Справа № 420/33174/23
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2024-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/33174/23

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Коваля М.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2024 року (суддя Скупінська О.В., м. Одеса, повний текст рішення складений 28.02.2024) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

29.11.2023 ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до ГУ ПФУ в Херсонській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління від 17.08.2023 №29 щодо відмови в призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління призначити ОСОБА_1 пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до п. з) ст. 13 ЗУ "Про пенсійне забезпечення", зарахувавши до його стажу періоди роботи з 18.09.2001 по 17.09.2002, з 18.10.2002 по 17.10.2003, з 26.11.2003 по 25.11.2004, 27.11.2004 по 26.11.2005, з 25.01.2006 по 24.01.2007, з 15.03.2007 по 10.06.2008, з 17.07.2008 по 10.09.2009, з 13.08.2009 по 30.07.2010; з 02.09.2010 по 05.08.2011, з 13.09.2011 по 10.07.2012, з 23.08.2012 по 20.06.2013, з 23.08.2013 по 21.05.2014, з 23.05.2014 по 13.04.2015, з 16.05.2015 по 08.05.2016, з 17.05.2016 по 28.02.2022, з наступного дня за днем досягнення пенсійного віку, а саме з 05.08.2023 року і передати його пенсійну справу для виплати до пенсійного органу за місцем фактичного проживання позивача, а саме до ГУ ПФУ в Житомирській області.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення від 17.08.2023 №29 ГУ ПФУ в Херсонській області щодо відмови в призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку ОСОБА_1 .

Зобов`язано ГУ ПФУ в Херсонській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення позивачу пенсії за віком від 10.08.2023 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням в частині відмови у задоволенні позову позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить змінити рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2024 року шляхом задоволення позовних вимог в повному обсязі.

На думку апелянта, з метою ефективного захисту порушених прав позивача, суд першої інстанції у цій справі мав встановити наявність або відсутність права позивача на пенсію відповідно до п. "з" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і якщо так - скасувати рішення відповідача, яким відмовлено у реалізації цього права позивачу та зобов`язати відповідача вчинити конкретну дію - призначити йому пенсію.

Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення з підстав того, що у відповідача відсутні підстави для зарахування до пільгового (спеціального) стажу роботу позивача, що здійснювалася на території РФ у зв`язку із відсутністю належних документів, які підтверджують пільговий характер роботи.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 10.08.2023 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до ГУ ПФУ в Житомирській області з заявою про призначення йому пенсій за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ, а саме Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, яке 17.08.2023 прийняло рішення №29 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до підпункту 2 пункту 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю необхідного страхового та пільгового стажу (а.с. 24-26).

Згідно з вказаним рішенням, вік заявника становить 55 років 6 днів. Страховий стаж 15 років 9 місяців 29 днів. Пільговий стаж складає 11 років 4 місяці 2 дні, до пільгового стажу враховано період роботи з 04.03.1991 по 05.09.2001, з 01.09.2022 по 30.06.2023 згідно довідки, виданої Комунальним некомерційним підприємством "Житомирське трамвайно-тролейбусне управління" від 04.08.2023 №02/423.

За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового та пільгового стажу не зараховано періоди роботи на підприємствах, які розташовані на території російської федерації:

- відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 03.04.1989 за записами: №8 - №9 період роботи з 18.09.2001 по 17.09.2002; №10 - №11 період роботи з 18.10.2002 по 17.10.2003; №12 - №13 період роботи з 26.11.2003 по 25.11.2004; №14 - №15 період роботи з 27.11.2004 по 26.11.2005; №16 - №17 період роботи з 25.01.2006 по 24.01.2007; №18 - №19 період роботи з 15.03.2007 по 10.06.2008; №20 - №23 період роботи з 17.07.2008 по 13.07.2009; №24 - №25 період роботи з 13.08.2009 по 30.07.2010; №26 - №27 період роботи з 02.09.2010 по 05.08.2011; №28 - №29 період роботи з 13.09.2011 по 10.07.2012; №30 - №33 період роботи з 23.08.2012 по 20.06.2013; №34 - №36 період роботи з 23.08.2013 по 21.05.2014; №37 - №38 період роботи з 23.05.2014 по 13.04.2015;

- відповідно до трудової книжки НОМЕР_2 від 14.05.2015 за записами: №39 - №40 період роботи з 16.05.2015 по 08.05.2016; №41 - №46 період роботи з 17.05.2016 по 13.02.2022;

- довідки від 13.04.2022 №221, виданої Государственным унитарным предприятием города Москвы "Мосгортранс" (мовою оригіналу) по періодам з 18.09.2001 по 17.09.2002; з 18.10.2002 по 17.10.2003; з 26.11.2003 по 25.11.2004; період роботи з 27.11.2004 по 26.11.2005; з 25.01.2006 по 24.01.2007; з 15.03.2007 по 10.06.2008; з 17.07.2008 по 13.07.2009; з 13.08.2009 по 30.07.2010; з 02.09.2010 по 05.08.2011; з 13.09.2011 по 10.07.2012; з 23.08.2012 по 20.06.2013; з 23.08.2013 по 21.05.2014; з 23.05.2014 по 13.04.2015; з 16.05.2015 по 08.04.2016; з 17.05.2016 по 16.05.2016; з 01.08.2016 по 13.04.2022.

При цьому, не зарахування вказаного страхового стажу відповідач обґрунтував тим, що пунктом 2 статті 6 Угоди про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення, яка набула чинності з 13 березня 1992 року (далі - Угода), визначено, що для встановлення права на призначення пенсії враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою. Оскільки з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді, при призначенні пенсії до страхового стажу не можливо зарахувати періоди роботи (служби) на території РРФСР після 31.12.1991.

Вважаючи згадане рішення протиправним ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом про його скасування та зобов`язання пенсійного фонду призначити йому пенсію.

Вирішуючи спір суд першої інстанції визнав, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області №29 від 17.08.2023 в частині не зарахування до страхового стажу період роботи ОСОБА_1 на території РФ з посиланням на вихід російською федерацією з 01.01.2023 з Угоди, є безпідставним, а тому підлягає скасуванню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання ГУПФУ признати позивачу пенсію суд першої інстанції дійшов висновку, що належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача у даному випадку є саме зобов`язання ГУ ПФУ в Херсонській області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком від 10.08.2023 з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.

На думку суду, саме такий спосіб судового захисту слід застосувати виходячи з обставин справи, а саме враховуючи те, що пенсійним органом не досліджувались та не надавалась оцінка змісту трудової книжки ОСОБА_1 , довідкам підприємства-роботодавця та іншим документам, що надавались позивачем при зверненні до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії. Приймаючи спірне рішення Головне управління посилалось лише на Угоду про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі Пенсійного забезпечення від 13.03.1992, без надання оцінки особистим документам позивача, тому суд не може за таких обставин вирішувати питання, які належать до компетенції пенсійного органу.

Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі змісту Рекомендації №R(80) 2 Комітету Міністрів державам - членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснити з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень, те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящих в ієрархії нормативно - правовим актам. Суб`єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади виходить за межи завдань адміністративного судочинства.

Згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Верховний Суд у постанові від 09.05.2024 у справі №580/3690/23, аналізуючи вищенаведені положення КАС України зазначив, що за приписами вказаних норм у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення або вчинив бездіяльність за наслідками звернення особи, але таке рішення чи вчинена бездіяльність визнані судом протиправними з огляду на невідповідність чинному законодавству, то суд, як виняток, за відсутності сумнівів у тому, що суб`єктом звернення (позивачем у справі) дотримано усіх визначених законом умов для отримання позитивного результату за наслідками розгляду його звернення та за умови відсутності у суб`єкта, що уповноважений прийняти відповідне рішення за наслідками звернення позивача, дискреції (можливості на власний розсуд визначити зміст рішення та обрати на підставі поданих позивачем документів один з варіантів дій), вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення.

У разі якщо межі заявлених позовних вимог не дозволяють суду під час розгляду справи здійснити перевірку того, чи забезпечив позивач на момент його звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень виконання всіх без винятку вимог закону для отримання позитивного рішення та(або) якщо суб`єкт до якого звертається позивач має право діяти при прийнятті відповідного рішення на власний розсуд (тобто має альтернативні варіанти поведінки за наслідками розгляду звернення позивача), то суд, у межах свого розсуду, з метою уникнення перебирання на себе повноважень щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції іншого органу, повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення з урахуванням оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Подібний підхід викладений Верховним Судом також і у постановах від 11.02.2020 у справі №0940/2394/18, від 04.09.2021 у справі №320/5007/20, від 14.09.2021 у справі №320/5007/20 та від 23.12.2021 у справі №480/4737/19, де Суд вказав, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятими Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді (Recommendation №R(80)2 of the Committee of Ministers concerning the exercise of discretionary powers by administrative authorities), під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Здійснюючи судочинство, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово аналізував межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 17 грудня 2004 року у справі "Pedersen and Baadsgaard v. Denmark" (заява №49017/99) зазначено, що, здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, відміняти замість нього рішення, яке визнається протиправним, приймати інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Колегія суддів також вказує, що поняття дискреційних повноважень наведене у пункті 7 частини першої статті 2 Закону України від 17.02.2022 №2073-IX "Про адміністративну процедуру", згідно з яким дискреційне повноваження - повноваження, надане адміністративному органу законом, обирати один із можливих варіантів рішення відповідно до закону та мети, з якою таке повноваження надано.

Відповідно до частини третьої статті 6 цього Закону здійснення адміністративним органом дискреційного повноваження вважається законним у разі дотримання таких умов:

дискреційне повноваження передбачено законом;

дискреційне повноваження здійснюється у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законом;

правомірний вибір здійснено адміністративним органом для досягнення мети, з якою йому надано дискреційне повноваження, і відповідає принципам адміністративної процедури, визначеним цим Законом;

вибір рішення адміністративного органу здійснюється без відступлення від попередніх рішень, прийнятих тим самим адміністративним органом в однакових чи подібних справах, крім обґрунтованих випадків.

З огляду на вищезазначене, дискреційними є такі повноваження, у межах яких норма права допускає кілька варіантів поведінки суб`єкта владних повноважень у кожній конкретній ситуації та встановлених обставинах справи, кожна з яких буде правомірною.

Характерними ознаками адміністративного розсуду (дискреції) є: 1) реалізація дискреційних повноважень має відповідати принципу верховенства права; 2) їх здійснення можливе лише у разі відсутності єдиного можливого варіанту поведінки; 3) суб`єкти владних повноважень мають можливість вибрати оптимальний варіант поведінки з метою врегулювання певного кола суспільних відносин; 4) суб`єкти управлінської діяльності застосовують адміністративний розсуд відповідно до належної мети, без наявності власної вигоди та впливу сторонніх факторів.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 5 березня 2019 року у справі №826/16911/18, від 26 травня 2021 року у справі №824/266/20-а, від 8 липня 2021 року у справі №160/1598/20, від 28 липня 2021 року у справі №280/160/20, від 21 квітня 2021 року у справі №480/2675/20, від 20 травня 2022 року у справі №340/370/21, від 26 жовтня 2022 року у справі №640/30483/21, від 21 березня 2023 року у справі №640/17821/21, від 1 травня 2023 року у справі №540/913/21, від 1 травня 2023 року у справі №540/913/21 та від 16 травня 2023 року у справі №380/3195/22

Як встановлено судом першої інстанції, під час прийняття спірного рішення за заявою позивача про призначення пенсії, Головне управління посилалось лише на Угоду про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі Пенсійного забезпечення від 13.03.1992, без надання оцінки особистим документам, що додавалися до заяви.

Вказане може свідчити про те, що відповідачем не було здійснено повноцінну перевірку документів, що подані разом із відповідною заявою, їх достовірність та відповідність вимогам чинного законодавства.

В даному випадку, зобов`язавши пенсійний орган врахувати до стажу роботи спірні періоди роботи позивача, суд не може зобов`язати призначити пенсію, оскільки саме на пенсійний орган покладено обов`язок обрахування стажу роботи особи та встановлення всіх необхідних умов для призначення пенсії.

З урахуванням наведеного, а також дискреції пенсійного органу в питаннях призначення та нарахування пенсії, з метою ефективного захисту права позивача на пенсію судом першої інстанції обґрунтовано покладено обов`язок повторного розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 10.08.2023, з урахуванням висновків суду.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Резюмуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого належного підтвердження та не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення, судом першої інстанцій було порушено норми матеріального права. Суд правильно та повно з`ясував усі обставини справи та надав їм юридичну оцінку, відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.-

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя М.П.Коваль

Суддя Ю.В.Осіпов