Справа № 260/3233/24
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2024-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

04 листопада 2024 рокум. Ужгород№ 260/3233/24

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Луцович М.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить: зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 прийняти рішення, яким звільнити з лав Збройних Сил України, сержанта ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сержант ОСОБА_1 проходить військову службу за мобілізацією в ІНФОРМАЦІЯ_4 . Позивач перебував у шлюбі з ОСОБА_2 та від цього шлюбу у подружжя народилося двоє дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Відповідно до рішення Перечинського районного суду Закарпатської області у справі за № 304/1362/22 від 15 вересня 2022 року, шлюб укладений між позивачем та ОСОБА_2 був розірваний. Дітей було залишено проживати з позивачем. Ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області у справі за № 304/1362/22 від 27 січня 2023 року було роз`яснено рішення суду та зазначено, що залишення дітей на проживанні при батькові включає в себе обов`язок батька виховувати та утримувати дітей. Діти дійсно проживають з позивачем та він самостійно здійснює за ними догляд, піклується та виховує дітей, мати участь у вихованні дітей не бере. Виходячи із вищевказаного та у зв`язку з неможливістю виконання військових обов`язків за сімейними обставинами, та відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме: військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років; позивач не висловлює бажання продовжувати військову службу, та 03 липня 2023 року подав рапорт про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами до керівника ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак в усній формі йому було відмовлено. Так, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду № 260/10436/23 від 14.03.2024, зокрема, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_7 розглянути по суті поданий ОСОБА_1 03 липня 2023 року рапорт про звільнення з військової служби, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з врахуванням висновків суду викладених у рішенні Закарпатського окружного адміністративного суду № 260/5793/23від 17 жовтня 2023 року, з належним обґрунтуванням підстав прийняття рішення, про що повідомити військовослужбовця. 29 березня 2024 року на адресу позивача надійшла відповідь ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно якої вбачається, що станом на 28.03.2024 року сержант ОСОБА_5 військову службу не проходить та застосувати вимоги статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо його звільнення з військової служби неможливо. Рішення про звільнення з військової служби сержанта ОСОБА_5 буде прийняте після виконання вимог «Положенні про проходження військової служби громадянами України в Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 в редакції від 20.07.2023 року щодо продовження ним військової служби.

Враховуючи вказані обставини, позивач вважає протиправною відмову відповідача у звільненні його за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації у воєнний час, за сімейними обставинами, у зв`язку з самостійним вихованням двох дітей віком до 18 років. У зв`язку з чим вказане стало підставою звернення до суду з даною позовною заявою.

Ухвалою суду від 27 травня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; встановлено строки для подання заяв по суті справи.

Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Судом вжито достатніх заходів щодо належного повідомлення відповідача про відкриття провадження у справі та надано достатній строк для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.263 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Згідно відомостей КП «Діловодство спеціалізованого суду» 17 жовтня 2023 року Закарпатським окружним адміністративним судом ухвалено рішення в адміністративній справі № 260/5793/23, відповідно до якого адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання вчинити дії - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не розгляду поданого військовослужбовцем ОСОБА_1 03 липня 2023 року рапорту про звільнення з військової служби, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_7 розглянути поданий ОСОБА_1 03 липня 2023 року рапорт про звільнення з військової служби, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з врахуванням висновків суду. У задоволені решти частини позовних вимог - відмовлено.

16 листопада 2023 року вищезазначене рішення суду набрало законної сили.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року у справі № 260/10436/23 адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання вчинити дії задоволено частково; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_7 розглянути по суті поданий ОСОБА_1 03 липня 2023 року рапорт про звільнення з військової служби, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з врахуванням висновків суду викладених у рішенні Закарпатського окружного адміністративного суду за № 260/5793/23 від 17 жовтня 2023 року, з належним обґрунтуванням підстав прийняття рішення, про що повідомити військовослужбовця; в задоволенні решти частини позовних вимог відмовлено.

15 квітня 2024 року вищезазначене рішення суду набрало законної сили.

У відповідності до вимог частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, обставини встановлені рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду у справі № 260/5793/23 від 17 жовтня 2023 року та у справі № 260/10436/23, які набрали законної сили, не потребують доказування при розгляді даної справи.

З матеріалів даної адміністративної справи судом встановлено, що 29 березня 2024 року ІНФОРМАЦІЯ_7 надав відповідь № 1510 з урахуванням рішення Закарпатського окружного адміністративного суду у справі № 260/10436/23 від 14.03.2024. Зокрема вказав, що наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_8 від 07.02.2024 року № 4-РС (по особовому складу) відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» сержанту ОСОБА_1 , колишньому командиру другого відділення охорони другого взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_8 , який перебуває у розпорядженні начальника ІНФОРМАЦІЯ_9 (відповідно до підпункту 12-1 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 №1153/2008 (зі змінами), призупинена військова служба з 04 березня 2023 року. Таким чином з 04.03.2023 року сержант ОСОБА_5 не враховується в чисельному складі Збройних Сил України. Станом на 28.03.2024 року відомостей про припинення або завершення досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 21.12.2022 № 0000300, стан розгляду справи №308/358/23 (1-кс/308/84/23) стосовно сержанта ОСОБА_5 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого. 4 ст. 402 КК України, на адресу ІНФОРМАЦІЯ_8 не надходило. Підстав для видання наказу по особовому складу про поновлення на військовій службі сержанта ОСОБА_5 наразі немає. Таким чином станом на 28.03.2024 року сержант ОСОБА_5 військову службу не проходить та застосувати вимоги статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо його звільнення з військової служби неможливо. Рішення про звільнення з військової служби сержанта ОСОБА_5 на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через сімейні обставини) буде прийняте після виконання вимог «Положення про проходження військової служби громадянами України в Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 в редакції від 20.07.2023 року щодо продовження ним військової служби. Змін щодо рішення командування ІНФОРМАЦІЯ_8 про відсутність підстав для звільнення сержанта ОСОБА_5 з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через сімейні обставини) станом на 28.03.2024 року не відбулось у зв`язку з відсутністю доказів самостійного виховання ним дітей до 18-ти років. Обгрунтування такого рішення викладені у попередньому листі від 13.1 1.2023 року №2768.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 1 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон України №3543-ХІІ) мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

На даний час правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, а відповідно під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок призову на військову службу по мобілізації в умовах воєнного стану.

Згідно частини дев`ятої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: зокрема, військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави.

Відповідно до частини дванадцять статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, які приписуються до призовних дільниць, направляються для підготовки до військової служби, особи, які призиваються або приймаються на військову службу, приймаються на службу у військовому резерві, та військовозобов`язані, призначені для комплектування посад за відповідними військово-обліковими спеціальностями під час проведення мобілізації, проходять обов`язковий медичний огляд. Порядок проходження медичного огляду затверджується Міністерством оборони України та центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я. Перелік військово-облікових спеціальностей затверджується Міністерством оборони України.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-ХІІ.

Відповідно підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років; у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогемагологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет І типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я; у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи II групи; у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико- соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд; військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю; військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку; один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років; військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Системний аналіз підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ дає підстави для висновку, що перелік сімейних обставин за якими військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) є вичерпним.

Відповідно абз. 6 Переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 12.06.2013 року № 413, військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини: виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей, що з нею (з ним) проживають, без батька (матері).

Згідно з пунктом 210 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, звільнення військовослужбовців строкової військової служби проводиться на підставах, визначених частиною другою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», командиром військової частини, який має право видавати накази по стройовій частині.

Відповідно до пункту 233 Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Абзацом 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, визначено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до абз.4 п.241 Положення №1153/2008 накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.

Наказ про звільнення з військової служби приймається за результатом розгляду відповідного рапорту про звільнення з військової служби.

Суд наголошує, що 17 жовтня 2023 року при ухваленні Закарпатським окружним адміністративним судом рішення по справі № 260/5793/23, встановлено що відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_4 не розглянуто рапорт позивача від 03 липня 2023 року та вищевказаним рішенням зобов`язано відповідача розглянути рапорт ОСОБА_1 по суті з урахуванням висновків суду.

В подальшому, рішенням по справі № 260/10436/23 вкотре встановлено, що рапорт позивача від 03 липня 2023 року залишений без розгляду, що не є рішенням суб`єкта владних повноважень в розумінні КАС України, а тому зобов`язано відповідача розглянути рапорт ОСОБА_1 з врахуванням висновків суду викладених у рішенні Закарпатського окружного адміністративного суду за № 260/5793/23від 17 жовтня 2023 року, з належним обґрунтуванням підстав прийняття рішення.

З матеріалів справи, зокрема листа-відповіді ІНФОРМАЦІЯ_1 № 1510 від 29.03.2024 року вбачається, що відповідачем не виконано ні рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2023 року по справі № 260/5793/23, ні рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року по справі № 260/10436/23, оскільки, як зазначає відповідач, рішення про звільнення з військової служби сержанта ОСОБА_5 на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через сімейні обставини) буде прийняте після виконання вимог «Положення про проходження військової служби громадянами України в Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 в редакції від 20.07.2023 року щодо продовження ним військової служби.

Відтак, ІНФОРМАЦІЯ_4 розгляду по суті рапорту від 03 липня 2023 року поданого військовослужбовцем ОСОБА_1 , з врахуванням висновків суду викладених у справі № 260/5793/23 від 17.10.2023 року та у справі № 260/10436/23 від 14.03.2024 не відбулося.

Суд наголошує, що відповідно до частин 2, 4 статті 372 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Норми статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» 1402-VIII 02.06.2016 також регламентують обов`язковість судових рішень.

Так, зокрема, в частині 2 статті 13 зазначеного законодавчого акта визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

З огляду на вищенаведені норми закону, та з огляду на те, що рішення у справі №260/5793/23 від 17.10.2023 року та у справі № 260/10436/23 від 14.03.2024, які набрали законної сили, відповідачем не оскаржувалися, що свідчить про згоду останнього з такими рішеннями, суд вказує, що відповідач був зобов`язаний розглянути рапорт позивача від 03.07.2023 у відповідності до рішень у справі № 260/5793/23 від 17.10.2023 року та у справі № 260/10436/23 від 14.03.2024, які є обов`язковими до виконання на території України.

Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

Суд вважає, що у спірних правовідносинах відповідачем було вчинено управлінське волевиявлення у формі протиправної бездіяльності з приводу не прийняття рішення по суті порушеного питання.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах частини другої статті 2 КАС України, а у силу частини другої статті 77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування новоствореного публічного обов`язку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем - суб`єктом владних повноважень.

При цьому, із положень частин першої і другої статті 77 КАС України у поєднанні з приписами частини четвертої статті 9, абз. 2 частини другої статті 77, частин третьої і четвертої статті 242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування «поза будь-яким розумним сумнівом» (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування «баланс вірогідностей» (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку частини другої статті77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту частини першої статті 77 та частини другої статті 77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

Аналіз наведених норм законодавства України дає підстави для висновку, що звільнення військовослужбовця з військової служби із підстави зазначеної у рапорті здійснюється, після отримання такого рапорту. Військова частина оформлює документи про звільнення військовослужбовця з військової служби та подає їх посадовій особі, яка видає наказ про звільнення у випадку задоволення рапорту.

Чинним законодавством не передбачено чіткого строку, протягом якого командир зобов`язаний розглянути саме рапорт на звільнення та звільнити військовослужбовця.

Кожен військовослужбовець має право, щоб його звернення було розглянуто в межах розумних термінів. Для регулювання термінів розгляду рапортів застосовуються норми цивільного законодавства, зокрема Закону України «Про звернення громадян». А відповідно до нього звернення можуть розглядатися та вирішуватися невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня отримання їх у разі, якщо вони не потребують додаткового вивчення. Загальний строк один місяць та за необхідності може бути продовжений до 45 днів.

Отже, за загальним правилом рапорт на звільнення має бути розглянутий командиром протягом 30 днів з моменту його реєстрації в стройовій частині. Розглянутим вважається рапорт той, по якому прийнято рішення та це рішення чи відповідь доведена до військовослужбовця належним чином. Відповідь на рапорт має містити рішення з посиланням на акти законодавства та роз`ясненням порядку оскарження.

Вищенаведене узгоджується із пунктом 117 Закону України «Про дисциплінарний статут Збройних Сил України», за яким пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді.

Відмова у вирішенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на акти законодавства із зазначенням причин відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Як було встановлено в рішенні суду від 17 жовтня 2023 року по справі № 260/5763/23, у зв`язку з не бажанням продовжувати військову службу та з метою реалізації права на звільнення, передбаченого пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232, ОСОБА_1 03 липня 2023 року подав на керівника ІНФОРМАЦІЯ_1 рапорт, до якого долучив належним чином завірені копії підтверджуючих документів. Однак, такий рапорт не був розглянутий відповідачем.

У справі що розглядається, як вже зазначалося судом вище, жодного рішення по суті щодо розгляду рапорту, що стосується звільнення позивача, відповідачем не було прийнято та до відома військовослужбовця не доведено.

Лист-відповідь, якою проінформовано позивача, що рішення про звільнення з військової служби сержанта ОСОБА_5 на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через сімейні обставини) буде прийняте після виконання вимог «Положення про проходження військової служби громадянами України в Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 в редакції від 20.07.2023 року щодо продовження ним військової служби, не є рішенням суб`єкта владних повноважень в розумінні КАС України.

Враховуючи вищенаведене, суд констатує, що має місце бездіяльність відповідача щодо належного розгляду рапорту позивача.

Окрім того, як вбачається з позовних вимог ОСОБА_1 просить суд зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_7 вчинити дії щодо винесення наказу про звільнення у відповідності до положення пп. «г» п. 2 частини 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до норм чинного законодавства, прийняття рішення за рапортом належить до повноважень відповідача, у зв`язку з чим суд не може перебирати на себе функцію державного органу та вирішувати по суті рапорт.

Системний аналіз положень статті 2 КАС України в кореспонденції з приписами статті 6 Конституції України, якою закріплений принцип розподілу державної влади, дає можливість дійти висновку, що суд не може перебирати на себе функцій суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до компетенції такого суб`єкта.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовна вимога про зобов`язання відповідача вчинити дії по винесенню наказу про звільнення виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому не підлягає задоволенню.

Водночас, згідно частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.

Обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, враховуючи положення статей 9, 245 КАС України, суд вважає за необхідне зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_7 розглянути по суті поданий ОСОБА_1 03 липня 2023 року рапорт, з врахуванням висновків суду викладених у рішенні Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2023 року у справі № 260/5793/23 та у рішенні Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року у справі №260/10436/23.

Згідно з частинами першою-третьою статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Приписами частини другої статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги адміністративного позову є частково обґрунтованими, а відтак позов підлягає до часткового задоволення.

Керуючись статтями 9, 14, 242-246, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_7 розглянути по суті поданий ОСОБА_1 03 липня 2023 року рапорт про звільнення з військової служби, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з врахуванням висновків суду викладених у рішенні Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2023 року у справі № 260/5793/23 та у рішенні Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року у справі №260/10436/23.

У задоволені решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

СуддяМ.М. Луцович