Справа № 300/2286/24
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2024-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/2286/24 пров. № А/857/17464/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Матковської З.М.,

за участі секретаря судового засідання Прачук І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 травня 2024 року (суддя Чуприна О.В., м. Івано-Франківськ, повний текст рішення складено 03 червня 2024 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у березні 2024 року звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 02.04.2024 просив: визнати протиправною відмову відповідача у знятті з військового обліку позивача, і зазначення відповідачем про необхідність прибути до відповідача для проходження військово-лікарської комісії та визначення придатності на воєнний час, викладені у листі відповідача від 28.03.2024 за №9/575, підписаному керівником відповідача; зобов`язати відповідача вчинити дії, а саме зняти позивача, з військового обліку військовозобов`язаних та вилучити військово-обліковий документ військовий квиток серії "НК" за № НОМЕР_1 у зв`язку з вибуттям позивача за межі України на постійне місце проживання до Канади; відшкодувати позивачу за рахунок держави моральну шкоду, завдану незаконними діями відповідача в розмірі 5 250 000,00 гривень.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 травня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не розгляду по суті із прийняттям відповідного рішення по заяві ОСОБА_1 про зняття з військового обліку військовозобов`язаного від 27.03.2024. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 повторно розглянути (вирішити по суті) заяву ОСОБА_1 про зняття з військового обліку військовозобов`язаного від 27.03.2024 із прийняттям відповідного рішення про надання дозволу чи відмови у його наданні, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим судовим рішення, його оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що для прийняття рішення відповідачем про зняття з військового обліку та вилучення військово-облікових документів було виконано всі умови, визначені ч. 5 ст. 33 Закону України «Про військовий обов`язок і військовий обов`язок і військову службу», п. 29, 53, 81 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 №1487. Вказує, що вказаними нормами чітко передбачено процедуру зняття з військового обліку та вилучення військовооблікових документів в осіб, які вибувають за межі України на постійне місце проживання Крім того вважає, що оскільки відповідач свавільними, незаконними діями завдав позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції повинен був задовольнити вимогу про відшкодування моральної шкоди.

Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянином України, згідно з даними військового квитка серії " НОМЕР_2 , з 20.10.2000 перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних в ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.11-13).

Листом Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області (надалі по тексту також УДМС в Івано-Франківській області) від 28.09.2023 за №2601.4-5442/26.3-23 позивача повідомлено про прийняття позитивного рішення щодо задоволення клопотання останнього про "залишення на постійне проживання до Канади" (а.с.10).

До відома позивача доведено, що для завершення процедури оформлення виїзду на постійне проживання за кордон йому необхідно, в тому числі, знятися з реєстраційного обліку за останнім місцем проживання в Україні та надати територіальному органу ДМС витяг з реєстру територіальної громади про таке зняття (а.с.10).

27.03.2024 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_5 з заявою про зняття з військового обліку "у зв`язку з вибуттям за межі України на постійне місце проживання до Канади, так як строк дії рішення Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області до 28.03.2024" (а.с.7).

Зі змісту коментованої заяви встановлено такий перелік доданих до неї документів: оригінал повідомлення УДМС в Івано-Франківській області від 28.09.2023; оригінал військового квитка ОСОБА_1 серії " НОМЕР_2 , копія паспорта (а.с.7).

Листом ІНФОРМАЦІЯ_5 від 28.03.2024 за №9/575, ОСОБА_1 повідомлено, що останній попередньо підлягає призову на військову службу під час мобілізації, обставин передбачених статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1992 за №3543-ХІІ не встановлено, відтак позивачу необхідно прибути до ІНФОРМАЦІЯ_5 для проходження військово-лікарської комісії та визначення придатності на воєнний час.

Додатково вказано, що у відповідності до пункту 53 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів" від 30.12.2022 за №1487, зняття з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які виїжджають за кордон на строк більше трьох місяців, здійснюється тільки після особистого прибуття їх до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, з документами, що підтверджують виїзд за кордон.

В коментованому листі також здійснено посилання на статтю 64 Конституції України та пункт 3 Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2024 за №64/2022, як на підставу обмеження деяких конституційних прав і свобод людини і громадянина, зазначено пункти 21, 26 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянам України" від 27.01.1995 за №57, на основі яких зроблено висновок про відсутність у ОСОБА_1 права на перетин державного кордону на період введення на території України воєнного стану у зв`язку з тим, що позивач попередньо підлягає призову на військову службу.

Вважаючи такі дії ІНФОРМАЦІЯ_5 протиправними, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

При цьому, за змістом статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України, до яких віднесено встановлення воєнного або надзвичайного стану, в умовах якого окремі обмеження прав і свобод людини можуть бути реалізовані виключно із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені за жодних обставин права і свободи, які передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції.

У Рішенні від 14.11.2001 за № 15-рп/2001 Конституційний Суд України підкреслив, що вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним та непорушним (стаття 21 Конституції України). Водночас назване право не є абсолютним. Свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України можуть бути обмежені, але тільки законом (стаття 33 Конституції України).

Таким чином, передбачені статтею 33 Конституції України право вільного вибору місця проживання та право вільно залишати територію України можуть бути обмежені, зокрема у період встановлення правового режиму воєнного стану.

Згідно пункту 19 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються правовий режим воєнного і надзвичайного стану, зон надзвичайної екологічної ситуації.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначається Законом України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 за №389-VІІІ (надалі по тексту також Закон №389-VІІІ).

Воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (частина 1 статті 1 Закону №389-VІІІ).

За визначенням статті 2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 за №389-VІІІ, правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.

Повноваження Президента України, передбачені Конституцією України, в умовах воєнного стану не можуть бути обмежені (частина 4 стаття 11 Закону №389-VІІІ).

Як встановлено пунктами 19, 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Президент України вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань; приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України (частина 3 статті 106 Конституції України).

В свою чергу, до повноважень Верховної Ради України, як визначено пунктом 31 частини 1 статті 85 Конституції України, віднесено затвердження протягом двох днів з моменту звернення Президента України указів про введення воєнного чи надзвичайного стану в Україні або в окремих її місцевостях, про загальну або часткову мобілізацію, про оголошення окремих місцевостей зонами надзвичайної екологічної ситуації.

За змістом пункту 5 частини 1 статті 6 Закону №389-VІІІ, в указі Президента України про введення воєнного стану зазначаються, зокрема, вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Президентом України 24.02.2022 прийнято Указ №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року №133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року №2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року №259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року №2212-IX, Указом від 17 травня 2022 року №341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року №2263-IX, Указом від 12 серпня 2022 року №573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року №2500-IX, Указом від 7 листопада 2022 року №757/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року №2738-IX, Указом від 6 лютого 2023 року №58/2023, затвердженим Законом України від 7 лютого 2023 року №2915-IX, Указом від 1 травня 2023 року №254/2023, затвердженим Законом України від 2 травня 2023 року №3057-IX, Указом від 26 липня 2023 року №451/2023, затвердженим Законом України від 27 липня 2023 року №3275-IX), Указом від 6 листопада 2023 року №734/2023, затвердженим Законом України від 8 листопада 2023 року №3429-IX, та Указом від 5 лютого 2024 року №49/2024, затвердженим Законом України від 6 лютого 2024 року №3564-ІX), яким продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року строком на 90 діб.

Пунктом 3 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року за №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX (надалі по тексту також Указ №64/2022) передбачено наступне: у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною 1 статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Відтак, на момент виникнення спірних правовідносин, на території України було введено воєнний стан Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/22, затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року №2101-ІX зі змінами, який є правовою підставою обмеження передбаченого статтею 33 Конституції України права вільно залишати територію України та права вільно обирати місце проживання, застосовними до позивача.

Як підкреслив Конституційний Суд України у рішенні від 14.11.2001 за № 15-рп/2001, допустимість обмеження свободи пересування, вільного вибору місця проживання в межах держави та права вільно залишати територію країни визнається і міжнародним правом.

Зокрема, стаття 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року закріплює правило, за яким здійснення права на свободу пересування і свободу вибору місця проживання, вільно залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, не може зазнавати обмежень крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Так, відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження, врегульовані Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" від 11.12.2003 року за №1382-IV (надалі по тексту також Закон №1382-IV).

Статтею 2 Закону №1382-IV визначено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.

Згідно абзацу 3 статті 3 Закону №1382-IV, вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.

При цьому, вільний вибір місця проживання обмежується в адміністративно-територіальних одиницях, які знаходяться, в тому числі, на територіях, щодо яких введено воєнний або надзвичайний стан (частина 1 статті 13 Закону №1382-IV), що узгоджується з вимогами статті 33 та 64 Конституції України.

Станом на момент виникнення спірних правовідносин пунктом 16 частини 1 статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 за №389-VІІІ (в редакції від 19.10.2023) визначалось наступне: в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану, як, зокрема, забороняти громадянам, які перебувають на військовому або спеціальному обліку у Міністерстві оборони України, Службі безпеки України чи Службі зовнішньої розвідки України, змінювати місце проживання (місце перебування) без дозволу військового комісара або керівника відповідного органу Служби безпеки України чи Служби зовнішньої розвідки України.

Таким чином, суд першої інстанції вірно констатував відсутність заявлених позивачем порушень прав і законних інтересів, гарантованих йому статтею 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Україною 17.07.1997, частин 2, 3 статті 2, статтею 6 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 16.09.1963, оскільки існуючі на момент виникнення спірних правовідносин обмеження права вільного вибору місця проживання та права вільно залишати територію України продиктовані необхідністю забезпечення національної та громадської безпеки.

Разом з тим, на виконання вимог статті 24 Закону №389-VІІІ та пункту 7 Указу № 64/2022, 28.02.2022 постійне представництво України в ООН надіслало Генеральному секретарю ООН нотифікацію, що містила роз`яснення обсягу застосування таких обмежень. У цьому документі представники держави перелічили права людини і громадянина з посиланням на Конституцію України, Міжнародний пакт про громадські та політичні права та Конвенцію про захист прав людини і основоположник свобод, які можуть бути обмежені на період дії воєнного стану, де, серед інших прав, вказане право на вільне пересування (у тому числі за межі держави), право на приватне і особисте життя, право на освіту тощо. Нотифікацію аналогічного змісту 02.03.2022 направлено Генеральному секретарю Ради Європи.

Враховуючи першочерговий пріоритет публічного інтересу, обумовлений безпрецедентним масштабом загрози для суверенітету та незалежності України, суд доходить висновку, що спосіб реалізації державою у таких умовах прав, свобод та інтересів її громадян визначається потребою мобілізації оборонних людських та матеріальних ресурсів для забезпечення захисту державності, а тому є співмірним із застосованим до позивача обмеженням та не є свавільним.

Більше того, на виконання вимог як міжнародного права, так і Конституції України, такі обмеження, зокрема право вільно покидати територію України та право зміни місця проживання для осіб, що перебувають на військовому обліку військовозобов`язаних, до яких віднесено ОСОБА_1 , здійснено за наявності необхідної для цього правової підстави, а саме воєнного стану із зазначенням строку дії такого обмеження.

Порядок реалізації права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок регулюється Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 за №3857-ХІІ (надалі по тексту також Закон №3857-ХІІ).

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону №3857-ХІІ громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

За приписами частини 1 статті 3 коментованого Закону перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону, відповідно до частини першої якої серед документів, які дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, зазначені: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну).

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону №3857-ХІІ, правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

До підстав для тимчасового обмеження права громадянина України на виїзд з України, визначених нормами частини 1 статті 6 Закону №3857-ХІІ, віднесено випадки, коли:

він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону;

стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень;

він засуджений за вчинення кримінального правопорушення до відбуття покарання або звільнення від покарання;

він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів;

він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції до припинення нагляду;

він є керівником юридичної особи або постійного представництва нерезидента (згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру, наданими відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»), що не виконує встановленого Податковим кодексом України податкового обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань, що призвело до виникнення у такої юридичної особи або постійного представництва нерезидента податкового боргу в сумі, що перевищує 1 мільйон гривень, та якщо такий податковий борг не сплачено протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, - до погашення суми такого податкового боргу, у зв`язку з яким таке обмеження встановлюється.

Так, системний аналіз положень Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 за №3857-ХІІ свідчить про відсутність встановленого обмеження права громадянина вільно залишати територію України в умовах правового режиму воєнного стану.

При цьому, як вже було зазначено судом вище по тексту судового рішення, на виконання статті 64 Конституції України, в момент виникнення спірних правовідносин, на території України було введено воєнний стан Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/22, затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року №2101-ІX зі змінами, який є правовою підставою обмеження передбаченого статтею 33 Конституції України права вільно залишати територію України та права вільно обирати місце проживання.

Одночасно із введенням Указом №64/2022 воєнного стану, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом (строк проведення загальної мобілізації продовжено з 25.05.2022 на 90 діб згідно з Указом Президента №342/2022 від 17.05.2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 за №2264-IX, а надалі іншими Указами цей строк продовжений до дня виникнення спірних правовідносин та вирішення судом спору у даній адміністративній справі по суті).

Пунктами 4 та 5 коментованого Указу Президент України постановив призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами. Генеральному штабу Збройних Сил України доручено визначити черговість та обсяги призову військовозобов`язаних, резервістів та транспортних засобів національної економіки в межах загального строку мобілізації.

Статтями 17 та 65 Конституції України установлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави та справою всього Українського народу. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Цей конституційний обов`язок реалізується через проходження громадянами України військової служби відповідно до закону.

Зі змісту статті 23 Конституції України слідує, що кожна людина має обов`язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості. З цього випливає, що людина є частиною суспільства, інтереси якого (як-от національна безпека, громадський порядок, права та свободи інших людей) можуть виправдати обмеження прав людини, які не є абсолютними. Належне виконання громадянами своїх обов`язків має бути забезпечене державою.

Із початком широкомасштабної військової агресії російської федерації фундаментальні національні інтереси, які полягають у збереженні суверенітету, територіальної цілісності і незалежності, що є засадничими умовами реалізації права українського народу на самовизначення та збереження держави Україна, викликали потребу у невідкладній повній мобілізації оборонних ресурсів для забезпечення відсічі агресору, в тому числі громадян України, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації або можуть бути залучені в умовах воєнного стану до суспільно корисних робіт.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про оборону України" від 06.12.1991 за №1932-ХІІ (надалі по тексту також Закон 1932-ХІІ), оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх складових сектору безпеки і оборони України, органів місцевого самоврядування, єдиної державної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони.

Приписами частини 1 статті 4 Закону №1932-ХІІ передбачено, що у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни.

З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни (частина 3 статті 4 Закону №1932-ХІІ).

Відповідно до частини 1 статті 17 коментованого Закону, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством. Громадяни проходять військову службу, службу у військовому резерві та виконують військовий обов`язок у запасі відповідно до законодавства (частини 2, 3 статті 17 Закону №1932-ХІІ).

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначається Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII (надалі по тексту також Закон №2232-ХІІ).

Цим Законом установлено військовий обов`язок, який включає: (1) підготовку громадян до військової служби; (2) приписку до призовних дільниць; (3) прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; (4) проходження військової служби; (5) виконання військового обов`язку в запасі; (6) проходження служби у військовому резерві; (7) дотримання правил військового обліку (частина 3 статті 1 Закону №2232-XII).

Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (надалі по тексту також територіальні центри комплектування та соціальної підтримки) (частина 7 статті 1 Закону №2232-XII).

Згідно з частиною 14 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

При цьому, як визначено частиною 1 статті 3 коментованого Закону, правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами абзацу 4 статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію" від 21.10.1993 за №3543-ХІІ (надалі по тексту також Закон №3543-ХІІ), мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу.

Мобілізаційна підготовка та мобілізація є складовими частинами комплексу заходів, які здійснюються з метою забезпечення оборони держави, за винятком цільової мобілізації (частина 1 статті 3 Закону №3543-ХІІ).

Загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій (частина 2 статті 4 Закону№3543-ХІІ).

З моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій (частина 8 статті 4 Закону №3543-ХІІ).

За визначенням абзацу 5 статті 1 коментованого Закону, особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відтак, після оголошення мобілізації в державі проводяться заходи особливого періоду, які передбачають, крім іншого, призов військовозобов`язаних до Збройних Сил України на військову службу в особливий період.

Станом на момент виникнення спірних правовідносин, призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу у зв`язку з мобілізацією та звільнення з військової служби у зв`язку з демобілізацією проводився в порядку Закону України "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію" від 21.10.1993 за №3543-ХІІ у редакції від 30.06.2023, статтею 22 якого визначено такий обов`язок громадян, як з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки […] для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Більше того, частиною 6 статтею 22 коментованого Закону у редакції від 30.06.2023 встановлено заборону громадянам, які перебувають на військовому обліку, з моменту оголошення мобілізації змінювати місце проживання без дозволу посадової особи, визначеної у частині третій цієї статті, до яких, зокрема, віднесено керівників збірних пунктів територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Закон України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 за №3857-ХІІ дійсно не містить обмежень права вільно залишати територію України в умовах правового режиму воєнного стану, однак це не означає, що такі обмеження до вищевказаної категорії осіб не можуть застосовуватися на підставі Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 за №389-VІІІ та Закону України "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію" від 21.10.1993 за №3543-ХІІ, які є спеціальними для цього періоду.

Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 17.08.2023 у справі № 380/7792/22, від 31.08.2023 у справі № 380/572/23, від 27.09.2023 у справі № 380/16876/22, від 26.10.2023 у справі № 260/3428/22, від 26.10.2023 у справі № 260/3951/22.

Відтак, до ОСОБА_1 , котрий згідно з даними військового квитка серії " НОМЕР_2 з 20.10.2000 перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних в ІНФОРМАЦІЯ_4 , можуть застосовуватися обмеження права вільно залишати територію України в умовах правового режиму воєнного стану на підставі Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 за №389-VІІІ та Закону України "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію" від 21.10.1993 за №3543-ХІІ, які, як вже відзначено, є спеціальними для цього періоду.

Порядок реалізації права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок регулюється Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 за №3857-ХІІ (надалі по тексту також Закон №3857-ХІІ).

Відповідно до абзаців 1, 3 статті 4 Закону №3857-ХІІ оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Провадження за заявами про оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання здійснюється в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.08.2016 за №816 затверджено "Порядок провадження за заявами про оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання" (надалі по тексту також Порядок №816), який визначає процедуру прийому і розгляду заяв про оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання, прийняття за ними рішень та виконання прийнятих рішень.

Відповідно до положень пункту 4 розділу IV вказаного Порядку, у разі прийняття рішення про оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання територіальний орган ДМС у строк не пізніше п`яти робочих днів інформує заявника про прийняте рішення та строк його дії, а також про те, що заявнику необхідно:

зняти з реєстрації своє місце проживання в Україні;

надати територіальному органу ДМС паспорт громадянина України і паспорт громадянина України для виїзду за кордон для проставляння в них штампа про оформлення виїзду за кордон на постійне проживання, зразок якого наведено у додатку 6 до цього Порядку, або внесення відповідної інформації до безконтактного електронного носія, який імплантовано у паспорт громадянина України у формі картки. У разі наявності в особи, яка виїжджає за кордон на постійне проживання, двох паспортів громадянина України для виїзду за кордон надаються обидва такі паспорти;

отримати довідку органу державної фіскальної служби про сплату податку на доходи фізичних осіб та про відсутність податкових зобов`язань з такого податку, яка подається до органів митного контролю під час перетинання митного кордону України та є підставою для проведення митних процедур.

Відповідно до приписів пункту 6 розділу IV коментованого порядку після подання заявником паспорта громадянина України у формі книжечки зі штампом зняття з реєстрації місця проживання або довідки про зняття з реєстрації місця проживання, виданої органом реєстрації, територіальний орган ДМС проставляє в паспорті громадянина України у формі книжечки (на одній із сторінок з одинадцятої по шістнадцяту) та в паспорті (паспортах) громадянина України для виїзду за кордон (на одній із сторінок з другої по п`яту) штампи про оформлення виїзду за кордон на постійне проживання, які скріплюються печаткою (після повернення на проживання в Україну вказані штампи анулюються). У разі наявності в такої особи паспорта громадянина України у формі картки з безконтактним електронним носієм територіальний орган ДМС вносить інформацію про оформлення виїзду за кордон на постійне проживання до безконтактного електронного носія. Якщо до безконтактного електронного носія, який імплантовано у паспорт громадянина України у формі картки, орган реєстрації не вніс інформацію про зняття з реєстрації місця проживання, територіальний орган ДМС перед внесенням інформації про оформлення виїзду за кордон на постійне проживання вносить до безконтактного електронного носія зазначену інформацію на підставі довідки про зняття з реєстрації місця проживання.

Таким чином, для виконання рішення територіального органу ДМС про оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання, заявнику необхідно зняти з реєстрації своє місце проживання в Україні.

Згідно положень частин 1,3 статті 33 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII (надалі по тексту також Закон №2232-XII), військовий облік громадян України поділяється на облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів, ведеться за місцем їх проживання і відповідно до обсягу та деталізації поділяється на персонально-якісний, персонально-первинний та персональний.

Як вже було встановлено вище по тексту судового рішення, на момент виникнення спірних правовідносин, а також станом на дату ухвалення рішення в даній адміністративній справі, на території Україні оголошено правовий режим воєнного стану, яким передбачено обмеження конституційних прав громадян України, а саме право вільно змінювати місце проживання та право вільно залишати територію України.

Суд звертає увагу, що за приписами частини 4 статті 37 Закону №2232-XII у редакції від 27.02.2024, котра підлягала застосуванню станом на дату подання заяви ОСОБА_1 від 27.03.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_5 про зняття з військового обліку у зв`язку з вибуттям за межі України на постійне місце проживання до Канади, виїзд призовників, військовозобов`язаних та резервістів з місця проживання без дозволу керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки […] у воєнний час забороняється.

При цьому, пункт 3 частини 5 статті 37 коментованого Закону визначає умови, за яких громадяни України резервісти підлягають зняттю з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки:

які вибувають в іншу місцевість (адміністративно-територіальну одиницю) України на нове місце проживання;

які прийняті на службу до Національної поліції України, Державного бюро розслідувань, податкової міліції, органів і підрозділів цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби України;

які вибули на строк більше трьох місяців за межі України;

які звільнені зі служби у військовому резерві та не досягли граничного віку перебування в запасі;

в інших випадках - за рішенням Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України.

За приписами частини 5 статті 33 Закону №2232-XII у редакції від 27.02.2024, військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів визначається "Порядком організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів", затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.20223 за №1487 (надалі по тексту також Порядок №1487), станом на момент виникнення спірних правовідносин застосуванню підлягала редакція від 31.12.2022.

Слід звернути увагу на пункт 22 Порядку №1487, згідно якого взяття на військовий облік, зняття та виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, органах СБУ, відповідних підрозділах розвідувальних органів здійснюється відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

За змістом пункту 29 Порядку №1487, у разі виключення призовників, військовозобов`язаних та резервістів з персонально-первинного військового обліку виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у картках первинного обліку ставляться відповідні відмітки.

Призовники, військовозобов`язані та резервісти, які вибувають за межі України на постійне місце проживання або на строк більше трьох місяців, направляються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, органу СБУ, підрозділу Служби зовнішньої розвідки для:

зняття з військового обліку;

вилучення військово-облікових документів.

Зняття з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які виїжджають за кордон на строк більше трьох місяців, здійснюється після особистого прибуття їх до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, органу СБУ, підрозділу Служби зовнішньої розвідки з документами, що підтверджують виїзд за кордон. Призовники, військовозобов`язані та резервісти, які виїжджають за кордон на строк до трьох місяців, з військового обліку не знімаються (пункт 53 Порядку №1487).

Положеннями пунктів 1, 3, 6 частини 1 Додатку 2 до Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, визначено наступні обов`язки призовників, військовозобов`язаних та резервістів:

перебувати на військовому обліку: за задекларованим (зареєстрованим) місцем проживання - у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані СБУ - у Центральному управлінні або регіональних органах СБУ, військовозобов`язані Служби зовнішньої розвідки - у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки). Крім того, призовники, військовозобов`язані та резервісти, які проживають в селах та селищах, а також у містах, де відсутні відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, повинні перебувати на персонально-первинному військовому обліку у відповідних виконавчих органах сільських, селищних, міських рад;

не змінювати місце проживання з моменту оголошення мобілізації та у воєнний час без дозволу керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів СБУ, Служби зовнішньої розвідки - без дозволу відповідного керівника);

особисто прибувати до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки з паспортом громадянина України і військово-обліковими документами для зняття з військового обліку в разі вибуття в іншу місцевість до нового місця проживання, за межі України на постійне місце проживання або на строк більше трьох місяців, у разі зміни місця проживання в межах міста з переїздом на територію іншого адміністративного району.

Відповідно до пункту 54 Порядку №1487, органи реєстрації, до яких пунктом 15 коментованого Порядку віднесено органи, що здійснюють реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, здійснюють реєстрацію/зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання призовників, військовозобов`язаних та резервістів з урахуванням вимог щодо реєстрації (зняття з реєстрації) місця проживання призовників, військовозобов`язаних та резервістів (додаток 16).

Пунктом 2 Додатку 16 до Порядку №1487 визначено проведення перевірки наявності відміток відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, органу СБУ, підрозділу Служби зовнішньої розвідки про взяття (зняття) призовника, військовозобов`язаного або резервіста на військовий облік за новим місцем проживання. У разі відсутності такої відмітки призовник, військовозобов`язаний або резервіст направляється до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, органу СБУ, підрозділу Служби зовнішньої розвідки для взяття його на військовий облік або зняття з військового обліку.

До повноважень районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки пунктом 79 Порядку №1487 віднесено:

здійснюють взяття, зняття або виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у випадках, передбачених законодавством;

проставляють у військово-облікових документах призовників, військовозобов`язаних та резервістів відповідні відмітки про взяття їх на військовий облік, зняття та виключення з нього;

забезпечують громадян військово-обліковими документами та зберігання зданих або вилучених у призовників, військовозобов`язаних та резервістів військово-облікових документів.

Взяття на військовий облік, зняття та виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, органах СБУ, підрозділах Служби зовнішньої розвідки здійснюється за їх особистої присутності (крім випадків, визначених у пункті 15 цього Порядку). При цьому взяття на військовий облік, зняття або виключення з нього здійснюється за умови наявності паспорта громадянина України та військово-облікових документів, визначених у пункті 20 цього Порядку, а саме військового квитка для резервістів (пункт 81 Порядку №1487).

Системний аналіз вказаних норм уможливлює суд виснувати наступне: необхідною умовою для розгляду питання про зняття громадянина України з військового обліку у зв`язку з вибуттям за межі України "на постійне місце проживання" або "на строк більше трьох місяців" є особисте прибуття такого громадянина до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, підрозділів Служби зовнішньої розвідки, із паспортом та військово-обліковими документами.

Тлумачення встановленого законодавчого регулювання спірних правовідносин дозволяє суду сформувати наступний висновок: Порядок №1487 визначає процедурний механізм зняття громадян України з військового обліку, в той час як Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII встановлено підстави, за наявності яких така особа може реалізувати вказане право.

Більше того, у розумінні Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII, рішення територіального органу Державної міграційної служби України, яким надано дозвіл на виїзд на постійне місце проживання за межі України, не є самостійною підставою для зняття з військового обліку, а лише надає дозвіл особі у відповідності до пункту 4 розділу IV Порядку №816 вирішити за встановленою законом процедурою питання про зняття з реєстрації своє місце проживання в Україні.

Ні Законом за №2232-XII, ні Порядком №1487 не передбачено правової підстави для надання військовозобов`язаному резервісту дозволу на зняття з військового обліку у зв`язку із прийняттям у відношенні до особою відповідно до пункту 4 розділу IV Порядку №816 рішення про оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання.

Таким чином безпідставними є доводи апелянта про те, що рішення, відповідно до якого йому надано дозвіл на оформлення документів для виїзду за кордон на постійне місце проживання, є підставою для зняття його з військового обліку, адже пункт 3 частини 5 статті 37 Закону №2232-XII не містить таку підставу, як "у зв`язку з вибуттям на строк більше трьох місяців за межі України", натомість визначає її, як "вибули на строк більше трьох місяців за межі України".

Окрім цього, особисте прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки з паспортом громадянина України та військово-обліковими документами, заповнення заяви про зняття з військового обліку військовозобов`язаних за своєю правовою суттю не може формувати у особи законні сподівання щодо зняття її з військового обліку, оскільки згадані юридичні кроки покликані ідентифікувати особу військовозобов`язаного та підтвердити її волевиявлення на провадження щодо неї процедури з розгляду такої заяви, тобто подальшого з`ясування керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки підстав для зняття такого громадянина України з військового обліку військовозобов`язаних відповідно до статті 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність законних підстав для зняття позивача з військового обліку військовозобов`язаних станом на дату подання ним заяви до ІНФОРМАЦІЯ_5 від 27.03.2024, з огляду на незастосовність до нього пункту 3 частини 5 статті 37 Закону №2232-XII.

Беручи до уваги сформований вище по тексту судового рішення висновок про належність пунктів 29, 53, 81 "Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів" від 30.12.2022 за №1487, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України, до таких положень, що визначають процедурний механізм зняття громадян України з військового обліку, варто зазначити наступне.

За приписами пункту 3 частини 1 Додатку 2 до Порядку №1487 в редакції від 30.12.2022, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до обов`язків призовників, військовозобов`язаних та резервістів віднесено заборону зміни місця проживання з моменту оголошення мобілізації та у воєнний час без дозволу керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Більше того, частиною 6 статтею 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію" від 21.10.1993 за №3543-ХІІ у редакції від 30.06.2023 встановлено заборону громадянам, які перебувають на військовому обліку, з моменту оголошення мобілізації змінювати місце проживання без дозволу посадової особи, визначеної у частині третій цієї статті, до яких, зокрема, віднесено керівників збірних пунктів територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Частина 5 статті 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII встановлює імперативну норму, за якою зняття з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів здійснюється у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки.

При цьому, пункт 3 частини 5 статті 37 Закону №2232-XII у редакції від 27.02.2024, визначає умови, за яких громадяни України резервісти підлягають зняттю з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки.

Комплексний аналіз наведених положень свідчить, що до повноважень керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки належить вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для зняття громадянина України з військового обліку військовозобов`язаних.

Судом зі змісту листа ІНФОРМАЦІЯ_5 від 28.03.2024 за №9/575, адресованого ОСОБА_1 у відповідь на заяву позивача про зняття з військового обліку військовозобов`язаних від 27.03.2024, встановлено, що останній попередньо підлягає призову на військову службу під час мобілізації, обставин передбачених статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1992 за №3543-ХІІ не встановлено, відтак позивачу необхідно прибути до ІНФОРМАЦІЯ_5 для проходження військово-лікарської комісії та визначення придатності на воєнний час.

Додатково у коментованому листі здійснено посилання на пункт 53 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів" від 30.12.2022 за №1487, статтю 64 Конституції України та пункт 3 Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2024 року за № 64/2022, як на підставу обмеження деяких конституційних прав і свобод людини і громадянина, зазначено пункти 21, 26 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянам України" від 27.01.1995 за №57, на основі яких зроблено висновок про відсутність у ОСОБА_1 права на перетин державного кордону на період введення на території України воєнного стану у зв`язку з тим, що позивач попередньо підлягає призову на військову службу.

Суд констатує, що у порушення вимог статті 37 Закону №2232-XII, пунктів 29, 53, 79, 81 Порядку №1487, у редакції, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, ІНФОРМАЦІЯ_6 листом від 28.03.2024 за №9/575 не сформовано обґрунтованого рішення про надання дозволу чи відмови у його наданні ОСОБА_1 з приводу зняття останнього з військового обліку військовозобов`язаних у відповідь на заяву позивача від 27.03.2024.

Посилання відповідача про неможливість перетину державного кордону України під час дії правового режиму воєнного стану та під час мобілізації резервістами, до яких віднесено ОСОБА_1 , не дають можливості суду ідентифікувати таку відповідь як відмову у знятті позивача з військового обліку військовозобов`язаних, оскільки до повноважень районних (міських) територіальні центрів комплектування та соціальної підтримки не належить визначення права військовозобов`язаних на перетин державного кордону України відповідно до "Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки", затвердженого постановою Кабінету міністрів України 23.02.2022 за №154 у редакції, чинній станом на 15.02.2024 та на момент виникнення спірних правовідносин.

Більше того, як свідчить Порядок №1487, при вирішенні питання про надання дозволу на зняття військовозобов`язаного з військового обліку у зв`язку із вибуттям за межі України має місце з`ясування питання періоду такого вибуття - "на постійне місце проживання" або "на строк більше трьох місяців". Оскаржуване дії, які оформлені листом відповідача №9/575 від 28.03.2024, не містять таких даних про вчинення дій на з`ясування такої обставини.

Варто в котре звернутися до правового регулювання спірних правовідносин, за змістом яких у відповідності до частини 4 статті 37 Закону №2232-XII у редакції від 27.02.2024, частини 6 статті 22 Закону №3543-ХІІ і пункту 3 частини 1 Додатку 2 до Порядку №1487 з моменту оголошення мобілізації та у воєнний час заборонено "виїзд резервістів з місця проживання", "зміна резервістам місце проживання" без дозволу керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Вказане свідчить, що саме відповідач за приписами пункту 22 Порядку №1487 вирішує питання із надання відповідного дозволу. Суд переконаний, що такі норми права, зважаючи на зміст спірних правовідносин, визначають обов`язок із надання дозволу у випадках і за підставами, передбачених в пунктів 3 частини 5 статті 37 Закону №2232-XII у редакції від 27.02.2024. А в тому випадку, коли такі підстави відсутні, то відповідач повинен прийняти рішення про відмову у наданні дозволу, про що, як і у випадку надання, приймає владне управлінське рішення, жодного із якого у досліджуваному випадку прийнято не було.

ІНФОРМАЦІЯ_6 не дотримано положень частини 5 статті 37 Закону №2232-XII у редакції від 27.02.2024, частини 6 статті 22 Закону №3543-ХІІ і пункту 22 Порядку №1487, при розгляді заяви позивача від 27.03.2024, що виразилося у не прийнятті при оформленні листа від 28.03.2024 за №9/575 одне із обґрунтованих рішень про надання дозволу чи відмови у його наданні ОСОБА_1 з приводу зняття останнього з військового обліку військовозобов`язаних.

Судом, у противагу позовних вимог ОСОБА_1 , де позивач просить "визнати протиправною відмову відповідача у знятті з військового обліку позивача, і зазначення відповідачем про необхідність прибути до відповідача для проходження військово-лікарської комісії та визначення придатності на воєнний час, викладені у листі відповідача від 28.03.2024 за №9/575, підписаному керівником відповідача", не ідентифіковано таку відповідь відповідача як відмову у знятті позивача з військового обліку військовозобов`язаних, зроблено висновок про необхідність повторного розгляду (вирішення по суті) заяви ОСОБА_1 про зняття з військового обліку військовозобов`язаного від 27.03.2024 із прийняттям відповідного рішення про надання дозволу чи відмови у його наданні.

Отже, в спірних правовідносинах позивач фактично вказує про захист від можливого порушення його прав у майбутньому та не надає суду доказів порушення таких прав при зверненні до суду.

При цьому, суд зазначає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є саме наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Суд звертає увагу, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15.08.2019 у справі №1340/4630/18.

Отже, у разі наявності порушення вимог закону рішеннями, діями суб`єкта владних повноважень, зазначене не є достатньою і самостійною підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання таких протиправними є доведеність позивачем порушених його прав цими рішеннями/діями.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ефективним способом відновлення порушених відповідачем прав позивача в даній справі є визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_5 щодо не розгляду по суті із прийняттям відповідного рішення по заяві ОСОБА_1 про зняття з військового обліку військовозобов`язаного від 27.03.2024 та зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_5 повторно розглянути (вирішити по суті) заяву ОСОБА_1 про зняття з військового обліку військовозобов`язаного від 27.03.2024 із прийняттям відповідного рішення про надання дозволу чи відмови у його наданні, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Стосовно доводів апелянта в частині стягнення моральної шкоди з відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 статті 23 Цивільного кодексу України (надалі по тексту також ЦК України) встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За визначенням частини 2 статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

При цьому, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини 3 статті 23 ЦК України).

Частиною 1 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При цьому, нормами частини 2 статті 1167 ЦК України окреслено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала, незалежно від вини останнього:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Тлумачення вказаних норм, здійснене у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 25.05.2022 у справі № 487/6970/20, вказує про те, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.

У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.

В обґрунтування наявності завданої моральної шкоди, апелянтом зазначено, що така полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою ІНФОРМАЦІЯ_5 щодо нього, а також у приниженні честі та гідності, ділової репутації позивача.

Також вважає, що протиправними діями відповідача було спричинено роз`єднання позивача з сім`єю та вибувшим на постійне проживання в Канаду повнолітнім сином, який продовжує навчання та у зв`язку з цим перебуває на утриманні позивача.

Позивачем не надано ні до суду першої інстанції, ні при апеляційному розгляді справи належних та допустимих доказів, які беззаперечно доводять наявність перерахованих у позові психоемоційних станів, що містили б будь-які медичні висновки та свідчили б про причинно-наслідковий зв`язок між його емоційним сприйняттям реальності та заявленою протиправною бездіяльністю ІНФОРМАЦІЯ_5 .

ОСОБА_1 , в якості доказів, не надано ані виписки з закладів охорони здоров`я, якщо позивач звертався по допомогу до психолога чи психотерапевта, ані підтвердження проходження спеціальних реабілітаційних тренінгів тощо, на засвідчення існування у нього душевних страждань з приводу роз`єднання з сім`єю та вибувшим закордон повнолітнім сином, не надано доказів, які б свідчили про реальність приниження його честі та гідності, ділової репутації.

Також позивач не довів, що він звертався до спеціальних експертних установ щодо проведення психологічної експертизи.

В контексті цього суд зазначає, що "Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень", затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 за №53/5, передбачено перелік орієнтовних питань, які в рамках цієї експертизи можна поставити фахівцям і відповіді на які можуть стати основною підставою для прийняття судом рішення про задоволення вимоги щодо відшкодування моральної шкоди. Наприклад, психологічна експертиза може дати висновки чи є у підекспертної особи зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості і виникли внаслідок впливу певних обставин (зазначивши такі обставини); чи є ситуація, що досліджується за справою, психічно травмованою для особи; чи спричинені особі страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що досліджуються та навіть який можливий розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду).

Окрім того, позивачем не надано пояснень того, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження позивача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 травня 2024 року у справі №300/2286/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 05.11.24