Справа № 380/1961/24
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2024-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/1961/24 пров. № А/857/16832/24
№ А/857/25415/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З. М.,

суддів: Гінди О. М., Ніколіна В. В.

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Петрик Олександри Вікторівни Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 червня 2024 року у справі №380/1961/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії, та апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2024 року в цій же справі, (головуючий суддя першої інстанції Грень Н. М., місце ухвалення м. Львів, дата складання повного тексту 18.06.2024),

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив, зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення) за весь час затримки з 29.08.2020 по день фактичного розрахунку 23.12.2023.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що йому несвоєчасно виплачено грошове забезпечення. Вказував, що повний розрахунок здійснено відповідачем лише на виконання рішення суду, а не при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу військової частини. На думку позивача, він має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статей 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), тому звернувся до суду з позовом.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 29.08.2020 по 28.02.2021 у розмірі 80553 (вісімдесят тисяч п`ятсот п`ятдесят три) грн 36 коп.

В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп сплаченого судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представником Військової частини НОМЕР_1 та представником позивача подано апеляційні скарги. На думку скаржників, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, не у повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зокрема, представник позивача стверджує, суд першої інстанції при обчисленні середньоденної заробітної плати позивача не взяв до уваги, що грошове забезпечення за червень та липень 2020 року нараховувалося йому без індексації. Так само, не враховано судом ту обставину, що це триваюче правопорушення мало місце в часі до внесення змін до статті 117 КЗпП України, так і після внесених змін до статті 117 КЗпП України (в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022), тому нарахування необхідно обчислювати за двома різними редакціями Закону. Представник Військової частини НОМЕР_1 в своїх доводах посилається на те, що після звільнення зі служби ОСОБА_1 не звертався до відповідача з приводу заборгованості по індексації. Спір виник через тривалий час, тому підстав для застосування положень статті 117 КЗпП України відсутні. Не погоджується представник відповідача з додатковим рішенням суду про стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу, зазначає про те, що розмір таких витрат 2500 грн є явно завищеним. Представник Військової частини НОМЕР_1 просить скасувати судове рішення, додаткове судове рішення та відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. Представник позивача просить судове рішення змінити, стягнути з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення) за весь час затримки з 29.08.2020 по 19.07.2022 (дата набрання чинності Законом № 2352-IX) та за шість місяців періоду з 19.07.2022 по 23.12.2023.

Відзив на апеляційні скарги не подавався. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як установлено судом першої інстанції, відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.08.2020 за № 168, прапорщика ОСОБА_1 , сержанта-інструктора відділу підготовки підрозділів протиповітряної оборони навчального центру підготовки підрозділів, у зв`язку із звільненням з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку контракту відповідно до підпункту «а» пункту два частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з 28.08.2020 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , направлено до зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2021 у справі № 380/13826/21 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягала у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2016 по 28.02.2018. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 25.07.2016 по 28.02.2018.

На виконання вказаного рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2021 у справі № 380/13826/21, відповідачем 12.04.2022 виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 25.07.2016 по 28.02.2018 у сумі 2961,24 грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку позивача.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06.12.2022 у справі № 380/13244/22 визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з липня 2016 року по лютий 2018 року з урахуванням липня 2016 року як базового місяця.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 перерахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з липня 2016 року по лютий 2018 року з урахуванням січня 2008 року як базового місяця, з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44, з урахуванням виплачених сум.

Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 28.08.2020. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 28.08.2020, з урахуванням висновків суду, з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з липня 2016 року по день фактичної виплати індексації.

На виконання вказаного рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2022 у справі № 380/13244/22, відповідачем 23.12.2023 виплачено індексацію грошового забезпечення та компенсацію втрати частини доходів у сумі 167 312,30 грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку позивача.

Позивач, вважаючи, що з ним несвоєчасно проведено розрахунок при звільненні, звернувся із цим позовом до суду за стягненням середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні.

Розглядаючи доводи апеляційних скарг, колегія суддів керується таким.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу № 2232-ХІІ від 25.03.1992 (далі Закон № 2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей № 2011-XII від 20.12.1991 (далі Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до статті першої Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Абзацом 2 ч. 3 ст. 9 Закону № 2011-XII встановлено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України Про індексацію грошових доходів населення № 122-ХІІ від 03.07.1991 (далі Закон № 1282-ХІІ).

Так, ст. 2 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

В силу норми ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 47 КЗпП України визначено, що роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Представник Військової частини НОМЕР_1 в доводах скарги стверджує, що повний розрахунок із позивачем проведено відповідачем після виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини. Спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу права позивача на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Як видно зі змісту оскаржуваного рішення суду, досліджуючи обставини справи судом установлено, що розрахунок із позивачем здійснено на виконання рішення суду. Зокрема, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 25.07.2016 по 28.02.2018, а рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2022 року, зобов`язано відповідача перерахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з липня 2016 року по лютий 2018 року з урахуванням січня 2008 року як базового місяця, з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44, з урахуванням виплачених сум.

Разом із тим, ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

У цій справі суд погоджується з доводами позивача про те, що відповідач провів фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати спірного грошового забезпечення поза межами строку, встановленого ст. 116 КЗпП України.

Оскільки непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Згідно зі ст. 27 Закону України Про оплату праці, порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок № 100).

Згідно з абз. 1 п. 2 розділу ІІ Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом 3 п. 2 розділу ІІ Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п. 8 розділу IV Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судом першої інстанції установлено, що остаточний розрахунок із позивачем у зв`язку із звільненням проведено виплатою коштів на виконання судових рішень від 22.12.2021 та 06.12.2022, а не при виключенні останнього із списків частини 28.08.2020 тому строк затримки розрахунку складає 1465 днів.

Однак, на дату виплати позивачу коштів за рішеннями суду (12.04.2022, 23.12.2023) та на дату звернення позивача до суду з цим позовом (26.01.2024) стаття 117 КЗпП України діяла в різних редакціях.

Так, Законом № 2352-ІХ текст КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.».

Вказана редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19.07.2022.

Насамперед для правильного вирішення питання щодо визначення суми компенсації, що підлягає стягненню з роботодавця за невиконання ним приписів частини другої статті 116 КЗпП України, необхідно установити дату виникнення спірних правовідносин, пов`язаних з непроведенням повного розрахунку при звільненні.

Незважаючи на визначення приписами статті 117 КЗпП України невиплачених працівнику сум, як оспорюваних так неоспорюваних, ця обставина не впливає на дату виникнення спірних правовідносин, оскільки вони прямо пов`язані з обов`язком роботодавця розрахуватися з працівником в строк, встановлений приписами статті 116 КЗпП України, яким переважно є день звільнення.

Таким чином, датою виникнення правовідносин, урегульованих статтею 117 КЗпП України у цій справі, є 28.08.2020 дата звільнення та виключення позивача зі списків військової частини.

За таких обставин застосуванню до спірних правовідносин належать приписи статті 117 КЗпП України в редакції на момент їхнього виникнення, тобто до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.05.2024 у справі № 140/16184/23, від 20.06.2024 у справі № 120/10686/22.

Однак, період стягнення середнього заробітку з 19.07.2022 до дня фактичного розрахунку при звільненні регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Отже, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 28.08.2020 до 12.04.2022 (виплата коштів за першим судовим рішенням) та 23.12.2023 (виплата коштів за другим судовим рішенням), а тому такий умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ (19.07.2022) і після цього.

Період з 28.08.2020 до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців.

Проте, період з 19.07.2022 до 23.12.2023 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Розрахунок за спірний період стягнення середнього заробітку за період із 28.08.2020 по 12.04.2022 (виплата коштів позивачу за першим судовим рішенням у справі № 380/13826/21; а.с. 23).

Обчислюючи середній заробіток позивача згідно Порядку № 100 слід використати раніше вказану довідку про розміри складових грошового забезпечення позивача за період з 28.08.2020 року по 12.04.2022 року (коли діяла редакція статті 117 КЗпП України до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ) розмір грошового забезпечення позивача у липні 2020 складав 13352,76 грн; у червні 2020 складав 13352,76 грн.

При цьому, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 437,79 грн (26705 грн 52 коп (розмір грошового забезпечення у червні та липні 2020 року)/61 (кількість календарних днів у червні та липні 2020 року)).

Апеляційним судом встановлено, що період з 29.08.2020 по 12.04.2022 містить 592 календарні дні.

Таким чином, середній заробіток, який підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою розрахунку за цей період становить 259 171,68 грн (437,79 грн * 592 календарні дні).

Верховний Суд у постанові від 18.07.2018 року у справі № 825/325/16 вказав, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Окрім того, Верховний Суд у постанові від 30.10.2019 року у справі № 806/2473/18 сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Оскільки виплачені суми є значно меншими від нарахованого середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає за доцільне застосувати до спірних правовідносин принцип співмірності, з урахуванням розміру недоплаченої суми та істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника.

Враховуючи викладене, істотність частки суми грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 2961 грн 24 коп (індексація грошового забезпечення яку виплачено на виконання рішення суду у справі № 380/13826/21) / 259 171, 68 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,01.

Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки, становить: 437,79 (середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням) х 0,01 * 592 (кількість днів затримки) = 2 591 грн 71 коп.

Отже, з урахуванням принципу справедливості та співмірності колегія суддів дійшла висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу в розмірі 2 591 грн 71 коп за період з 28.08.2020 по 12.04.2022 з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Розрахунок за спірний період стягнення середнього заробітку за період із 28.08.2020 по 23.12.2023 (виплата коштів позивачу за другим судовим рішенням у справі № 380/13244/22; а.с. 24).

Цей період варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ (19.07.2022) і після цього.

Так, апеляційним судом встановлено, що період з 28.08.2020 по 19.07.2022 містить 689 календарні дні.

Таким чином, середній заробіток, який підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою розрахунку за період із 28.08.2020 по 19.07.2022 становить 301 637 грн 31 коп (437,79 * 689 календарні дні).

Розрахунок істотної частки суми грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 167 312 грн 30 коп (індексація грошового забезпечення яку виплачено на виконання рішення суду у справі № 380/13244/22) : 301 637 грн 31 коп (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,55.

Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки, становить: 437, 79 (середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням) х 0,55 * 689 (кількість днів затримки) = 165 900 грн 52 коп.

Отже, з урахуванням принципу справедливості та співмірності колегія суддів дійшла висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу в розмірі 165 900 грн 52 коп за період з 28.08.2020 по 19.07.2022 з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Що стосується періоду після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ (19.07.2022), колегія суддів звертає увагу на таке.

Апеляційним судом встановлено, що період з 19.07.2022 по 23.12.2023 містить 523 календарні дні.

Разом із тим, розраховуючи період із 19.07.2022 року по 23.12.2023, враховуючи правову позицію Верховного Суду у постанові від 30 травня 2024 року у справі № 520/18807/23, який регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями, то суд апеляційної інстанції зазначає, що сума за несвоєчасний розрахунок при звільненні за цей період становить (437,79 (середня заробітна плата за один день) * 184 днів (шість місяців) = 80 553, 36 грн.

Отже, при додаванні сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок у цій справі до і після набрання чинності нової редакції статті 117 КЗпП України становить 2 591 грн 71 коп (за період з 28.08.2020 по 12.04.2022 з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника) + 165 900 грн 52 коп (за період з 28.08.2020 по 19.07.2022 з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника) + 80 553 грн 36 коп (за період із 19.07.2022 року по 23.12.2023, який регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями) = 249 045 грн 59 коп.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 висловилася, зокрема щодо того, чи можна вважати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні заробітною платою, та зазначила, що стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Таким чином із урахуванням встановлених обставин у цій адміністративній справі та правових позицій Верховного Суду щодо співмірності, апеляційний суд вважає, що на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, до і після набрання чинності нової редакції статті 117 КЗпП України, в сумі 249 045 грн 59 коп (2 591 грн 71 коп + 165 900 грн 52 коп + 80 553 грн 36 коп).

Що стосується доводів апеляційної скарги представника відповідача, який не погоджується з додатковим рішенням суду про стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу, стверджує, що розмір таких витрат 2500 грн є явно завищеним, апеляційний суд звертає увагу на таке.

За правилами частини 1 статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення;

3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Як видно зі змісту оскаржуваного додаткового рішення, судом вирішувалося питання про відшкодування витрат на правову допомогу.

Зокрема, вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат на користь позивача, а саме, щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції в додатковому рішенні виходив із такого.

За змістом доводів позовної заяви та долучених до справи документів, представником позивача ставилося питання про стягнення зі сторони відповідача на користь позивача 5000 грн (відповідно до розрахунку а.с. 27).

Згідно частини 1 статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини 3 статті 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, витрати сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду, витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз, витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів, витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої статті 134 КАС України, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, представник позивача обґрунтовуючи понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу, вартість яких складала 5000,00 грн на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу до матеріалів справи долучив: договір про надання професійної правничої допомоги; розрахунок розміру професійної правничої (правової) допомоги; акт наданих послуг; копія ордеру на надання правничої (правової) допомоги; копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 26 30).

З матеріалів справи видно, що адвокат Петрик О.В. надала позивачу послуги відповідно до вищевказаного договору про надання правової допомоги вартістю 5 000 грн, а саме: юридична консультація 1000 грн; підготовка до написання позовної заяви (аналіз законодавства, подання адвокатського запиту) 2000 грн; складання та написання позовної заяви 2000 грн.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 5 статті 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Водночас, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову.

Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 04.02.2020 по справі №280/1765/19.

Отже, враховуючи складність справи, обсяг та якість виконаних адвокатом робіт, витрачений час, значення цієї справи для осіб, які є іншими сторонами у справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заявлені представником позивача витрати є необґрунтованими та неспівмірними зі складністю цієї справи.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості, як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що з урахуванням обставин справи, виходячи з характеру доказів у справі (відсутності експертиз, виклику свідків, тощо), ціни позову, в зв`язку з чим зменшив заявлені витрати на професійну правничу допомогу до 2 500,00 грн.

З таким рішенням суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, тому доводи апеляційної скарги представника відповідача про скасування додаткового рішення суду, яким вирішено питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, задоволенню не підлягають.

Зважаючи на наведені висновки, апеляційний суд задовольняє частково доводи поданих апеляційних скарг.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Переглянувши рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення через неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права підлягає скасуванню в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 29.08.2020 по 28.02.2021 у розмірі 80553 (вісімдесят тисяч п`ятсот п`ятдесят три) грн 36 коп. із прийняттям нового рішення про задоволення позову.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 134; 139; 143; 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Петрик Олександри Вікторівни та Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 червня 2024 року у справі № 380/1961/24 скасувати в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 29.08.2020 по 28.02.2021 у розмірі 80553 (вісімдесят тисяч п`ятсот п`ятдесят три) грн 36 коп.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за періоди з 29.08.2020 по 12.04.2022 та 29.08.2020 по 23.12.2023 в сумі 249 045 грн 59 коп (двісті сорок дев`ять тисяч сорок п`ять) гривень п`ятдесят дев`ять копійок.

В решті оскаржуване судове рішення та додаткове рішення від 26 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін