Справа № 300/7709/23
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2024-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 300/7709/23 пров. № А/857/17881/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтея Р. В.
Носа С. П.
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 червня 2024 року у справі № 300/7709/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

місце ухвалення судового рішення м. Львів
Розгляд справи здійснено за правиламиспрощеного позовного провадження
суддя у І інстанціїЧаплик І.Д.
дата складання повного тексту рішенняне зазначена
ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі відповідач 2), в якому просив суд:

визнати неправомірними дії Головних управлінь ПФУ в Івано-Франківській та Тернопільській областях щодо відмови у призначенні пенсії ОСОБА_1 за вислугу років;

зобов`язати Головне управління ПФУ в Івано-Франківській області призначити пенсію за вислугу років ОСОБА_1 із 06 червня 2023 року.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 червня 2024 року у справі № 300/7709/23 позов задоволено повністю. Суд вийшов за межі позовних вимог.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №85 від 12.06.2023 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди навчання з 01.09.1984 до 24.10.1985 і з 04.12.1987 по 28.04.1989 та період проходження військової служби з 24.10.1985 по 03.12.1987, а також до спеціального стажу період роботи з 12.10.2017 по 01.05.2023, призначити пенсію за вислугу років з 05.06.2023, здійснити нарахування та виплату пенсії.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач 1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судове рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підтвердження доводів апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанцій не взято до уваги те, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області заява ОСОБА_1 та додані до неї документи не розглядались, рішення про відмову в призначенні пенсії не виносилось, а відтак неправомірно зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області вчинити дії зобов`язального характеру. Зазначає, що станом на 11.10.2017, у позивача відсутній необхідний спеціальний стаж роботи 12 років 6 місяців, який передбачений пунктом «в» статті 55 Закону № 1788-XII, та загальний страховий стаж 26 років 6 місяців, а тому Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області обґрунтовано відмовлено ОСОБА_1 , в призначенні пенсії за вислугу років рішенням від 12.06.2023 №85. Вказує, що суд не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень, а тому належним способом захисту є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком, з врахуванням зазначених у рішенні суду висновків, а не зобов`язання призначити таку пенсію.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Про розгляд апеляційної скарги відповідачі повідомлені шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.

Про розгляд апеляційної скарги позивач повідомлений шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду на поштову адресу позивача, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач звернувся із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "в" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" 05.06.2023, тобто після прийняття Конституційним Судом України рішення від 04.06.2019, відповідач повинен був застосувати положення пункту "в" статті 55 Закону № 1788-ХІІ у первісній редакції, чинній до внесення змін Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 № 911-VIII, яка визначає, що право на пенсію за вислугу років мають робітники, майстри (у тому числі старші майстри), безпосередньо зайняті на лісозаготівлях і лісосплаві, включаючи зайнятих на обслуговуванні механізмів і обладнання, - за списком професій, посад і виробництв, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України: чоловіки - після досягнення 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі.

Таким чином, спеціальний стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років ОСОБА_1 на посаді лісоруба у період з 01.07.1996 по 29.11.1999 та з 02.04.2012 по 01.05.2023 складає 14 років 6 місяців при необхідних 12 років 6 місяців.

Крім того, суд дійшов висновку, що слід зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди навчання з 01.09.1984 до 24.10.1985 і з 04.12.1987 по 28.04.1989 та період проходження військової служби з 24.10.1985 по 03.12.1987, оскільки такі підтверджені належними доказами.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 05.06.2023 звернувся з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «в» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області.

За результатами розгляду зазначеної заяви, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, як пенсійний орган визначений за принципом екстериторіальності рішенням №85 від 12.06.2023 відмовив ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «в» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», у зв`язку із відсутністю необхідного страхового та спеціального стажу, який дає право на призначення зазначеної пенсії. Разом з тим пенсійний орган у рішенні зазначив про те, що у позивача наявний вік 56 років, страховий стаж 23 роки 05 місяців 06 днів, в тому числі станом на 11.10.2017 спеціальний стаж роботи , що дає право на пенсію за вислугу років 08 років 11 місяців 08 днів. За результатами розгляду документів, доданих до заяви: - період проходження військової служби з 24.10.1985 по 03.12.1987 згідно військового квитка НОМЕР_2 , оскільки прізвище ОСОБА_2 (російською мовою) не відповідає паспортним даним; - період навчання з 01.09.1984 по 28.04.1989 згідно диплому НОМЕР_3 , оскільки період навчання перетинається з періодом проходження військової служби та зазначене прізвище ОСОБА_2 (російською мовою) не відповідає паспортним даним (а.с.7).

Вважаючи протиправними дії відповідачів щодо відмови у призначенні пенсії, позивач звернувся до суду з цим позовом.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788-XII) та Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-ІV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Відповідно до статті 51 Закону № 1788-ХІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Стаття 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначає, що пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Отже, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.

Частиною 1 статті 52 Закону № 1788-ХІІ визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, робітники і майстри (у тому числі старші майстри), безпосередньо зайняті на лісозаготівлях і лісосплаві, включаючи зайнятих на обслуговуванні механізмів і обладнання.

Відповідно до пункту «в» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції від 09.12.2012) право на пенсію за вислугу років мають робітники, майстри (у тому числі старші майстри), безпосередньо зайняті на лісозаготівлях і лісосплаві, включаючи зайнятих на обслуговуванні механізмів і обладнання, - за списком професій, посад і виробництв, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, - після досягнення 55 років і при стажі роботи: чоловіки - після досягнення 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі; жінки - після досягнення 50 років і при загальному стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначеній роботі.

Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VIIІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі Закон № 213-VIII) статтю 55 Закону №1788-ХІІ викладено в новій редакції. Так, право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «в» вказаної статті мають робітники, майстри (у тому числі старші майстри), безпосередньо зайняті на лісозаготівлях і лісосплаві, включаючи зайнятих на обслуговуванні механізмів і обладнання, - за списком професій, посад і виробництв, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, - після досягнення 55 років і при стажі роботи: для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі.

Абзацами 1, 2 п. 16 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону № 1058-IV, у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 № 2148-VIII, встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що Конституційний Суд України, ухвалюючи рішення від 04 червня 2019 року №2-р/2019, яким визнав неконституційними положення пункту «а» статті 54, положення статті 55 Закону №1788-ХІІ (зі змінами, внесеними Законами №213-VIII, №911-VIII), якими було встановлено обмеження щодо віку та стажу при призначенні пенсії за вислугу років, вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Позиція Конституційного Суду України, викладена в цьому рішенні, полягає в тому, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що при запровадженні юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років, законодавець не мав об`єктивних підстав.

Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону №1788-ХІІ слідує, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом «а» статті 54, пунктами «а», «б», «в», «г», «д», «е», «є», «ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Положення Закону №1788-ХІІ щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави. Відтак, Конституційний Суд України визнав зазначені зміни неконституційними.

Отже, починаючи з 05.06.2019 при призначенні пенсії за вислугою років відповідно до пункту «в» статті 55 Закону № 1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції, чинній до внесення змін Законом від 02.03.2015 № 213-VIII та Законом від 24.12.2015 № 911-VIII.

Тобто, особа, яка станом на день звернення до Пенсійного органу має 25 років загального стажу, з яких 12 років 6 місяців спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, така особа має право на призначення пенсії за вислугу років.

Зі змісту рішення №85 від 12.06.2023 встановлено, що на момент звернення позивача із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років 05.06.2023 відповідно до п. «в» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» страховий стаж складав 23 роки 05 місяців 06 днів, в тому числі станом на 11.10.2017 спеціальний стаж роботи , що дає право на пенсію за вислугу років 08 років 11 місяців 08 днів. Водночас, обчислення спеціального стажу відповідач здійснив станом на 11.10.2017, без врахування рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019.

Відтак, оскільки позивач звернувся із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «в» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» 05.06.2023, тобто після прийняття Конституційним Судом України рішення від 04.06.2019, відповідач повинен був застосувати положення пункту «в» статті 55 Закону № 1788-ХІІ у первісній редакції, яка визначає, що право на пенсію за вислугу років мають робітники, майстри (у тому числі старші майстри), безпосередньо зайняті на лісозаготівлях і лісосплаві, включаючи зайнятих на обслуговуванні механізмів і обладнання, - за списком професій, посад і виробництв, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України: чоловіки - після досягнення 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження нормативних актів з питань пенсійного забезпечення» від 12.10.1992 № 583 затверджений Список професій і посад працівників підприємств лісової промисловості та лісового господарства, постійно діючих лісопунктів, лісництв, лісозаготівельних дільниць, зайнятих на заготівлі лісу, лісогосподарських роботах, підсочці лісу та лісосплаві, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, до якого включена посада лісоруба.

З матеріалів справи вбачається, що позивач у період з 01.07.1996 по 29.11.1999 та з 02.04.2012 по 01.05.2023 працював лісорубом повний робочий день в державному спеціалізованому господарському підприємстві Філія "Ворохтянське лісове господарство", що підтверджується записами №14-15 та №31-34 трудової книжки серії НОМЕР_4 (а.с.58 та а.с.63-65) та довідкою від 05.06.2023 № 129 про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, виданою державним спеціалізованим господарським підприємством Філія "Ворохтянське лісове господарство"(а.с.52).

Крім того, після 11.10.2017 позивач продовжував працювати на тій самій посаді лісоруба в Державному підприємстві «Ворохтянське лісове господарство», яке з 19.01.2023 реорганізовано шляхом приєднання до державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» а отже, період роботи з 11.10.2017 по 01.05.2023 підлягає зарахуванню до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту "в" статті 55 Закону № 1788.

Таким чином, стаж роботи позивача на посаді лісоруба з 01.07.1996 по 29.11.1999 та з 02.04.2012 по 01.05.2023 підтверджують наявність достатньої кількості пільгового стажу, що дає позивачу право на призначення пенсії відповідно до вимог пункту «в» статті 55 Закону за вислугу років, у редакції, яка відновлена за рішенням Конституційного Суду України №2-р/2019 від 04 червня 2019 року.

Доводи відповідача щодо відсутності у позивача спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, обчисленого станом на 11.10.2017, на переконання суду апеляційної інстанції, є помилковими, оскільки обчислення стажу без урахування рішення Конституційного Суду України № 2-р/2019 від 04.06.2019 призводить до несправедливого та невиправданого обмеження права позивача на соціальний захист.

Щодо не зарахування до страхового стажу періоду проходження військової служби з 24.10.1985 по 03.12.1987 та періоду навчання з 01.09.1984 по 28.04.1989, то колегія суддів вказує на наступне.

Так, з рішення №85 від 12.06.2023 вбачається, що фактично єдиною підставою для не зарахування вказаного періоду до страхового стажу позивача було те, що прізвище ОСОБА_2 (російською мовою) не відповідає паспортним даним. З цього приводу суд апеляційної інстанції вказує на наступне.

Згідно з дипломом серії НОМЕР_3 від 28.04.1989 (а.с.26) позивач з 01.09.1984 по 28.04.1985 навчався у Боровичскому автомобільно-дорожньому технікумі за спеціальністю «Технічне обслуговування і ремонт автомобілів» і згідно рішення державної комісії від 28.04.1989 ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію «техніка-механіка». Записи в дипломі вчиненні уповноваженою особою зазначеного навчального закладу російською мовою і містять чітке та правильне написання прізвища позивача як особи, якому видано такий диплом після закінчення навчання. Зокрема у дипломі міститься запис російською мовою про те, що згідно рішення державної комісії від 28.04.1989« ОСОБА_3 »присвоєно кваліфікацію «техніка-механіка».

Крім того період навчання ОСОБА_1 у технікумі підтверджується записами №3,4 трудової книжки серії НОМЕР_4 від 17.07.1984р.(а.с.11-12), яка місить відомості про позивача (російською мовою) а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з військовим квитком серії НОМЕР_5 від 23.10.1985 виданого ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач з 24.10.1985 по 03.12.1987, проходив військову службу. Вказаний військовий квиток заповнений російською мовою, та серед іншого містить відомості про особу (прізвище ім`я по батькові, число місяць і рік народження, місце народження ), відомості про призив на дійсну військову службу та звільнення з військової служби, період служби та відомості про орган, що його видав.

У вказаному військовому квитку уповноваженою особою військового комісаріату, яка здійснювала його заповнення здійснено запис прізвища позивача російською мовою « ОСОБА_4 », тобто фактично прізвище позивача записано російською мовою через букву «и» а не через букву «ы», що стало підставою для не врахування пенсійним органом до страхового стажу позивача періоду проходження його військової служби.

При цьому інші записи у військовому квитку, зокрема, щодо імені, по батькові, числа місяця і року народження позивача зазначені правильно, збігаються із паспортними даними, доказів зворотного відповідачами не надано.

Відтак, як вірно зазначено судом першої інстанції, здійснення у військовому квитку уповноваженою особою військового комісаріату запису прізвища позивача російською мовою « ОСОБА_2 » а не « ОСОБА_5 », тобто написання прізвища позивача через букву «и» а не через букву «ы», не заперечує його належність позивачу, а отже не може бути підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 . Такий підхід відповідача є надмірним формалізмом, внаслідок чого порушується право позивача на належне пенсійне забезпечення.

Водночас, судом першої інстанції вірно звернуто увагу на те, що період навчання підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача з 01.09.1984 до 24.10.1985 та з 04.12.1987 по 28.04.1989, так як ОСОБА_1 у період з 24.10.1985 по 03.12.1987 проходив військову службу. При цьому, зазначений період проходження військової служби також підлягає зарахування до страхового стажу позивача.

За таких обставин, з урахуванням висновків суду про зарахування до страхового стажу періоду навчання позивача з 01.09.1984 до 24.10.1985 та з 04.12.1987 по 28.04.1989 і періоду проходження ним військової служби з 24.10.1985 по 03.12.1987, страховий стаж позивача станом на день звернення за призначенням пенсії за вислугу років (05.06.2023) становить більше 25 років, з яких спеціальний стаж становить 14 років 6 місяців, тобто більше 12 років 6 місяців, а позивач на час звернення до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії досяг 55-річного віку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач має право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "в" статті 55 Закону № 1788-ХІІ з дати звернення із заявою про призначення пенсії, як це встановлено частиною 1 статті 45 Закону № 1058-IV.

Що стосується доводів апелянта про те, що прийняття певного рішення в залежності від результатів розгляду поданих заявником документів є дискреційними повноваженнями відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Так, поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічна позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 05 листопада 2019 року у справі № 817/864/18 та від 11 листопада 2019 року у справі № 818/960/17.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Така правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 12 вересня 2019 року у справі № 0640/4248/18 та від 08 листопада 2019 року у справі №420/914/19.

При цьому слід зазначити, що в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини застосовує підхід, згідно з яким дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Hasanv. Bulgaria» заява №. 30985/96).

Оскільки судами встановлена протиправність дій відповідачів щодо не зарахування вищезазначених періодів до трудового стажу, належним способом захисту порушених прав позивача є саме зобов`язання призначити та виплачувати пенсію позивачу.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення в цій частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що суд помилково зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області вчинити дії щодо зарахування стажу та призначення позивачу пенсії.

Згідно з ч. 1 ст. 44 Закону № 1058 заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (далі - Порядок № 22-1).

При цьому, 30 березня 2021 року набрала чинності постанова правління Пенсійного фонду України від 16 грудня 2020 року № 25-1 «Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», зареєстрована в Міністерстві юстиції України від 16 березня 2021 року за № 339/35961 (далі - Постанова правління ПФУ № 25-1).

Зміни, внесені до Порядку № 22-1 на підставі Постанови правління ПФУ № 25-1, передбачали застосування органами Пенсійного фонду України принципу екстериторіальному при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсії з 01 квітня 2021 року.

Запроваджена у зв`язку із змінами, внесеними до Порядку № 22-1, технологія передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсії бек-офісами територіальних органів Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяви та де проживає пенсіонер.

Запровадження принципу екстериторіальності мало на меті досягнення таких результатів: єдиний підхід до застосування пенсійного законодавства; централізована прозора система контролю за діями фахівців, процесів призначення та перерахунку пенсій; мінімізація особистих контактів з громадянами; відв`язка звернень та їх опрацювання від територіального принципу; попередження можливих випадків зволікань у прийнятті рішення, а також оптимізація навантаження на працівників.

Відповідно до п. 1.1 розділу І Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії, подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).

Згідно пункту 4.2 розділу ІV Порядку 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Пунктом 4.3. розділу ІV Порядку 22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

За приписами п. 4.10 розділу ІV Порядку № 22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Колегія суддів вважає, що аналіз наведених вище положень Порядку №22-1 зумовлює такі висновки:

- сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території;

- після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, (тобто територіального органу Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п. 4.10);

- виплату пенсії проводить орган, що призначає пенсію, (тобто територіальний орган Пенсійного фонду України) за місцем фактичного проживання/перебування особи.

Отже, з огляду на приписи п. п. 4.2, 4.10 розділу ІV Порядку № 22-1 належним відповідачем у спірних правовідносинах є Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, структурний підрозділ якого, визначений за принципом екстериторіальності, розглядав заяву про призначення пенсії та прийняв рішення про відмову у призначенні пенсії.

Таким чином, саме Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зобов`язане вчинити дії щодо зарахування спірного періоду до страхового стажу позивача та призначення пенсії.

Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області не здійснювало розгляд заяви позивачки, не приймало рішення про відмову у призначенні пенсії, а тому відсутні правові та фактичні обставини для покладання на нього обов`язку щодо зобов`язання вчинити дії.

Відтак, рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області вчинити певні дії підлягає зміні.

Колегія суддів зазначає, що підстави для перерозподілу та присудження судових витрат у даній справі - відсутні.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 червня 2024 року у справі № 300/7709/23 змінити, а зокрема:

в абзаці четвертому резолютивної частини рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 червня 2024 року у справі № 300/7709/23 слова «Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області» замінити на «Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області».

У решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 червня 2024 року у справі № 300/7709/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос