Справа № 140/6057/24
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2024-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2024 року ЛуцькСправа № 140/6057/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Дубівської сільської ради Ковельського району Волинської області Гарбарчук Ірини Анатоліївни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до державного реєстратора Дубівської сільської ради Ковельського району Волинської області Гарбарчук Ірини Анатоліївни (далі державний реєстратор), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання протиправними дій щодо відмови у скасуванні рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), а саме про реєстрацію права власності об`єкта нерухомого майна (реєстраційний номер 250) будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (індексний номер витягу 232220072 від 12 листопада 2020 року), та проведення державної реєстрації права власності на 1/2 частину житлового будинку згідно з договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Старовижівської державної нотаріальної контори Сидоровою А.В. 22 березня 1985 року за №304; зобов`язання скасувати рішення про державну реєстрацію (з відкриттям розділу) права власності об`єкта нерухомого майна (реєстраційний номер 250) - будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (індексний номер витягу 232220072 від 12 листопада 2020 року), та провести державну реєстрацію права власності на 1/2 частину житлового будинку згідно з договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Старовижівської державної нотаріальної контори Сидоровою А.В. 22 березня 1985 року за №304.

В обґрунтування позову позивач вказав, що його батьком ОСОБА_4 було збудовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами у селі Брунетівка Старовижівського району Волинської області на виділеній із земель присадибного фонду колгоспу «Правда» земельній ділянці площею 1200,00 кв.м. У цьому будинку позивач після укладення шлюбу у 1987 році проживав разом із своєю дружиною ОСОБА_3 . Надалі 22 березня 1989 року ОСОБА_4 на підставі посвідченого державним нотаріусом Старовижівської державної нотаріальної контори Сидоровою А.В. договору дарування (зареєстрований у реєстрі за №304) вказаний будинок подарував позивачу та його сестрі ОСОБА_2 в рівних частках. Оскільки у позивача виникала необхідність оформити своє право власності на майно у встановленому законом порядку, то за його заявою рішенням виконавчого комітету Старовижівської селищної ради Старовижівського району Волинської області від 24 вересня 2020 року №99 об`єкту нерухомого майна присвоєно адресний номер ( АДРЕСА_1 ), Після цього за заявою позивача та на підставі технічного паспорту від 10 лютого 2020 року, рішення виконавчого комітету селищної ради від 24 вересня 2020 року №99 державним реєстратором ОСОБА_5 проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок загальною площею 115,5 кв.м, житловою площею 53 кв.м за власником ОСОБА_1 (реєстровий номер 250).

На переконання позивача, підставою виникнення права власності на будинок має бути посвідчений державним нотаріусом Старовижівської державної нотаріальної контори договір дарування від 22 березня 1985 року, а державний реєстратор повинен був встановити, ким збудований будинок, як він перейшов в його розпорядження, та запропонувати подати додаткові документи. Позивач зауважив, що договір дарування від 22 березня 1985 року він не надав державному реєстратору, бо вважав, що інформація про цей договір міститься у базі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість державний реєстратор всупереч частині третьої статті 10 Закону України від 01 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон №1952-IV) не встановив суперечність між заявленим та вже набутим правом власності на нерухоме майно. Така реєстрація призвела до зміщення дати набуття ним права власності на житловий будинок, внаслідок чого його сестра як співвласник житлового будинку не може зареєструвати своє речове право, а його дружина вважає будинок спільним майном подружжя.

ОСОБА_1 вважає, що відповідач 21 травня 2024 року протиправно відмовила у задоволенні його заяви від 29 квітня 2024 року про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно від 12 листопада 2020 року і запису №39147511 про право власності та у проведенні державної реєстрації за ним права власності на 1/2 частину житлового будинку згідно з нотаріально посвідченим договором дарування від 22 березня 1985 року та просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Відповідач у відзиві на позовну заяву позовні вимоги заперечила та у їх задоволенні просила відмовити (а.с.91-92), зазначивши, що 09 листопада 2020 року до неї звернувся ОСОБА_1 із заявою про реєстрацію права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; разом із заявою було надано технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами станом на 10 лютого 2020 року на ім`я ОСОБА_1 , рішення виконавчого комітету Старовижівської селищної ради від 24 вересня 2020 року №99 (про присвоєння адреси), лист Комунального підприємства «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» від 06 жовтня 2020 року, квитанцію про оплату адміністративного збору. Вказані документи відповідно до статей 10, 18, 26, 27, 31 Закону №1952-IV та положень Порядку про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (далі Порядок - №1127), Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141 (далі Порядок №1141), стали підставою для реєстрації права власності на вказаний об`єкт. При проведенні реєстраційних дій не встановлено жодних суперечностей між набутими та заявленими правами, адже листом Комунального підприємства «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» від 06 жовтня 2020 року підтверджено, що право власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 станом на 31 грудня 2012 року в бюро не зареєстровано. Крім того, під час розгляду заяви позивача від 09 листопада 2020 року було встановлено, що згідно з відомостями Державного земельного кадастру 11 травня 2017 року була здійснена державна реєстрація земельної ділянки ( АДРЕСА_1 ), а відповідно до відомостей з Державного реєстру прав 26 лютого 2018 року зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку одноосібно за ОСОБА_1 . Відповідач наголосила, що відповідно до абзацу першого частини третьої статті 26 Закону №1952-IV відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, тому підстав для задоволення заяви позивача від 30 квітня 2024 року не було.

Відповідач вважає, що прийняте нею на підставі та у спосіб, передбачений законом, рішення є правомірним.

Треті особи, які були належним чином повідомлені про розгляд справи (а.с.79-80), пояснення щодо позову/відзиву не подали.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 про зупинення провадження у справі (а.с.86-87).

Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

Як видно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 листопада 2020 року №232220072, на підставі рішення державного реєстратора ОСОБА_5 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 12 листопада 2020 року, індексний номер 55101091, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності (номер запису про право власності 39147511) на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 250) - житловий будинок загальною площею 115,5 кв.м, житловою площею 53 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці, зареєстрованій за реєстраційним номером №250; підстава - рішення виконавчого комітету Старовижівської селищної ради від 24 вересня 2020 року №99, технічний паспорт від 10 лютого 2020 року №975 (а.с.16).

29 квітня 2024 року позивач через Центр надання адміністративних послуг Дубівської сільської ради звернувся із заявою, в якій просив скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та запис №39147511 про право власності об`єкта нерухомого майна (будинку) з реєстраційним номером 250, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 , натомість зареєструвати право власності на 1/2 частину житлового будинку згідно з договором дарування від 22 березня 1985 року (а.с.122-123).

У відповідь на заяву ОСОБА_1 державний реєстратор ОСОБА_5 листом від 21 травня 2024 року №618/2.45 повідомила, що за заявою від 09 листопада 2020 року право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано відповідно до Закону №1952-IV, Порядку №1127, Порядку №1141. Відповідно до абзацу першого частини третьої статті 26 Закону №1952-IV відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню (а.с.24).

Незгода позивача із такою відмовою стала підставою для звернення до суду із цим позовом.

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, забезпечення визнання та захисту державою таких прав регулюється Законом №1952-IV.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону №1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною другою статті 13 Закону №1952-IV установлено, що на кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна.

