Справа № 140/9048/24
Суддя: Костюкевич Сергій Федорович
Дата ухвалення: 2024-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року ЛуцькСправа № 140/9048/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Костюкевич С.Ф., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (далі ГУ ПФУ в Луганській області, відповідач 2) про визнання протиправним та скасування рішення № 01 від 16.08.2024 про відмову призначенні пенсії; зобов`язання призначити пенсію зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з моменту звернення до пенсійного органу 09.08.2024.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що органом Пенсійного фонду позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, передбаченого статтею 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи №796-ХІІ (далі Закон №796-ХІІ), оскільки станом на 01.01.1993 вона не прожила в зоні гарантованого добровільного відселення необхідних три роки.

З таким рішенням позивачка не погоджується та зазначає, що єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право на користування пільгами встановленими Законом №796-ХІІ, у тому числі призначення пенсій зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, видане уповноваженим органом. Позивачка має посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи 3 категорії, яке є дійсним та його статус не оспорюється.

З врахуванням наведеного вважає, що на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії набула право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

З врахуванням наведеного просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 03.09.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Відповідач-2 у відзиві на позовну заяву позовні вимоги заперечила та зазначила, що позивачу було відмовлено у призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку згідно зі статтею 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи у зв`язку з невиконанням вимоги про період проживання на території радіоактивного забруднення, а саме: відповідно до поданих позивачкою довідки від 09.08.2024 № 2881 ОСОБА_1 була зареєстрована та постійно проживала в смт. Маневичі Волинської області з 28.06.1990 по 15.02.1991, а згідно довідки від 30.07.2024 № 470 заявниця була зареєстрована та постійно проживала в селі Нова Руда Маневицького району Волинської області з 19.01.1993 по 30.07.2024, які відповідно до Постанови № 106 відносяться до зони гарантованого добровільного відселення.

Зауважила, що згідно диплому серії НОМЕР_1 позивачка у період з 01.09.1984 по 28.02.1987 навчалась у Барановичському технологічному технікумі Белкоопсоюза, який розташований в місті Барановичи Брестської області Республіки Білорусь, а за даними трудової книжки ОСОБА_1 з 14.04.1986 по 19.07.1986 проходила виробничу практику у Воложинському ККП, який розташований в місті Воложин Мінської області Республіки Білорусь та законодавством Республіки Білорусь зазначені населені пункти не віднесені до зони гарантованого добровільного відселення. При цьому в електронній пенсійній справі позивачки відсутні документи, підтверджуючи факт вибуття заявниці з місця навчання до місця реєстрації в с. Нова Руда Маневицького району Волинської області у період з 26.04.1986 по 28.02.1987.

Крім того вказала, що відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_2 від 14.04.1986 ОСОБА_1 у період з 30.03.1987 по 15.06.1990 працювала на посадах технолога, змінного майстра, техніка-технолога Хлопеничського хлібозаводу Комбінату кооперативної промисловості, який розташований в смт. Холопеничі Крупського району Мінської області Республіки Білорусь, територія якого відповідно до законодавства Республіки Білорусь не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Зважаючи на відсутність доказів факту постійного проживання (роботи) позивачки в зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС по 31.07.1986 (навчалася в технікумі) права на початкову величину зниження пенсійного віку позивач не має. У такому випадку зниження пенсійного віку може відбуватись лише у загальному порядку - 1 рік за 2 роки проживання (роботи).

З огляду на вказане, станом на 01.01.1993 позивач прожила у зоні гарантованого добровільного відселення менше ніж 3 роки, а тому не має права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону №796-Х11.

Вважає, що наявність одного лише посвідчення потерпілої внаслідок аварії на ЧАЕС, без факту постійного фізичного перебування у зв`язку з проживанням/роботою у зоні не може надавати особі право на зниження пенсійного віку та відповідно призначення даного виду пенсії позивачу, тому їй правомірно було відмовлено у призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку. Керуючись викладеним, просить відмовити у задоволенні позову повністю.

Відповідач 1 у встановлений судом строк відзив на позов не подав.

Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи вимоги статті 262 КАС України судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є потерпілою від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого Волинською ОДА 24.03.1994.

09.08.2024 позивачка звернулася до територіального органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

16.08.2024 ГУ ПФУ в Луганській області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку № НОМЕР_4 . Підставою для відмови у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку зазначено непідтвердження проживання, роботи не менше 3 років в зоні гарантованого добровільного відселення. Зазначено, що згідно наданих документів та індивідуальних відомостей страховий стаж заявниці на дату звернення становить 30 років 05 місяців 23 дні. Період проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить 0 років 07 місяців 18 днів.

Не погоджуючись з рішенням відповідача про відмову у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, судом враховано наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 11 Закону № 796-ХІІ до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать: особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.

Згідно із абзацом восьмим пункту 3 частини першої статті 14 Закону № 796-ХІІ для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які: постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.

За приписами частини третьої статті 65 Закону №796-ХІІ посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та Потерпілий від Чорнобильської катастрофи є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Частинами першою, другою статті 55 Закону № 796-ХІІ передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу. Потерпілі від Чорнобильської катастрофи: особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років; початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 №1058-ІV (далі Закон № 1058-ІV) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року не менше 29 років, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років, з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року- не менше 31 року.

При вирішенні спору суд враховує, що обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону № 796-ХІІ є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років до 01.01.1993. При цьому, особам, які проживали у зоні гарантованого добровільного відселення в період з моменту аварії по 31.07.1986, встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 3 роки. Особам, які не працювали/не проживали в зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986, зменшення пенсійного віку застосовується без початкової величини зменшення пенсійного віку, а з розрахунку - 1 рік за 2 роки.

Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з підпункту 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1 до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку: потерпілим від Чорнобильської катастрофи: документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи).

З рішення ГУ ПФУ в Донецькій області № 01 від 16.08.2024 вбачається, що позивачці відмовлено в призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ у зв`язку із тим, що згідно наданих документів станом на 01.01.1993 період проживання складає 07 місяці 18 днів (відсутні необхідні 3 роки проживання чи роботи в зоні гарантованого добровільного відселення).

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 до заяви про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ долучала такі документи, зокрема: посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії НОМЕР_3 від 24.03.1994; довідку № 2881 від 09.08.2024, видану ВК Маневицької селищної ради, відповідно до якої підтверджується факт реєстрації місця проживання у селищі Маневичі Камінь-Каширського району Волинської області з 28.06.1990 по 15.02.1991, яке віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.

Отже суд зазначає, що довідкою органу місцевого самоврядування підтверджено, що станом на 01.01.1993 позивач проживала у зоні гарантованого добровільного відселення (в селищі Маневичі) з 28.06.1990 по 15.02.1991 (07 місяці 18 днів), що в сукупності становить менше 3 років.

З положення статті 55 Закону №796-ХІІ слідує, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості; зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.

Отже, для отримання права на пільгу призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку та стажу (при умові проживання з 26.04.1986 до 01.01.1993 не менше 3 років) суд має встановити факт проживання особи з 26.04.1986 по 31.07.1986 у зоні гарантованого добровільного відселення (що дає право на застосування початкової величини зниження пенсійного віку 3 роки) та встановити період проживання з 26.04.1986 і далі (що дає право на застосування розрахунку 1 рік за 2 роки проживання/роботи).

Встановлення таких обставин є обов`язковим, оскільки запроваджена законодавцем пільга застосовується за визначеною структурою та послідовністю за умови проживання з 26.04.1986 до 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення (тобто у період найбільш наближений до моменту аварії, що був особливо шкідливим та небезпечним для здоров`я) особа має право на зменшення пенсійного віку відразу на 3 роки, а далі кожні наступні 2 роки проживання дають право зменшувати пенсійний вік ще на 1 рік, але такий можна зменшити не більше, ніж на 6 років (максимальна межа зменшення пенсійного віку).

Так, відповідно до паспортних даних, ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Нова Руда Маневицького району, яке віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.

Разом із тим, матеріалами справи не підтверджено, що ОСОБА_1 з 26.04.1986 по 31.07.1986 постійно проживала (працювала) у зоні гарантованого добровільного відселення.

Крім цього, судом встановлено, що в цей період (з 01.09.1984 по 28.02.1987) позивач навчалася у Барановичському технологічному технікумі Белкоопсоюза, який розташований в місті Барановичи Брестської області Республіки Білорусь та отримала диплом серії НОМЕР_1 , крім того за даними трудової книжки ОСОБА_1 з 14.04.1986 по 19.07.1986 проходила виробничу практику у Воложинському ККП, який розташований в місті Воложин Мінської області Республіки Білорусь, а отже фізично не могла постійно перебувати у с. Нова Руда Маневицького району або у селищі Маневичі Волинської області.

Відтак, початкова величина зниження пенсійного віку на три роки не може бути застосована у спірному випадку через відсутність факту постійного проживання особи з 26.04.1986 по 31.07.1986 у зоні гарантованого добровільного відселення.

При цьому суд враховує правові висновки Верховного Суду у цій категорії справ за подібних правовідносин. Так, Верховний Суд у постанові від 19.09.2019 у справі № 01556/1172/17 сформулював правовий висновок щодо питання реалізації права на зниження пенсійного віку відповідно до Закону № 796-XII, який зводиться до того, що пенсійний вік особи може бути знижено лише за однією підставою, передбаченою статті 55 Закону № 796-XII, - за фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням або у зв`язку із роботою в такій місцевості.

Відомостями довідки № 2881 від 09.08.2024, виданої ВК Маневицької селищної ради підтверджується факт реєстрації місця проживання у селищі Маневичі Волинської області з 28.06.1990 по 15.02.1991, яке віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.

Разом з тим, у період з 30.03.1987 по 15.06.1990 ОСОБА_1 працювала на посадах технолога, змінного майстра, техніка-технолога Хлопеничського хлібозаводу Комбінату кооперативної промисловості, який розташований в смт. Холопеничі Крупського району Мінської області Республіки Білорусь, що підтверджується записами у трудової книжки позивачки серії НОМЕР_2 від 14.04.1986.

Суд звертає увагу, що смт. Холопеничі Крупського району Мінської області Республіки Білорусь не включено в перелік населених пунктів, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на ЧАЕС.

Вказані обставини виключають факт постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення у с. Нова Руда Маневицького району чи селищі Маневичі Волинської області у період з 26.04.1986 по 27.06.1990 та з 16.02.1991 по 01.01.1993.

Суд звертає увагу на те, що навчання позивачки в Барановичському технологічному технікумі Белкоопсоюза, який розташований в місті Барановичи Брестської області Республіки Білорусь (з 01.09.1984 по 28.02.1987), виробнича практика у Воложинському ККП, який розташований в місті Воложин Мінської області Республіки Білорусь (з 14.04.1986 по 19.07.1986) та постійне місце роботи на посадах технолога, змінного майстра, техніка-технолога Хлопеничського хлібозаводу Комбінату кооперативної промисловості, який розташований в смт. Холопеничі Крупського району Мінської області Республіки Білорусь (фактично з 30.03.1987 по 15.06.1990), спростовує факт проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення у цей час в с. Нова Руда Маневицького району чи селищі Маневичі Волинської області, зважаючи на значну територіальну віддаленість вказаних населених пунктів.

Отже наведене свідчить про те, що у вказані періоди позивачка фактично не проживала у зоні гарантованого добровільного відселення.

А тому фактично станом на 01.01.1993 період проживання на території гарантованого добровільного відселення становить менше 3 років.

Такі висновки суду узгоджуються з правовими позиціями, викладеними Верховним Судом у справах такої категорії, зокрема, у постановах від 29.01.2020 у справі №572/245/17, від 17.06.2020 у справі №572/456/17 (адміністративне провадження №К/9901/22569/18, К/9901/22573/18) та від 11.03.2024 у справі №500/2422/23.

Щодо доводів позивача про те, що посвідчення серії НОМЕР_3 підтверджує її статус як громадянки, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 3), а також надає право користування пільгами, встановленими цим Законом, в тому числі, і на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, то суд зауважує, що обов`язковою умовою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ є проживання/робота у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років. У свою чергу, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту постійного проживання та (або) роботи позивача в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку про те, що оскільки позивачка станом на 01.01.1993 прожила в зоні гарантованого добровільного відселення менше трьох років, тому така не набула права на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XIІ, з огляду на що відповідач ГУ ПФУ в Луганській області рішенням № 01 від 16.08.2024 правомірно відмовив позивачу у призначенні пенсії, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування вказаного рішення необхідно відмовити.

Крім того, враховуючи, що оскаржуване рішення ГУ ПФУ в Луганській області № 01 від 16.08.2024 є правомірним, тому у задоволенні похідних позовних вимог про зобов`язання ГУ ПФУ у Волинської області призначити пенсію зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XIІ також належить відмовити.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову судові витрати позивачу за рахунок відповідача відповідно до приписів статті 139 КАС України відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 2, 72-77, 243-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.Ф. Костюкевич