Справа № 200/4639/24
Суддя: Духневич О.С.
Дата ухвалення: 2024-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2024 року Справа№200/4639/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Духневича О.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (адреса: 07024 (до запитання), Київська обл., с. Радинка, код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), Військової частини НОМЕР_4 (адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

09 липня 2024 року (04 липня 2024 року направлено засобами поштового зв`язку) до Донецького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди в розмірі 100 тис. грн. в розрахунок на місяць пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я за період з 24.02.2023 по 20.03.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду в розмірі 100 тис. грн. в розрахунок на місяць пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я за період з 24.02.2023 по 20.03.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 26.03.2022 під час виконання бойового завдання в складі підрозділу Військової частини НОМЕР_6 отримав поранення за безпосередньої участі в бойових діях під час захисту Батьківщини, що підтверджується довідкою про обставини травми від 08.09.2022 № 8/1850. Починаючи з 04.01.2023 по 16.07.2023 позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 .

У період з 24.02.2023 по 20.03.2023 позивач перебував на стаціонарному лікуванні у зв`язку із травмами отриманими 26.03.2022 під час виконання бойового завдання в складі підрозділу Військової частини НОМЕР_6 за безпосередньої участі в бойових діях під час захисту Батьківщини.

Позивач зазначає, що під час перебування на стаціонарному лікуванні у період з 24.02.2023 по 20.03.2023 відповідачем протиправно ненараховано та невиплачено додаткової грошової винагороди в розмірі 100 тис. грн. в розрахунок на місяць пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я.

З метою нарахування спірної додаткової грошової винагороди, позивач 03.04.2024 звернувся до відповідача із відповідною заявою. Однак, листом відповідача від 28.04.2024 позивачу відмовлено у нарахуванні та виплаті такої додаткової грошової винагороди.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати додаткової грошової винагороди в розмірі 100 тис. грн. в розрахунок на місяць пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я за період з 24.02.2023 по 20.03.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.07.2024, зазначена вище справа була розподілена та передана судді Духневичу О.С.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 12.07.2024 відкрито провадження у справі та вирішено її розглядати в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні. Зобов`язано відповідача у строк до 29.07.2024 надати докази, а саме: довідку про розмір грошового забезпечення позивача за період з 24.02.2023 по 20.03.2023 включно із зазначенням усіх її складових (посадовий оклад, військове звання, надбавки, премії, винагороди та інше); докази (копії наказів, рапортів, довідок) щодо отримання позивачем поранень та направлення його на стаціонарне лікування з 24.02.2023 по 20.03.2023.

31.07.2024 на адресу суду від представника позивача адвоката Лебедєва Д.В. надійшло клопотання про витребування доказів у Галузевого державного архіву Міністерства оборони України.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 07.08.2024 клопотання представника позивача адвоката Лебедєва Д.В. про витребування доказів задоволено. Витребувано у Галузевого державного архіву Міністерства оборони України належним чином засвідчені копії витягів з наказів, рапортів, довідок Військової частини НОМЕР_6 , щодо отримання ОСОБА_1 поранень (контузій, травм, каліцтв) за період з 26.03.2022 по 19.10.2022. Провадження у справі зупинено до отримання витребуваних доказів.

08.08.2024 на адресу суду від Військової частини НОМЕР_2 надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач-1 просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обгрунтовуючи відзив відповідач-1 зазначає, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 04.01.2023 № 4 солдата ОСОБА_1 , який прибув із військової частини НОМЕР_7 , з 04.01.2023 зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення. Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 16.07.2023 № 197 солдата ОСОБА_1 зі списків особового складу частини виключено у зв`язку з призначенням на посаду до військової частини НОМЕР_8 .

Відповідач-1 зазначив, що позивач з 24.02.2023 по 20.03.2023 справді перебував в Українському державному медико-соціальному центрі ветеранів війни згідно наказів від 23.02.2023 № 54 та від 20.03.2023 № 79, де в умовах стаціонару пройшов комплексну медичну, фізичну і психологічну реабілітацію. По прибуттю з медичного закладу позивачем надано виписку з медичної карти стаціонарного хворого № 742, копію якої позивачем долучено до позову і достовірність якої військовою частиною під сумнів не ставиться. Згідно виписки № 742, позивач з 24.02.2023 по 20.03.2023 проходив фізичну та психологічну реабілітацію в Українському державному медико-соціальному центрі ветеранів війни, а також лікування хронічного гаймориту.

Додаткова винагорода за період з 24.02.2023 по 20.03.2023, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» позивачеві не виплачувалася, оскільки реабілітація не є підставою для виплати додаткової винагороди.

Відповідач-1 вказав, що як вбачається із записів на стор. 2 виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 742, позивач з 24.02.2023 по 20.03.2023 був оглянутий мультидисциплінарною командою, пройшов комплексну медичну, фізичну, психологічну реабілітацію, а також медикаментозне лікування хронічного гаймориту і консультації стоматолога. Таким чином, стаціонарного лікування, як того вимагає постанова Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, позивач в медичному закладі не проходив.

Також відповідач-1 зазначив, що Військова частина НОМЕР_2 , згідно довідки № 378/22 з відомчого обліку Міністерства оборони України в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань являється відокремленим підрозділом без права юридичної особи та не має власного казначейського рахунку і знаходиться на повному забезпеченні Військової частини НОМЕР_4 , а тому вимога про зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я за період з 24.02.2023 по 20.03.2023, є необгрунтованою.

Щодо строку звернення до суду відповідач-1 зазначив, що позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки про протиправну бездіяльність позивачу стало відомо не пізніше 06.04.2023, однак з позовом звернувся 25.06.2024.

03.09.2024 на адресу суду від Галузевого державного архіву Міністерства оборони України на виконання ухвали суду від 07.08.2024 надійшли витребувані докази.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06.09.2024 поновлено провадження у справі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06.09.2024 залучено до участі в справі як другого відповідача Військову частину НОМЕР_4 та розпочато розгляд адміністративної справи спочатку.

24.09.2024 на адресу суду надійшов відзив Військової частини НОМЕР_4 , у якому відповідач-2 просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обгрунтовуючи відзив відповідач-2 зазначає, що починаючи з 24.02.2023 по 20.03.2023 позивач пройшов комплексну медичну, фізичну і психологічну реабілітацію в Українському державному медико-соціальному центрі ветеранів війни. Згідно наданої виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 742, позивач проходив фізичну та психологічну реабілітацію в Українському державному медико-соціальному центрі ветеранів війни, а також лікування хронічного гаймориту. Додаткова винагорода за період з 24.02.2023 по 20.03.2023, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» позивачеві не нараховувалася та не виплачувалася, оскільки, позивачем не надано документів на підтвердження, що він проходив реабілітацію лікування тяжкої травми, яка пов`язана з захистом Батьківщини.

Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 742, позивач в період з 24.02.2023 по 20.03.2023 був оглянутий мультидисциплінарною командою, пройшов комплексну медичну, фізичну, психологічну реабілітацію, а також пройшов курс медикаментозного лікування хронічного захворювання гаймориту і консультацію лікаря стоматолога. Тобто, фактично позивач не перебував на лікуванні отриманого поранення, травми під час захисту Батьківщини.

Відповідач-2 вказав, що в ст. 3 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» медичну допомогу визначено як діяльність професійно підготовлених медичних працівників, спрямовану на профілактику, діагностику та лікування у зв`язку з хворобами, травмами, отруєннями і патологічними станами, а також у зв`язку з вагітністю та пологами.

Постановою від 11.07.2002 № 955 Кабінет Міністрів України визначав поняття медичної допомоги як вид діяльності, який включає комплекс заходів, спрямованих на оздоровлення та лікування пацієнтів у стані, що на момент її надання загрожує життю, здоров`ю і працездатності та здійснюється професійно підготовленими працівниками, які мають на це право відповідно до законодавства.

Статтями 1, 20 Закону України «Про реабілітацію у сфері охорони здоров`я», реабілітація у сфері охорони здоров`я визначається як більш широкий комплекс заходів, яких потребує особа, що зазнає або може зазнати обмеження повсякденного функціонування внаслідок стану здоров`я або старіння у взаємодії з її середовищем. Реабілітація проводиться фахівцями з реабілітації, які працюють в реабілітаційних закладах, відділеннях, підрозділах, а також у територіальних громадах, у складі мультидисциплінарної реабілітаційної команди або самостійно, надають реабілітаційну допомогу особі з обмеженнями повсякденного функціонування (або такій, у якої можуть виникнути обмеження повсякденного функціонування) з метою досягнення та підтримання оптимального рівня функціонування та якості життя у її середовищі.

Відповідач-2 зазначив, що оскільки у законодавстві відсутнє чітке нормативне визначення терміну «стаціонарне лікування», військова частина виходить з загальновідомої класифікації медичних послуг: а) за характером профілактичні, діагностичні, лікувальні, консультаційні, реабілітаційні; б) за сегментами галузі охорони здоров`я стаціонарні, амбулаторно-поліклінічні, санітарно-гігієнічні, параклінічні, епідеміологічні; в) за рівнями надання медичної допомоги спеціалізовані, високо-спеціалізовані, долікарські, лікарські медичні послуги. Законодавством визначені види медичної допомоги (швидка та невідкладна, амбулаторно-поліклінічна, стаціонарна, санаторно-курортна тощо), а також перелік платних медичних послуг. Терміни «надання медичної допомоги (лікування)» та «реабілітації» законодавство України розрізняє.

Стаття 6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» надає кожному громадянину України право на охорону здоров`я, що передбачає, у тому числі, право на кваліфіковану (1) медичну і (2) реабілітаційну допомогу, включаючи вільний вибір закладу охорони здоров`я, вибір лікаря та/або фахівця з реабілітації, вибір методів лікування та/або реабілітації відповідно до рекомендацій лікаря та/або фахівця з реабілітації тощо. Отже, терміни «лікування» і «реабілітація», й, відповідно «стаціонарне лікування» і «реабілітація в умовах стаціонару» не є тотожними.

Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

26.03.2022 під час виконання бойового завдання в складі підрозділу Військової частини НОМЕР_6 ОСОБА_1 було отримано поранення за безпосередньої участі в бойових діях під час захисту Батьківщини, що підтверджується довідкою про обставини травми від 08.09.2022 № 8/1850.

Починаючи з 04.01.2023 по 16.07.2023 позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 , що підтверджується наказами командира Військової частини НОМЕР_2 від 04.01.2023 № 4 та від 16.07.2023 № 197.

Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 23.02.2023 № 54, позивач на підставі направлення Військової частини НОМЕР_2 від 23.02.2023 № 1675/204 вибув на стаціонарне лікування до Державної установи «Український державний медико-соціальний центр ветеранів війни» із діагнозом «стан після оперативного лікування в наслідок МВТ (26.03.2022) вогнепального осколкового сліпого поранення м`яких тканин грудної клітини, тулуба, ділянки правого стегна, області правого колінного суглобу, правої гомілки» (вказане не заперечується сторонами).

Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 20.03.2023 № 79, позивач на підставі виписки із медичної картки стаціонарного хворого Державної установи «Український державний медико-соціальний центр ветеранів війни» від 20.03.2023 № 742 прибув з лікарняного до постійного місця дислокації військової частини (вказане не заперечується сторонами).

Відповідно до виписки із медичної картки стаціонарного хворого Державної установи «Український державний медико-соціальний центр ветеранів війни» від 20.03.2023 № 742, позивач у період з 23.02.2023 по 20.03.2023 перебував на стаціонарному лікуванні із діагнозом «стан після оперативного лікування в наслідок МВТ (26.03.2022) вогнепального осколкового сліпого поранення м`яких тканин грудної клітини, тулуба, ділянки правого стегна, області правого колінного суглобу, правої гомілки. Контрактура, помірний больовий синдром, порушення функції г/ступневого суглобу. Післятравматичний стресовий розлад у вигляді депресивного синдрому. Хронічний гайморит, загострення». Позивач оглянутий мультидисциплінарною командою, пройшов курс лікування та реабілітації у відділенні. Проведено комплексну медичну, фізичну, психологічну реабілітацію.

У зв`язку із невиплатою додаткової грошової винагороди в розмірі 100 тис. грн. в розрахунок на місяць пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, позивач 03.04.2024 звернувся до відповідача із відповідною заявою

Листом відповідача від 28.04.2024 позивачу відмовлено у нарахуванні та виплаті такої додаткової грошової винагороди, оскільки до Військової частини НОМЕР_2 в установленому порядку не надходили документи про обставини поранення, лікування та реабілітації, огляду і обстеження. Також повідомлено про відсутність інформації щодо причинного зв`язку між травмою та захистом Батьківщини за рішенням ВЛК, тяжкістю поранення, наявністю ознак правопорушень при його отриманні, а також про характер проведених процедур в період з 24.02.2023 по 20.03.2023.

Позивач вважає протиправну бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні, внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, за період з 24.02.2023 по 20.03.2023.

Тому з метою захисту своїх прав та інтересів позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює та визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, посилаючись на своє ж Рішення від 6 липня 1999 року №8-рп/99, зауважив, що «служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Частина п`ята статті 17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей. Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо».

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ).

За приписами статті 1 Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною 1 статті 9 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Частиною 2 статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що до складу грошового забезпечення входять:

- посадовий оклад, оклад за військовим званням;

- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

- одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно частини 3 статті 9 Закону № 2011-XII - грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до частини 4 статті 9 Закону № 2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Одночасно, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Станом на даний час воєнний стан продовжений та діє по сьогодні.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію», Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 року прийнята постанова №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі Постанова № 168) (у редакції чинній на дату прийняття), установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Постановами Кабінету Міністрів України № 217 від 07.03.2022 року, № 350 від 22.03.2022 року, № 400 від 01.04.2022 року, № 754 від 01.07.2022 року, № 793 від 07.07.2022 року, № 1066 від 27.09.2022 року, № 1146 від 08.10.2022 року, № 43 від 20.01.2023 року, № 836 від 09.08.2023 року, № 1001 від 15.09.2023 року, № 1162 від 07.11.2023 року, № 103 від 30.01.2024 до Постанови № 168 від 28.02.2022 року були внесені відповідні зміни та доповнення.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 01.04.2022 року № 400, яка застосовується з 24.02.2022, внесено зміни до пункту 1 Постанови № 168, якою вказаний пункт доповнено абзацами такого змісту:

Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які:

у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії;

захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон) або є заручниками, а також інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні (у разі, коли зазначені події сталися як до введення воєнного стану, так і після його введення);

загинули (померли внаслідок отриманих після введення воєнного стану поранень, травм), - виплата здійснюється за весь місяць, у якому особа загинула (померла)..

З аналізу пункту 1 Постанови № 168 (зі змінами) можна дійти висновку, що передбачена ним додаткова винагорода в розмірі до 100 000,00 гривень є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців.

При цьому, виплата винагороди здійснюється тільки у період дії воєнного стану та залежить від певних умов: безпосередня участь військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії під час безпосереднього перебування в районах у період здійснення зазначених заходів, а її розмір залежить від днів участі у таких діях та заходах; у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії; захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон) або є заручниками, а також інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні (у разі, коли зазначені події сталися як до введення воєнного стану, так і після його введення); загинули (померли внаслідок отриманих після введення воєнного стану поранень, травм), - виплата здійснюється за весь місяць, у якому особа загинула (померла).

Таким чином, для нарахування та виплати додаткової винагороди збільшеної до 100 000,00 гривень, яка встановлена пунктом 1 Постанови № 168 (зі змінами), позивач мав надати належні, допустимі, достовірні та достатні докази, зокрема:

- безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії;

- безпосереднього перебування в районах у період здійснення зазначених заходів, а також кількості днів участі у таких діях та заходах;

- у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Судом встановлено, що позивач не погоджується із тим, що Військовою частиною НОМЕР_2 :

- у період з 24.02.2023 по 20.03.2023 протиправно не нараховувалась та не виплачувалась додаткова винагорода в розмірі 100 000,00 грн., оскільки він перебував на стаціонарному лікуванні, внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини.

Як вже зазначалося судом, пунктом 1 Постанови № 168 (зі змінами) передбачена виплата особам додаткової винагороди у розмірі 100 000 гривень внаслідок двох самостійних та окремих підстав:

- які перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або

- які перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Отже, висновок (постанова) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії має значення лише під час заявлення вимог про виплату за перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення.

Як встановлено судом, згідно довідки Військової частини НОМЕР_9 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 08.09.2022 № 8/1850 позивач отримав поранення за безпосередньої участі в бойових діях під час захисту Батьківщини.

23.02.2023 згідно направлення Військової частини НОМЕР_2 № 1675/204 та наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 23.02.2023 № 54 позивач вибув на стаціонарне лікування до Державної установи «Український державний медико-соціальний центр ветеранів війни» із діагнозом «стан після оперативного лікування в наслідок МВТ (26.03.2022) вогнепального осколкового сліпого поранення м`яких тканин грудної клітини, тулуба, ділянки правого стегна, області правого колінного суглобу, правої гомілки».

Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_2 від 20.03.2023 № 79, позивач на підставі виписки із медичної картки стаціонарного хворого Державної установи «Український державний медико-соціальний центр ветеранів війни» від 20.03.2023 № 742 прибув з лікарняного до постійного місця дислокації військової частини (вказане не заперечується сторонами).

Відповідно до виписки із медичної картки стаціонарного хворого Державної установи «Український державний медико-соціальний центр ветеранів війни» від 20.03.2023 № 742, позивач у період з 23.02.2023 по 20.03.2023 перебував на стаціонарному лікуванні із діагнозом «стан після оперативного лікування в наслідок МВТ (26.03.2022) вогнепального осколкового сліпого поранення м`яких тканин грудної клітини, тулуба, ділянки правого стегна, області правого колінного суглобу, правої гомілки. Контрактура, помірний больовий синдром, порушення функції г/ступневого суглобу. Післятравматичний стресовий розлад у вигляді депресивного синдрому. Хронічний гайморит, загострення». Позивач оглянутий мультидисциплінарною командою, пройшов курс лікування та реабілітації у відділенні. Проведено комплексну медичну, фізичну, психологічну реабілітацію.

Суд зазначає, що пунктом 1 Постанови № 168 (зі змінами) передбачена виплата особам додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень внаслідок двох самостійних та окремих підстав:

- які перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або

- які перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

До такого висновку спонукає і застосування в нормативно-правовому акті роздільного сполучника "або" між цими двома підставами.

Суд зазначає, що відповідно до п. 11 розділу XXXIV "Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану" Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам № 260 від 07.06.2018 (чинна на період перебування позивача на стаціонарному лікуванні) підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), форму якої визначено додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за № 1109/15800, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини.

Така довідка видається відповідно до наказу командира військової частини про отримання поранення (травми, контузії, каліцтва) військовослужбовцем.

В той же час, згідно з п. 12 розділу XXXIV "Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану" Порядку № 260 (чинна на період перебування позивача на стаціонарному лікуванні), керівниками військово-лікарських (лікарсько-експертних) комісій закладів охорони здоров`я в системі Міністерства оборони України під час надання рекомендацій про потребу у відпустці за станом здоров`я військовослужбовцям, які одержали поранення (травму, контузію, каліцтво) під час захисту Батьківщини, після закінчення стаціонарного лікування у військовому (цивільному) лікарняному закладі (у тому числі закордонному) одночасно надаються медичні висновки про ступінь важкості поранення для прийняття рішення командирами військових частин цих військовослужбовців щодо надання їм відпустки для лікування після тяжкого поранення та виплати винагороди у розмірі 100 000 гривень за час цієї відпустки.

Отже, на час виникнення спірних правовідносин підставою для виплати додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень є факт перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (безвідносно наявності отримання тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії), а умовою для такої виплати є поранення (контузія, травма, каліцтво), пов`язане із захистом Батьківщини.

Аналогічного висновку дійшов Перший апеляційний адміністративний суд в постановах від 14.03.2024 по справі № 200/5227/23, від 23.09.2024 по справі № 200/578/24.

При цьому суд зауважує, що для виплати додаткової винагороди у розмірі до 100 000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, на період дії воєнного стану, немає обов`язкової умови щодо безперервного перебування особи на стаціонарному лікуванні.

Тобто, у разі повторного та кожного наступного перебування військовослужбовця на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), за медичними показниками отриманого раніше поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини, виплата додаткової винагороди здійснюється в розмірі до 100 000 гривень.

Як вже встановлено судом, позивач отримав поранення за безпосередньої участі в бойових діях під час захисту Батьківщини.

Відповідно до виписки із медичної картки стаціонарного хворого Державної установи «Український державний медико-соціальний центр ветеранів війни» від 20.03.2023 № 742, позивач у період з 23.02.2023 по 20.03.2023 перебував на стаціонарному лікуванні із діагнозом «стан після оперативного лікування в наслідок МВТ (26.03.2022) вогнепального осколкового сліпого поранення м`яких тканин грудної клітини, тулуба, ділянки правого стегна, області правого колінного суглобу, правої гомілки. Контрактура, помірний больовий синдром, порушення функції г/ступневого суглобу. Післятравматичний стресовий розлад у вигляді депресивного синдрому. Хронічний гайморит, загострення». Позивач оглянутий мультидисциплінарною командою, пройшов курс лікування та реабілітації у відділенні. Проведено комплексну медичну, фізичну, психологічну реабілітацію.

Зважаючи на наявність вказаної довідки, у відповідача були наявні підстави для виплати позивачу додаткової винагороди у розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини за час його перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого).

Водночас позивачу не виплачувалась додаткова винагорода в розмірі до 100 000 гривень у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини за період перебування на стаціонарному лікуванні з 24.02.2023 по 20.03.2023, що підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_2 від 27.07.2024 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 .

Суд відхиляє доводи відповідача про те, що для нарахування додаткової винагороди в розмірі до 100000 грн. необхідна наявність висновку ВЛК про тяжкість поранення, з огляду на те, що вимоги Постанови КМУ № 168 (станом на момент виникнення права на таку виплату) містять лише 2 умови для нарахування спірної виплати: 1) поранення (контузії, травми, каліцтва) повинне бути пов`язане із захистом Батьківщини; 2) факт перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок такого поранення або у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.

Друга умова містить сполучник "або", що означає можливість підтвердження "факту перебування на стаціонарному лікуванні" чи "відпустку для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії", а тому посилання відповідача на те, що спірна винагорода не виплачувалась з огляду на відсутність висновків ВЛК, спростовується нормами Постанови КМУ № 168, адже позивач перебував на стаціонарному лікуванні (а не у відпустці для лікування після тяжкого поранення), а тому мав законні підстави на отримання спірної додаткової винагороди в розмірі до 100 000 грн. пропорційно в розрахунку на місяць, за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я.

Аналогічного висновку дійшов Другий апеляційний адміністративний суд в постанові від 13.06.2024 по справі № 520/36756/23.

Щодо твердження відповідача про те, що позивач перебував на реабілітації, а тому він фактично не перебував на лікуванні отриманого поранення, травми під час захисту Батьківщини, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 статті 3 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" від 19.11.92 № 2801-ХII (далі - Закон № 2801-ХII):

- послуга з медичного обслуговування населення (медична послуга) - послуга, у тому числі реабілітаційна, що надається пацієнту закладом охорони здоров`я, реабілітаційним закладом або фізичною особою - підприємцем, яка зареєстрована та одержала в установленому законом порядку ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, та оплачується її замовником. Замовником послуги з медичного обслуговування населення можуть бути держава, відповідні органи місцевого самоврядування, юридичні та фізичні особи, у тому числі пацієнт;

- реабілітаційна допомога у сфері охорони здоров`я (далі - реабілітаційна допомога) - діяльність фахівців з реабілітації у сфері охорони здоров`я, що передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на оптимізацію функціонування осіб, які зазнають або можуть зазнати обмеження повсякденного функціонування у їхньому середовищі;

- реабілітаційна послуга - послуга, що надається пацієнту реабілітаційним закладом, реабілітаційною установою, закладом охорони здоров`я, соціального захисту або іншим суб`єктом господарювання, які мають право надавати реабілітаційну допомогу згідно із законодавством, та оплачується її замовником. Замовником реабілітаційної послуги можуть бути держава, орган місцевого самоврядування, юридична або фізична особа, у тому числі пацієнт;

- реабілітація - комплекс заходів, яких потребує особа, яка зазнає або може зазнавати обмеження повсякденного функціонування внаслідок стану здоров`я у взаємодії з її середовищем;

- загальний заклад охорони здоров`я - багатопрофільний лікарняний заклад, що надає медичну та реабілітаційну допомогу населенню територіальної громади або декількох громад та забезпечує базові напрями стаціонарної медичної допомоги відповідно до переліку, визначеного Кабінетом Міністрів України, стабілізацію стану пацієнта та його маршрутизацію до кластерних та надкластерних закладів охорони здоров`я.

Отже, реабілітаційний центр є закладом охорони здоров`я.

Держава визнає право кожного громадянина на отримання реабілітаційної допомоги під час надання медичної допомоги. Порядок надання реабілітаційної допомоги під час надання медичної допомоги встановлюється законодавством (стаття 8 Закону № 2801-ХII).

Згідно ч. 8 ст. 33 Закону № 2801-ХII за медичними показаннями одночасно з наданням медичної допомоги пацієнту надається реабілітаційна допомога у встановленому законодавством порядку.

Правові, організаційні та економічні засади проведення реабілітації особи з обмеженнями повсякденного функціонування у сфері охорони здоров`я з метою досягнення та підтримання оптимального рівня функціонування у її середовищі передбачені Законом України "Про реабілітацію у сфері охорони здоров`я" від 03.12.2020 № 1053-IX.

Згідно ч. 1 статті 20 Закону № 1053-IX реабілітація у сфері охорони здоров`я - це комплекс заходів, що здійснюють фахівці з реабілітації, які працюють в реабілітаційних закладах, відділеннях, підрозділах, а також у територіальних громадах, у складі мультидисциплінарної реабілітаційної команди або самостійно, надають реабілітаційну допомогу особі з обмеженнями повсякденного функціонування (або такій, у якої можуть виникнути обмеження повсякденного функціонування) з метою досягнення та підтримання оптимального рівня функціонування та якості життя у її середовищі.

За визначенням Комітету експертів з реабілітації Всесвітної організації охорони здоров`я (1963), реабілітація - це процес, метою якого є запобігання інвалідності під час лікування захворювання і допомога хворому у досягненні максимальної фізичної, психічної, професійної, соціальної та економічної повноцінності, на яку він буде здатний в межах існуючого захворювання.

Отже, реабілітація є одним із процесів під час лікування хворого у досягненні ним, в тому числі, фізичної повноцінності.

Аналогічного висновку дійшов Перший апеляційний адміністративний суд в постанові від 12.06.2024 по справі № 360/1192/23.

Отже, позивач має право на отримання додаткової винагороди у збільшеному розмірі з розрахунку 100000 грн. на місяць за час перебування на реабілітаційному лікуванні у Державній установі «Український державний медико-соціальний центр ветеранів війни» з 24.02.2023 по 20.03.2023.

Таким чином, враховуючи фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що оскільки отримане позивачем поранення 26.03.2022 пов`язане із захистом Батьківщини, а також підтверджено його перебування на стаціонарному лікуванні в закладі охорони здоров`я, позивач має право на нарахування та виплату йому додаткової винагороди у розмірі 100000,00 грн. на місяць, як такий, що отримав поранення, пов`язане із захистом Батьківщини у спірний період, оскільки лікування пов`язане саме з отриманим поранням.

Позивач просить визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати додаткової грошової винагороди в розмірі 100 тис. грн. в розрахунок на місяць пропорційно часу перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я за період з 24.02.2023 по 20.03.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 та зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати такі кошти, у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне зазначити, що під бездіяльністю розуміється пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на права, свободи чи інтереси фізичних або юридичних осіб. Сама по собі бездіяльність це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити. При цьому, дії суб`єкта владних повноважень активна поведінка, яка може мати вплив на права, свободи та інтереси фізичних та юридичних осіб.

Отже, відмовляючи позивачу листами від 28.04.2024 у нарахуванні та виплаті додаткової винагороди, Військова частина НОМЕР_2 діяла протиправно.

Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що порушення прав позивача відбулося внаслідок протиправних саме дій (відмова листами), а не бездіяльності, відтак дана позовна вимога задоволенню не підлягає.

Крім того, суд зазначає, що згідно з п. 8 розділу І Загальних положень «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 року за №745/32197 грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців.

Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).

Як встановлено судом та не заперечується сторонами по справі, що Військова частина НОМЕР_2 , згідно довідки № 378/22 з відомчого обліку Міністерства оборони України в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є відокремленим підрозділом без права юридичної особи та не має власного казначейського рахунку і знаходиться на повному забезпеченні Військової частини НОМЕР_4 .

Аналізуючи зазначене, суд доходить до переконання про те, що розрахунок грошового забезпечення Військовою частиною НОМЕР_4 відбувається на підставі наказу Військової частини НОМЕР_2 у якій перебуває військовослужбовець.

Відтак, оскільки Військова частина НОМЕР_2 , у якій позивач проходить військову службу, перебуває на грошовому забезпеченні у Військової частини НОМЕР_4 , а тому саме на останню покладається обов`язок щодо нарахування та виплати спірних сум.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, шляхом визнання протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні, внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, за період з 24.02.2023 по 20.03.2023 та зобов`язання Військової частини НОМЕР_4 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні, внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, за період з 24.02.2023 по 20.03.2023, з урахуванням фактично виплачених сум.

Щодо строку звернення до суду, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, Верховний Суд у постанові від 03.08.2023 у справі № 280/6779/22 зазначив, що зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві положення статті 233 КЗпП України у частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

"Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладений у рішенні Верховного Суду від 06.04.2023 у справі № 260/3564/22 та у постановах від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21 та від 25.04.2023 у справі N 380/15245/22.

Тобто, з 19.07.2022 року відсутня законодавча норма щодо звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати без обмеження будь-яким строком, відтак застосуванню підлягає тримісячний строк.

З огляду на те, що про порушення своїх прав позивач дізналася із листа відповідача від 28.04.2024, яким позивача повідомлено про нараховане та виплачене грошове забезпечення, суд дійшов висновку, що строк звернення позивача до суду не є пропущеним, оскільки позовну заяву подано до суду 04.07.2024 (позов здано на пошту), тобто в межах тримісячного строку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню частково.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а витрат пов`язаних з розглядом справи не встановлено, питання про розподіл судових витрат у справі судом не вирішується.

Питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу не вирішується, оскільки повний розрахунок понесених позивачем витрат, як зазначено в позовній заяві, буде надано відповідно до вимог ч. 7 ст. 139 КАС України протягом п`яти діб з дня проголошення рішення суду.

Тому, питання про розподіл вказаних судових витрат може бути вирішено шляхом ухвалення додаткового рішення після надання позивачем доказів, що підтверджують розмір понесених судових витрат в порядку та строки передбачені ст. 139, 143, 252 КАС України.

Керуючись ст. 2, 77, 78, 94, 139, 241-246, 257-258, 262 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_4 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні, внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, за період з 24.02.2023 по 20.03.2023.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_4 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі збільшеному до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні, внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, за період з 24.02.2023 по 20.03.2023, з урахуванням фактично виплачених сум.

В задоволені решти позовних вимог - відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя О.С. Духневич