Справа № 300/6639/23
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2024-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 300/6639/23 пров. № А/857/4612/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Шинкар Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 січня 2024 року, прийняте суддею Гомельчуком С.В. у місті Івано - Франківську, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання рішення протиправним, зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (надалі ГУ ПФУ в Івано-Франківській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (надалі ГУ ПФУ в Полтавській області) про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Полтавській області від 31.08.2023 за №31 про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1 за виборною посадою відповідно до ч. 10 ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» (надалі Закон №2493-III) (редакція від 01.01.2006, підстава - 3235-ІV); зобов`язання ГУ ПФУ в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за виборною посадою відповідно до частини 10 статті 21 Закону №2493-III з дня звернення - 28.08.2023.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 січня 2024 відмовлено в задоволенні позову.

Суд виходив з того, що станом на 01.05.2016 (до набрання чинності Закону № 889- VIII) позивач вже не працював, оскільки був звільнений 12.05.2006 у зв`язку із закінченням строку повноважень згідно з п. 1 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Позивачу необхідно мати не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеною особою віку відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу».

Втім, позивач був звільнений 12.05.2006 і станом на 01.05.2016 має лише 8 років, 1 місяць, 5 днів стажу в органах місцевого самоврядування.

Суд відхилив покликання позивача на ч.10 ст. 21 закону України №2493-III, що він як посадова особа місцевого самоврядування, яка працювала на виборній посаді в органі місцевого самоврядування 8 років і більше, або протягом повних двох і більше скликань, починаючи зі скликання 1990, має право на пенсію згідно Закону України «Про державну службу», оскільки частину десяту статті 21 Закону № 2493-III виключено на підставі Закону № 2148-VIII від 03.10.2017 - застосовується з 01.10.2017.

Також суд відхилив покликання позивача на пункт 8 розділу XI «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 № 889-VIII, враховуючи те, що ця норма регулює порядок і умови обрахунку стажу для призначення пенсії за Законом України «Про державну службу», але не умови її призначення.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач працював на посаді сільського голови Новокривотульської сільської ради з 08.04.1998 по 12.05.2006 (8 років 1 місяць 24 дні).

28 серпня 2023 позивач звернувся із заявою до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області про перехід на пенсію за віком відповідно до ч. 10 ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» (редакція від 01.01.2006, підстава - 3235-IV), посадовим особам місцевого самоврядування, які працювали на виборних посадах в органах місцевого самоврядування 8 років і більше, або протягом повних двох і більше скликань, починаючи зі скликання 1990 року.

Покликається на те, що Верховний Суд в постанові від 10.05.2018 у справі №351/1792/17 зазначив, що після набрання чинності Законом України «Про державну службу» №889-VIII положення законодавства в частині механізму обрахунку стажу державної служби не змінилися. Відповідно до статті 46 Закону №889-VIII та пункту 4 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 №229, час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» зараховується до стажу державної служби.

Зазначені обставини вказують на безпідставність доводів ГУ ПФУ в Полтавській області про те, що стаж роботи на посаді в органах місцевого самоврядування не може бути зарахований як стаж державного службовця, який за наявності відповідного стажу дає право на призначення пенсії державного службовця.

Період роботи позивача на посаді в органах місцевого самоврядування, в тому числі з 08.04.1998 по 12.05.2006 підлягають зарахуванню до стажу державної служби.

Просить скасувати рішення суду та прийняти постанову, якою задовольнити його позовні вимоги.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 14.04.2021 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Івано-Франківскій області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позивач звернувся до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою від 28.08.2023 про перерахунок - перехід з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на інший вид пенсії - пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», на підставі ч.10 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» №2493-III від 07.06.2001 в редакції, чинній до 01.01.2006.

За принципом екстериторіальності звернення було направлено до ГУ ПФУ в Полтавській області.

Рішенням ГУ ПФУ в Полтавській області позивачу відмовлено в перерахунку на пенсію за віком відповідно до Закону №2493-III, оскільки станом на 01.05.2016 позивач не працював на посадах державної служби та не набув 20 років стажу державної служби, достатнього для призначення пенсії за віком згідно Закону № 889-VIII (а.с.53).

Разом з цим, як вбачається з трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 :

- 08.04.1998 позивача обрано сільським головою с. Нові Кривотули та Терновиця;

- 05.05.1998 прийнято присягу державного службовця;

- 05.05.1998 присвоєно 11 ранг державного службовця в п`ятій категорії;

- 15.11.2001 прийнято присягу посадової особи органу місцевого самоврядування;

- 15.11.2001 присвоєно 10 ранг посадової особи органу місцевого самоврядування в п`ятій категорії ;

- 30.04.2002 присвоєно 9 ранг посадової особи органу місцевого самоврядування в п`ятій категорії;

- 09.02.2005 присвоєно 8 ранг посадової особи органу місцевого самоврядування в четвертій категорії;

- 12.05.2006 звільнений у зв`язку із закінченням строку повноважень, відповідно до пункту 1 статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (а.с.13-14).

Згідно з ст. 1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07 червня 2001 №2493-III (далі як і раніше - Закон №2493-III) служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Відповідно до ст. 2 Закону № 2493-III визначено поняття посадової особи місцевого самоврядування, зокрема, посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Посадами в органах місцевого самоврядування є: виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України (ст.3 Закону № 2493-III).

Відповідно до ч.7 ст.21 Закону № 2493-III пенсійне забезпечення посадових осіб місцевого самоврядування, які мають стаж служби в органах місцевого самоврядування та/або державної служби не менше 10 років, здійснюється у порядку, визначеному законодавством України про державну службу.

Відповідно до частини 10 статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», посадовим особам місцевого самоврядування, які працювали на виборних посадах в органах місцевого самоврядування 8 років і більше, або протягом повних двох і більше скликань, починаючи зі скликання 1990 року, за винятком припинення повноважень з причин, визначених статтею 78, пунктами 2, 3, 4 частини першої, частиною другою статті 79 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пунктами 1, 2, 6 частини першої і пунктом 1 частини другої статті 5 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», за наявності страхового стажу необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», призначається пенсія відповідно до цього Закону незалежно від того, де вони працювали перед призначенням пенсії. У цих випадках пенсія обчислюється у порядку, передбаченому для державних службовців, із сум заробітної плати, на які нараховується збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, за останньою займаною виборною посадою на день призначення пенсії.

Пунктом 5 Розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 № 213-VІІІ передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

У зв`язку із тим, що до 1 червня 2015 не було прийнято Закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, відтак, з 1 червня 2015 норми Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», які регулюють порядок здійснення призначення пенсій скасовано на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 № 213-VІІІ.

Пункт 5 Розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 № 213-VІІІ, не визнано неконституційним Конституційним Судом України, який до того ж у рішенні від 26 грудня 2011 № 20-рп/2011 вказав, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

З урахуванням такого елемента принципу верховенства права, як пропорційність (розмірність) Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов`язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства. При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано й у практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні від 7 липня 1989 у справі «Сорінг проти Сполученого Королівства» Суд зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 «спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов`язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини». У рішенні від 17 жовтня 1986 у справі «Ріс проти Сполученого Королівства» Суд зазначив, що, з`ясовуючи, чи існує позитивне зобов`язання стосовно людини, «належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини».

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Зазначене вище відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 22.05.2018 у справі №607/4263/17.

Колегія суддів відхиляє покликання апелянта на постанову Верховного Суду від 10.05.2018 у справі №351/1792/17, оскільки правовідносини, яким Верховним Судом надано оцінку не є релевантними до спірних правовідносин. Зокрема, у справі №351/1792/17 не досліджувалась норма ч. 10 ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», на яку покликається позивач, як на підставу для призначення пенсії за виборною посадою

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 січня 2024 року у справі №300/6639/23- без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. І. Шинкар