Згідно з частиною восьмою статті 18 Закону №1952-IV державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

За приписами частини третьої статті 10 вказаного Закону (в редакції, чинній на момент подання заяви від 09 листопада 2020 року) державний реєстратор:

1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;

2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;

3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії;

4) під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи;

5) відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження;

6) присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна у випадках, передбачених цим Законом;

7) виготовляє електронні копії документів, поданих у паперовій формі, та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав);

8) формує за допомогою Державного реєстру прав документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав;

9) формує реєстраційні справи у паперовій формі;

9-1) надає в установленому порядку та у випадках, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», інформацію органу державної виконавчої служби або приватному виконавцю;

10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону №1952-IV державна реєстрація прав проводиться в такому порядку:

1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;

2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав;

3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв;

4) перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;

5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав);

6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав;

7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником;

8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Затвердженим постановою Кабінету Міністрів України Порядком №1127 (далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Як установлено частинами першою, четвертою, п`ятою статті 20 Закону №1952-IV заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством.

Заява про проведення реєстраційних дій, надання інформації з Державного реєстру прав не приймається в разі: 1) відсутності документа, що підтверджує оплату адміністративних послуг, або внесення відповідної плати не в повному обсязі; 2) невстановлення особи заявника чи обсягу його повноважень на подання відповідної заяви; 3) відсутності в Державному земельному кадастрі відомостей про земельну ділянку (у разі державної реєстрації прав на земельну ділянку).

У разі подання заяви про проведення реєстраційних дій у паперовій формі така заява формується, реєструється у базі даних заяв із зазначенням дати і часу реєстрації та скріплюється власним підписом заявника, крім випадку, передбаченого статтею 31-2 цього Закону.

Згідно з частиною другою статті 22 Закону №1952-IV відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом.

Пунктом 6 Порядку №1127 також передбачено, що державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса.

Відповідно до пункту 18 Порядку №1127 за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Частиною першою статті 24 Закону №1952-IV визначено виключний перелік підстав для відмови в державній реєстрації прав. Ними є:

1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону;

2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою;

3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом;

4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження;

5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями;

6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно;

7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;

8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав;

9) документи подано до неналежного суб`єкта державної реєстрації прав, нотаріуса;

10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі;

11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав;

12) заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці.

З матеріалів справи слідує, що 09 листопада 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.107-108), а саме про державну реєстрацію права приватної власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :02:002:0058. Не є спірним та підтверджено матеріалами реєстраційної справи, що разом із заявою позивач надав лист Комунального підприємства «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» від 06 жовтня 2020 року (а.с.111), рішення виконавчого комітету Старовижівської селищної ради від 24 вересня 2020 року №99 (а.с.120), технічний паспорт станом на 10 лютого 2020 року (а.с.115-119).

Подання заяви на вчинення реєстраційної дії - це спосіб і зовнішня об`єктивна форма волевиявлення особи. Отже, звертаючись до державного реєстратора із вказаним переліком документів, позивач виявив намір зареєструвати право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктом 42 Порядку №1127 для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки, за яким державним реєстратором отримуються відомості Державного земельного кадастру з метою встановлення місця розташування земельної ділянки, на якій споруджено відповідний об`єкт, для подальшого відображення таких відомостей як адреси об`єкта нерухомого майна.

У разі коли індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених цим пунктом, можуть бути подані документи, передбачені статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Зміст поданих позивачем державному реєстратору документів дозволяє встановити, що рішенням виконавчого комітету Старовижівської селищної ради від 24 вересня 2020 року №99 на підставі заяви ОСОБА_1 присвоєно адресний номер ( АДРЕСА_1 ) об`єкту нерухового майна індивідуальному житловому будинку, який належить ОСОБА_1 (а.с.120). На цей житловий будинок (1985 року спорудження) та приналежні до нього господарські будівлі та споруди фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 станом на 10 лютого 2020 року було виготовлено технічний паспорт, замовником якого був позивач (а.с.115-119).

Листом Комунального підприємства «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» від 06 жовтня 2020 року підтверджено відсутність записів про зареєстроване нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.111).

Крім того, із матеріалів справи слідує, що державним реєстратором використано відомості Державного земельного кадастру, згідно з якими ОСОБА_1 є власником (частка у спільній власності 1) земельної ділянки 0,25 га з кадастровим номером :02:002:0058, що розташована в межах адміністративного-територіальної одиниці за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.110).

12 листопада 2020 року державний реєстратор Гарбарчук І.А., керуючись положеннями Закону №1952-IV та Порядку №1127, за результатами вивчення поданих документів прийняла рішення №55101091 про державну реєстрацію права власності житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 (а.с.112) та сформовала витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № (а.с.16).

Відповідно до статті 37 Закону №1952-IV рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Позивач не оскаржував ці дії, вчинені за його заявою та в його інтересах державним реєстратором Гарбарчук І.А. Рішення відповідача від 12 листопада 2020 року не було оскаржене іншими особами.

Між тим 29 квітня 2024 року позивач звернувся із заявою про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 12 листопада 2020 року №55101091, запису про право власності №39147511 та проведення державної реєстрації права власності на 1/2 частину житлового будинку згідно з договором дарування (а.с.121-123). Обґрунтовуючи підстави для скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12 листопада 2020 року та запису №39147511, позивач вважає, що відповідач фактично не мав підстав для його прийняття, оскільки право власності на житловий будинок він набув разом із ОСОБА_2 у рівних частках на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 22 березня 1989 року (зареєстрований за №34).

За змістом дубліката цього договору (а.с.17) ОСОБА_4 подарував ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частинах житловий будинок загальною площею 90,0 кв.м, який знаходиться в селі Брунетівка Старовижівського району на присадибній земельній ділянці присадибних земель колгоспу «Правда». Право власності на будинок належить дарителю ОСОБА_4 на підставі запису в погосподарських книгах Поліської сільської Ради народних депутатів за №185, що підтверджується довідкою виконавчого комітету цієї ж сільської Ради від 13 березня 1989 року №42.

Тобто, спірним у цій справі є відмова державного реєстратора ОСОБА_5 у листі від 21 травня 2024 року №618/2.45 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 від 12 листопада 2020 року №55101091 та запису про право власності №39147511 (а.с.124), що є основною вимогою, від задоволення якої залежать вимога про зобов`язання зареєструвати за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинку згідно з договором дарування.

Перевіряючи відмову державного реєстратора на відповідність критеріям правовірності, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, зокрема, чи вчинені такі дії на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, суд враховує частину третю статті 26 Закону України №1952-IV, якою передбачено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону.

Отже, частиною третьою статті 26 Закону України №1952-IV прямо встановлено заборону скасування та/або вилучення відомостей про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону.

Пунктом 1 частини сьомої статті 37 №1952-IV передбачено, що у разі задоволення скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав або підтвердження факту використання ідентифікаторів доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав іншими особами Міністерство юстиції України, його територіальні органи приймають рішення про визнання прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора (про державну реєстрацію прав, про зупинення державної реєстрації прав, про зупинення розгляду заяви або про відмову в державній реєстрації прав), анулювання рішення територіального органу Міністерства юстиції України.

Підставою для визнання прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є:

а) Міністерством юстиції України встановлено, що державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію прав з порушенням загальних засад державної реєстрації прав, визначених пунктами 1, 2-1, 4 частини першої статті 3 цього Закону. У такому разі Міністерство юстиції України у своєму рішенні зазначає конкретну засаду державної реєстрації прав (з посиланням на відповідне положення цього Закону), з порушенням якої державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав;

б) Міністерством юстиції України встановлено, що державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію прав за наявності підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, відмови в державній реєстрації прав або зупинення державної реєстрації прав. У такому разі Міністерство юстиції України у своєму рішенні зазначає конкретну підставу (з посиланням на відповідне положення цього Закону), всупереч якій державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав;

в) Міністерством юстиції України встановлено, що державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію прав всупереч санкціям, застосованим відповідно до Закону України «Про санкції». У такому разі Міністерство юстиції України у своєму рішенні зазначає конкретну санкцію (з посиланням на відповідне положення Закону України «Про санкції»), всупереч якій державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав.

Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав визнається прийнятим з порушенням цього Закону та анулюється виключно у разі неможливості відновлення порушеного права скаржника шляхом прийняття Міністерством юстиції України рішень, передбачених пунктами 2 і 3 цієї частини.

Не можуть бути підставою для визнання прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора допущені ним формальні (несуттєві) помилки, які не впливають на об`єктивність, достовірність та повноту відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Одночасно із визнанням прийнятим з порушенням цього Закону та анулюванням рішення державного реєстратора, анулюванням рішення територіального органу Міністерства юстиції України, а також у разі відсутності підстав для їх анулювання Міністерство юстиції України може прийняти одне із рішень, передбачених пунктами 4-6 цієї частини.

За обставин цієї справи, виходячи з норм чинного законодавства, суд дійшов висновку, що рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 не є ні оскарженим, ні скасованим у встановленому порядку. Тому відповідач правомірно відмовила у заяві позивача від 29 квітня 2024 року про скасування записів у Державному реєстрі речових прав, оскільки таке скасування державним реєстратором самостійно суперечить частині третій статті 26 Закону України №1952-IV.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Верховний Суд неодноразово у свої постановах вказував, що вирішуючи спір, суд має пересвідчитись в наявності в особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Обов`язковою умовою судового захисту є наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів безпосередньо позивача з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Доводи позивача щодо підстав скасування рішення про державну реєстрацію права власності та відповідного запису у реєстрі Речових прав фактично зводяться до незгоди із прийнятим рішенням відповідача від 12 листопада 2020 року №55101091 про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, прийнятого за заявою ОСОБА_1 від 09 листопада 2020 року про реєстрацію права власності разом із долученими до неї документами, яке не є предметом розгляду цієї справи.

Суд також наголошує, що вчинення державної реєстрації права власності на нерухоме майно житловий будинок по АДРЕСА_1 проведено державним реєстратором з прийняттям відповідного рішення на підставі заяви позивача та поданих ним документів відповідно до пункту 42 Порядку №1127. При цьому позивач не заперечує, що для вчинення реєстраційних дій не надавав договору дарування (за яким у дар ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передано житловий будинок площею 90 кв.м у селі Брунетівка Старовижівського району), а надав документи щодо житлового будинку у АДРЕСА_1 площею 115,5 кв.м, зокрема лист (довідку) Комунального підприємства «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації», згідно з яким право власності на житловий будинок (1985 року забудови) не зареєстроване (мається на увазі за законодавством до 01 січня 2013 року).

Попередні дії позивача (звернення із заявою до органу місцевого самоврядування про присвоєння будинку адреси, замовлення на своє ім`я технічного паспорта на будинок з господарськими будівлями та спорудами, оформлення права власності на земельну ділянку) вказують на свідомі дії останнього щодо оформлення права власності у той спосіб, про який він повідомив у заяві від 09 листопада 2020 року. Відсутність у відповідача доказів щодо інших підстав набуття права власності (зокрема, у державних реєстрах) зумовлене діями позивача, а не порушенням порядку проведення реєстраційних дій державним реєстратором.

Водночас третя особа ОСОБА_2 , яка є учасником справи, вимог до державного реєстратора не заявляла; докази щодо наявності у неї спору з приводу майнових прав також відсутні.

З урахуванням наведеного позивачем не доведено порушення його прав чи інтересів оскаржуваними діями відповідача (про відмову у скасуванні державної реєстрації та проведення нової державної реєстрації речових прав на об`єкт нерухомого майна за іншими документами).

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, то відсутні підстави для відшкодування позивачу судових витрат відповідно до правил статті 139 КАС України.

Керуючись статтями 2, 72-77, 243-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до державного реєстратора Дубівської сільської ради Ковельського району Волинської області Гарбарчук Ірини Анатоліївни (45031, Волинська область, село Дубове, вулиця Ковельська, будинок 60), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк