам ОСОБА_8 була подана доповідь від 19.02.2023 року до штабу військової частини НОМЕР_1 .
З пояснень свідків заступника командира 1 механізованого батальйону з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_6 та заступника командира бойової машини-навідника-оператора 1 механізованого відділення 1 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 молодшого сержанта ОСОБА_7 було встановлено, що під час захисту територіальної цілісності України від російських окупаційних військ, а саме, 19.02.2023 року приблизно о 08:00 під час перевірки особового складу 2 мінометного взводу 2 мінометної батареї 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 було виявлено відсутність командира міномету 2 мінометного взводу 2 мінометної батареї 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 , який самовільно залишив район виконання завдання із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі збройної агресії в населеному пункті Бахмут Донецької області. На даний час місце знаходження солдата ОСОБА_1 невідоме, на телефонні дзвінки не відповідає. Майно та зброя в наявності.
Обставини та факти, що були встановлені під час проведення службового розслідуванни: службовим розслідуванням підтверджено факти: в ході проведення службового розслідування було встановлено, що під час захисту територіальної цілісності України від російських окупаційних військ, а саме, 19.02.2023 року приблизно о 08:00 під час перевірки особового складу 2 мінометного взводу 2 мінометної батареї 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 було виявлено відсутність командира міномету 2 мінометного взводу 2 мінометної батареї 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 , який самовільно залишив район виконання завдання із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі збройної агресії в населеному пункті Бахмут Донецької області. На даний час місце знаходження солдата ОСОБА_1 невідоме, на телефонні дзвінки не відповідає. Майно та зброя в наявності.
Таким чином, солдат ОСОБА_1 , з 19.02.2023 року по теперішній час незаконно в умовах воєнного стану перебуває поза межами військової частини НОМЕР_1 тривалістю понад 10 (десять) діб.
В діях командира міномета 2 мінометного взводу 2 мінометної батареї 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 вбачається ознаки злочину, передбаченого частиною 5 ст. 407 Кримінального кодексу України.
Неправомірні дії військовослужбовця та причинний зв`язок між діями військовослужбовця та подією, що трапилась: солдат ОСОБА_1 без поважних причин самовільно залишив розташування підрозділу в населеному пункті Бахмут Донецької області 19.02.2023 року в умовах воєнного стану.
Вина військовослужбовця: виходячи з матеріалів службового розслідування виражається у прямому умислі.
Своїми діями командир міномета 2 мінометного взводу 2 мінометної батареї 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 порушив вимоги наступних нормативно-правових актів:
ч. 1, 2, 4, 6 статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, відповідно до якої на військовослужбовця покладено обов`язок свято і непорушно додержуватися Конституції України (254к/96-ВР) та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим: знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, чесно і з гідністю військовослужбовця Збройних Сил України;
ст. 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, відповідно до якої про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові;
ст. 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, відповідно до якої із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника;
ст. 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, відповідно до якої кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями;
ст. 127 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, відповідно до якої рядовий (матрос) у мирний і воєнний час відповідає за точне та вчасне виконання покладених на нього обов`язків і поставлених йому завдань, а також за утримання своєї зброї та дорученої техніки у справному стані, за збереження виданого йому майна. Рядовий (матрос) підпорядковується командирові відділення. За зразкове виконання обов`язків військової служби, успіхи у бойовій підготовці та зразкову дисципліну рядовому може бути надане військове звання старший солдат, а матросу старший матрос. Старший солдат (старший матрос) зобов`язаний допомагати командирові відділення в навчанні рядових (матросів);
ст. 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, відповідно до якої рядовий (матрос) зобов`язаний сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки, засвоювати все, чого навчають командири (начальники), та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України; знати посади, військові звання і прізвища своїх прямих начальників до командира з`єднання включно, виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, військовослужбовців, шанувати честь і гідність товаришів по службі, додержувати правил військової ввічливості, поведінки та військового вітання; зберігати державну та військову таємницю, точно, ініціативно, сумлінно виконувати накази командирів (начальників); повсякденно загартовувати себе, вдосконалювати свою фізичну підготовку; постійно бути за формою та охайно одягненим, додержувати правил особистої та громадської гігієни; досконало володіти зброєю і технікою, тримати їх завжди справними, чистими, готовими до бою; охайно носити одяг і взуття, своєчасно й акуратно їх лагодити, щоденно чистити і зберігати у визначених місцях; неухильно виконувати правила безпеки під час використання зброї, в роботі з технікою та в інших випадках, а також додержувати правил пожежної безпеки; бути хоробрим і дисциплінованим, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців; у разі потреби відлучитися в межах розташування військової частини (підрозділу) запитати дозволу в командира відділення, а після повернення доповісти йому про прибуття; під час перебування поза розташуванням військової частини поводитися з гідністю і честю, не допускати порушень громадського порядку та негідних вчинків;
ст. 1 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відповідно до якої військова дисципліна це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України;
ст. 2 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відповідно до якої військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі;
ч. ч. 1, 5 ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відповідно до якої військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції (254к/96-ВР) та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
У діях солдата ОСОБА_1 вбачаються ознаки злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.
Причиною та умовою, що сприяла вчиненню правопорушення є особисте негативне відношення до обов`язків служби, військової дисципліни та недисциплінованість солдата ОСОБА_1 .
Також, як вбачається з матеріалів справи, позивач 04.04.2023 звертався до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортами, в яких просив надати йому змогу пройти медичний огляд та отримати висновки від профільних лікарів щодо стану його здоров`я та просив письмово роз`яснити у зв`язку з чим виникла необхідність примушувати його до виконання обов`язків стрільця та його перекваліфікації в командира міномета.
17.05.2023 позивачем до командира військової частини НОМЕР_1 було направлено рапорт, в якому він просив: розглянути рапорт від 04.04.2023 про призначення йому військово-лікарської комісії та повідомити про результати його розгляду; розглянути рапорт від 04.04.2023 про уточнення військово-облікової спеціальності та повідомити про результати його розгляду.
Як зазначив позивач, відповідач не відреагував на його рапорти.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Статтею 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 Закону № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Згідно з ч. 4 ст. 2 Закону № 2232-XII, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (далі - Статут).
Статтею 9 Статуту встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.
Відповідно до статей 11-13 Статуту, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно. Про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо). Військовослужбовець зобов`язаний додержуватися вимог безпеки, вживати заходів до запобігання захворюванню, травматизму, повсякденно підвищувати фізичну загартованість і тренованість, утримуватися від шкідливих для здоров`я звичок.
Статтею 16 Статуту встановлено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Відповідно до ст.ст. 26, 27 Статуту, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України» дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
Статтею 241 Статуту встановлено, що Кожний військовослужбовець повинен піклуватися про збереження свого здоров`я, не приховувати хвороб, суворо додержуватися правил особистої, громадської гігієни та утримуватися від шкідливих звичок (куріння і вживання алкоголю). Кожний командир (начальник) зобов`язаний забезпечити у підпорядкованій йому частині (підрозділі) додержання військовослужбовцями правил особистої і громадської гігієни.
Військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини (ст. 254 Статуту).
В свою чергу, сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV (далі Дисциплінарний статут).
Згідно з ст. 1 Дисциплінарного статуту (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.
Військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця, зокрема, додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів (абз. 2 ст. 4 Дисциплінарного статуту).
Статтею 5 Дисциплінарного статуту встановлено, що за стан дисципліни у військовому з`єднанні, частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення. Стан військової дисципліни у військовій частині (підрозділі), закладі, установі та організації визначається здатністю особового складу виконувати в повному обсязі та в строк поставлені завдання, морально-психологічним станом особового складу, спроможністю командирів (начальників) підтримувати на належному рівні військову дисципліну. Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України». Діяльність командира щодо підтримання військової дисципліни оцінюється не кількістю накладених ним дисциплінарних стягнень, а виконанням обов`язків з додержанням вимог законів і статутів Збройних Сил України, повним використанням дисциплінарної влади для наведення порядку і запобігання порушенням військової дисципліни. Кожний військовослужбовець зобов`язаний сприяти командирові у відновленні та постійному підтриманні порядку й дисципліни. Командир, який не забезпечив додержання військової дисципліни та не вжив заходів для її відновлення, несе встановлену законом відповідальність.
Згідно зі статтею 7 Дисциплінарного статуту, застосовувати заохочення та накладати дисциплінарні стягнення можуть тільки прямі командири та командири, визначені в розділі 3 цього Статуту. Дисциплінарну владу, яка надана молодшим командирам, завжди мають і старші командири.
За змістом статті 45 Дисциплінарного статуту, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення. За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання військового обов`язку та проходження військової служби» від 17.10.2019 №205-IX (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) внесено зміни в т.ч. у Дисциплінарний статут Збройних Сил України, а саме викладено статтю 48 у такій редакції: на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).
За змістом ст. 84 Дисциплінарного статуту, прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Відповідно до ч. 1 ст. 85 Дисциплінарного статуту, службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць. Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення - наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (ч. 7 ст. 85 Дисциплінарного статуту).
Згідно з ст. 86 Дисциплінарного статуту, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Згідно з пунктом 1 розділу II Порядку № 608, службове розслідування може призначатися у разі: невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду; невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань; неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті; дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця; втрати або викрадення зброї чи боєприпасів; порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки; недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів; внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення; повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення; вчинення корупційного злочину або правопорушення, пов`язаного з корупцією; скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи; надходження повідомлення (у тому числі анонімного) щодо порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції», а наведена в ньому інформація стосується конкретної особи, містить фактичні дані, які можуть бути перевірені. Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.
Відповідно до абзацу 15 пункту 1 розділу ІІ Порядку № 608, службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб, відповідно до Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Таким чином, саме командир військової частини, який користується усією повнотою дисциплінарної влади стосовно підлеглих йому військовослужбовців, уповноважений контролювати дотримання військової дисципліни у військовій частині, своєчасно виявляти факти порушення військової дисципліни та встановлювати винних у цьому осіб, а в разі виявлення в діях військовослужбовця ознак кримінального правопорушення зобов`язаний повідомляти про це орган досудового розслідування.
Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 17.10.2023 у справі №420/8263/22.
Відповідно до акту службового розслідування, згідно з доповіддю командира 1 механізованого батальйону капітана ОСОБА_2 , було виявлено самовільне залишення військової частини ОСОБА_1 .
Аналізуючи позовні вимоги позивача та наказ відповідача, який він оскаржує, суд приходить до висновок, що незгода позивача зі спірним наказом пов`язана із висновками відповідача про те, що позивач самовільно залишив військову частину (місце служби).
Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Інструкції № 604, за своєчасність та об`єктивність надання доповідей та донесень про події, кримінальні правопорушення, військові адміністративні правопорушення та адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, скоєні (вчинені) військовослужбовцями або працівниками (під час виконання службових обов`язків, у робочий час), що сталися у військових частинах, відповідають командири (начальники) військових частин.
Командири (начальники) військових частин про кожний виявлений факт ненадання інформації про подію, кримінальне правопорушення, військове адміністративне правопорушення та адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначають службове розслідування, після завершення якого надають письмові доповіді за підпорядкованістю та до відповідного органу управління Військової служби правопорядку, зазначаючи вжиті заходи до службових осіб, які не надали доповідь (пункт 3 розділу ІІ Інструкції № 604).
Відповідно до пункту 21 розділу ІІ Інструкції № 604 про самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцями (крім військовослужбовців строкової військової служби), невихід без поважних причин на службу, нез`явлення з відрядження, відпустки, закладу охорони здоров`я, нез`явлення у разі призначення або переведення до нового місця служби командири (начальники) військових частин доповідають своїм безпосереднім командирам (начальникам) та повідомляють начальника органу управління Військової служби правопорядку, у зоні діяльності якого військова частина виконує завдання за призначенням, усно - протягом доби з моменту, коли стало відомо про факт порушення, а протягом доби з моменту надання усної доповіді - письмово.
Матеріали справи свідчать, що в ході службового розслідування було встановлено факт самовільного залишення позивачем військової частини.
Позивач не заперечує того факту, що у військовій частині 19.02.2023 його не було.
Суд наголошує, що самовільним є таке залишення частини або місця служби, що вчинене без дозволу (наказу) начальника (командира).
Не вважається самовільним: залишення за наявності дозволу командира, залишення для виконання наказу командира, відрядження, прямування до нового розташування в/ч, лікування, переміщення/ротація, відпустка, навчання тощо. Проте, у будь-якому випадку вищезазначені підстави мають бути підтверджені належним чином оформленими документами або підтверджені командиром.
Суд наголошує, що про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.
Статтею 14 Статуту внутрішньої служби встановлено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.
Отже, залишати розташування військової частини із службових та/або особистих питань військовослужбовець може лише за згодою свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.
Позивачем не було надано доказів того, що командиром Військової частини НОМЕР_1 було надано йому дозвіл на залишення військової частини.
Будь-яких відомостей про те, на підставі якого акту, вказівки, дозволу тощо він залишив місце розташування свого підрозділу у Донецькій області 19.02.2023 у позовній заяві позивач не навів.
Суд також зазначає, що позивач в поданій ним позовній заяві жодним чином не заперечує обставин, встановлених у акті службового розслідування.
Щодо посилання позивача на перевищення відповідачем загального строку проведення службового розслідування, суд враховує, що під час розгляду справи №825/2328/16 (постанова від 22.05.2020) Верховним Судом сформульовано таку правову позицію: «саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом. Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення». Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття».
Також, суд зазначає, що певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним) або допущене порушення не впливає на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).
Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.
Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.
Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.
Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.
Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення»; межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.
Також суд вважає за необхідне звернути увагу на поняття надмірного формалізму, який відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 20.05.2022 у справі № 340/370/21 та від 27.09.2022 у справі № 320/1510/20, слід розуміти як надмірне прагнення до чистоти, переваги форми над змістом.
Поняття «пуризм» (надмірний формалізм) було введено у правовий обіг ЄСПЛ.
«Правовий пуризм» - невідступне слідування вимогам процесуальних та/або процедурних норм; надмірно формально сурове (бюрократичне) застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, без врахування їх доцільності (розумності, добросовісності), обставин конкретної справи, а також необхідності забезпечення ефективної реалізації та/або захисту прав особи та суспільних (публічних) інтересів.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 01.11.2022 у справі № 640/6452/19 та від 18.01.2023 у справі № 500/26/22.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Стосовно доводів позивача про не встановлення під час службового розслідування всіх обставин, які сприяли тому, що позивач покинув місце розташування військової частини, суд зазначає, що зі змісту акту службового розслідування вбачається, що на телефонні дзвінки військовослужбовець не відповідає, місце знаходження останього не відоме.
Щодо твердження позивача про те, що він не був обізнаний про проведення відносно нього службового розслідування, суд зазначає, що порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення. Тому, не надання позивачем письмових пояснень по суті службового розслідування під час його проведення не впливає на правильність висновків такого службового розслідування, враховуючи встановлені судом фактичні обставини у цій справі.
Доводи позивача про направлення до Військової частини НОМЕР_1 рапортів з поясненнями не можуть вважатися судом достатнім та належним обґрунтуванням залишення місця розташування військової частини.
Також, викладені в рапортах позивача обставини не спростовують того, що під час проведення службового розслідування встановлено самовільне залишення позивачем місця несення служби.
Стосовно інших доводів позивача, суд зазначає, що останні не спростовують обставин залишення позивачем місця розташування військової частини та не мають прямого впливу на встановлені службовим розслідування обставини.
Таким чином, позовні вимоги та доводи позивача є такими, що не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
Також суд звертає увагу позивача, що спірним наказом відповідача наказано вирішення питання щодо притягнення або не притягнення до дисциплінарної відповідальності солдата ОСОБА_1 за порушення вимог ст. 11, 12, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1, 2, 4 Дисциплінарного статуту України, відкласти до його повернення на військову службу Військової частини.
Окремо суд зазначає, що п. 15 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260, передбачено, що військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Відповідно до п.14 розділу ХХХІV наказу МОУ №260 до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, які: самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували), - за місяць. У якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військово частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).
Отже, встановлений факт самовільного залишення військовослужбовцем військової частини є правовою підставою для припинення виплати військовослужбовцю грошового забезпечення.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на вищезазначене, суд прийшов до висновку, що матеріалами справи підтверджується факт умисного самовільного залишення позивачем 19.02.2023 місця несення служби, а також про наявність причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконання позивачем обов`язків військової служби.
Відтак, відповідач правомірно дійшов до висновку про протиправність дій позивача щодо самовільного залишення місця несення військової служби, а отже порушення ним статей ст. 11, 12, 14, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1, 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Таким чином, факт самовільного залишення позивачем місця служби (району виконання бойового завдання в бойовій обстановці) належним чином зафіксовано у службовому розслідуванні. Матеріалами службового розслідування в повній мірі встановлені протиправні дії військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування, відображено його неправомірні дії, та причинний зв`язок між діями військовослужбовця та подією, що трапилася.
Також суд враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча, пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що покладені в основу спору у цій справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторони, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Зважаючи на встановлені у справі обставини, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.
Відповідно до вимог ст.139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,
суд, -
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник