Справа № 420/2602/24
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2024-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/2602/24

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Димерлія О.О.,

суддів Шляхтицького О.І., Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.05.2024 року у справі №420/2602/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії

У С Т А Н О В И В:

23.01.2024 року ОСОБА_1 (далі позивачка) звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою, у якій просила:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення виплаченої 21.12.2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.02.2023 року у справі №420/9831/22;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення виплаченої 21.12.2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.02.2023 року у справі №420/9831/22.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку з несвоєчасною виплатою відповідачем індексації грошового забезпечення, позивач має право на отримання компенсації втрати частини доходів згідно до приписів статті 4 Закону України "Про компенсацію громадянами втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

За наслідками розгляду зазначеної справи Одеським окружним адміністративним судом 22 травня 2024 року прийнято рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, виплаченої 21.12.2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.02.2023 року у справі №420/9831/22.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, виплаченої 21.12.2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.02.2023 року у справі №420/9831/22.

Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що у випадку бездіяльності власника або уповноваженого ним органу щодо нарахування та виплати громадянину індексації заробітної плати, така особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів.

При цьому, як зауважено окружним адміністративним судом, право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі скаржник) подано апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати є звернення особи до підприємства, установи або організації із відповідною заявою у відповідності до Закону України "Про компенсацію громадянами втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

Лише за наслідками розгляду відповідної заяви власник чи уповноважений ним орган (особа) може або задовольнити заяву та виплатити компенсацію, або відмовити у її виплаті. Відтак, тільки в разі відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити компенсацію втрати частини доходів особа набуває право на звернення до суду з позовом про зобов`язання у судовому порядку виплатити відповідну компенсацію.

З огляду на те, що у цій справі позивачка не звертався до військової частини НОМЕР_1 із заявою про виплату компенсації відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянами втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", а відповідач не відмовляв у виплаті компенсації, право ОСОБА_1 не порушено суб`єктом владних повноважень і звернення її до суду з цим позовом є передчасним.

Більше того, на думку скаржника, судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про задоволення позовних вимог, так як проходження військової служби регулюється нормами спеціального законодавства. Як стверджує скаржник, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що індексація грошового забезпечення має разовий характер та не є складовою грошового забезпечення військовослужбовців, а тому у відповідача немає обов`язку щодо виплати компенсації втрати частини доходів відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Позивачка ОСОБА_1 не скористалася своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, яке у відповідності до вимог ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В силу приписів пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом норм процесуального права при установленні фактичних обставин у справі та правильність застосування норм матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Зокрема, як установлено судом першої інстанції та з`ясовано судовою колегією, що у період з 19.01.2016 року по 01.12.2021 року ОСОБА_1 проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.02.2023 року по справі №420/9831/22, зокрема, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 19.01.2016 року по 28.02.2018 року із застосуванням для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення базового місяця січень 2008 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

Так, як слідує з матеріалів справи, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.02.2023 року по справі №420/9831/22, 21.12.2023 року військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України виплачено на користь позивачки індексацію грошового забезпечення у сумі 79 643 грн. 01 коп.(а.с.12)

Спірні правовідносини у цій справі склались з приводу ненарахування і невиплати військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року № 108/95-ВР.

Так, структура заробітної плати складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно до статті 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно із чинним законодавством.

За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року №1282-XII індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно із частиною першою статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.

Положеннями статті 34 Закону України «Про оплату праці» визначено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року №2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення).

З наведеного вище слідує, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, є складовими заробітної плати.

На належності сум індексації та компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати до складових належної працівникові заробітної плати, як коштів, які мають компенсаторний характер та спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, наголошував і Конституційний Суд України у рішенні від 15.10.2013 року № 9-рп/2013.

Конституційний Суд України у вказаному рішенні виходив з того, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці.

Так, держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно із положеннями частини шостої статті 95 КЗпП України, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.

У пункті 2.2 рішення від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Отже, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати індексації є компенсаторною складовою доходу у вигляді заробітної плати працівника.

Виходячи з цього, очевидним є те, що спір про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, стосується заробітної плати військовослужбовця.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постановах від 05.05.2022 року у справі № 380/8976/21, від 29.11.2023 року у справі № 560/11895/23.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19.10.2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон №2050-III) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 (далі - Порядок № 159).

Згідно із статями 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру:

- пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Зі змісту цих норм слідує, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення)).

Умовою для виплати громадянину компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Водночас, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Згідно до пункту 2 Порядку № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, серед іншого, заробітна плата (грошове забезпечення).

За такого правового регулювання, основними умовами для виплати суми компенсації є: 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (заробітної плати (грошового забезпечення)) та 2) виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.

У справі, що розглядається, апеляційним судом установлено, що індексація грошового забезпечення відповідачем виплачена на користь ОСОБА_1 лише 21 грудня 2023 року на виконання рішення суду у справі №420/9831/22.

Разом з цим, як суб`єкт виконання цього рішення, військовою частиною НОМЕР_1 не здійснено розрахунок та виплату компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати, передбаченої положеннями статті 2 Закону №2050-ІІІ.

Враховуючи, що несвоєчасне нарахування та виплата індексації грошового забезпечення за період з 19.01.2016 року по 28.02.2018 року відбулось у зв`язку із неправомірними діями відповідача, а рішенням суду у справі №420/9831/22 встановлено факт невиплати вказаного доходу, позивачка має право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

У свою чергу, у апеляційній скарзі представник військової частини НОМЕР_1 посилається на неврахування судом попередньої інстанції правового висновку Верховного Суду щодо застосування положень статті 7 Закону № 2050-ІІІ, викладеного, зокрема, у постановах від 04.05.2022 року у справі №200/14472/19-а, від 11.12.2020 року у справі № 200/10820/19.

Як стверджував скаржник, у відповідності до правового висновку Верховного Суду у наведених справах необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати є звернення особи до підприємства, установи або організації із заявою про виплату відповідної компенсації на підставі Закону №2050-ІІІ, за наслідками розгляду якої власник чи уповноважений ним орган (особа) може (1) або задовольнити таку заяву та виплатити відповідну компенсацію, (2) або відмовити у її виплаті.

Відтак, тільки в разі відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити таку компенсацію особа набуває право на звернення до суду з позовом про зобов`язання у судовому порядку виплатити відповідну компенсацію.

У зв`язку з чим скаржник уважав звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом передчасним, позаяк остання не зверталася до відповідача із відповідною заявою.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що подібні правовідносини були предметом розгляду Верховним Судом у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у справі №560/8194/20 (постанова від 02.04.2024 року), у тому числі в частині строків звернення та підстав.

У вказаній справі, Судова палата відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду, зокрема від 09.06.2021 року по справі №240/186/20, від 17.11.2021 року по справі 460/4188/20, від 27.07.2022 року по справі 460/783/20, від 11.05.2023 року по справі 460/786/20, та сформулювати такі висновки:

«Умовами для виплати суми компенсації у справі, що розглядається, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів - пенсії та нарахування доходів (у тому числі за рішенням суду). А виплата компенсації втрати частини доходів повинна здійснюватися у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості.

При цьому, норми Закону №2050-ІІІ і Порядку №159 не покладають на особу, якій несвоєчасно виплатили компенсацію втрати частини доходів, обов`язку додатково звертатися до органу Пенсійного фонду України за виплатою такої компенсації.

Аналіз норм статей 1, 2, 4 Закону №2050-ІІІ та Порядку №159 свідчить, що ними фактично встановлено (визначено) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання (у цьому випадку - органу Пенсійного фонду України) у разі порушення встановлених строків виплати доходу (в тому числі пенсії) громадянам провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку в тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості з перерахованої пенсії.

Крім того, Судова палата визнала, що відмова відповідача у виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні статті 7 Закону №2050-ІІІ не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акта індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством.

Зазначену норму варто тлумачити у її системному зв`язку з нормами статей 2-4 Закону №2050-ІІІ, які визначають, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись, у цій справі органами Пенсійного фонду України, у місяці, в якому проведено виплату заборгованості. Відповідно невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову виплатити таку згідно із Законом №2050-ІІІ і не потребує оформлення відмови окремим рішенням.».

З рахуванням викладеного вище, помилковими є доводи скаржника, що у випадку якщо позивачка не зверталася до військової частини НОМЕР_1 із заявою про виплату компенсації відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянами втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", а відповідач не відмовляв у виплаті відповідної компенсації, то право останньої не порушено суб`єктом владних повноважень і звернення її до суду з цим позовом є передчасним.

При цьому, Верховний Суд неодноразово роз`яснював, що відступаючи від сформованих висновків у раніше ухвалених постановах Верховного Суду, суд касаційної інстанції може не вказувати усі такі рішення, оскільки суд відступає від правової позиції, а не від судових рішень.

Тож оскільки Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у справі №560/8194/20 відступив від висновків, на неврахуванні яких наполягав скаржник, тому апеляційна скарга з цих підстав не підлягає задоволенню.

Аналогічна правова позиція, викладена Верховним Судом у постанові від 12.09.2024 року по справі №240/18489/23.

Також судова колегія уважає безпідставними доводи скаржника про те, що ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , звертався до суду з аналогічним предметом спору щодо стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати, зокрема у справах №420/9831/22 та №420/23366/23.

Так, колегією судді з`ясовано, що предмет спору у справі №420/9831/22 стосувався ненарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 19.01.2016 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) січень 2008 року, а також невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 01.12.2021 року включно, відповідно до приписів абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.

За наслідками розгляду справи №420/9831/22 рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.02.2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково:

- визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо застосування січня 2016 року як місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 19.01.2016 року по 28.02.2018 року включно;

- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 19.01.2016 року по 28.02.2018 року із застосуванням для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення базового місяця січень 2008 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.07.2023 року у справі №420/9831/22 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2023 року по справі №420/9831/22 в частині залишення без задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо виплати щомісячної фіксованої індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 01.12.2021 року та стягнення з військової частини НОМЕР_1 щомісячної фіксованої індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 01.12.2021 року включно - скасовано.

Ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, а саме:

- визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо виплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 року по 01.12.2021 року включно, відповідно до приписів абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078;

- стягнено з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 01.12.2021 року включно у сумі 193065 грн. 90 коп., відповідно до приписів абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.02.2023 року у справі №420/9831/22 залишено без змін.

У свою чергу, у справі №420/23366/23 предмет спору полягав у невиплаті на користь ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, виплаченої 31 серпня 2023 року на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2023 року у справі №420/9831/22.

Разом з цим, у справі №420/2602/24, яка розглядається, спірні правовідносини виникли у зв`язку із ненарахуванням та невиплатою позивачці компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.02.2023 року у справі №420/9831/22.

Відтак, предмет спору у справі, яка розглядається і справах, на які посилається скаржник, є різними.

Що ж стосується доводів скаржника про те, що у матеріалах справи відсутній документ, який би підтверджував повноваження ОСОБА_2 на підписання та подання позовної заяви як представника ОСОБА_1 , судова колегія вказує про таке.

За правилами частини першої статті 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, крім випадку, встановленого частиною дев`ятою статті 266 цього Кодексу.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 59 КАС України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи.

Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою (частина друга статті 59 КАС України).

За таких обставин, сторона у справі має право на звернення до суду через представника на підставі документа, що посвідчує його повноваження у визначеному законом порядку.

Апеляційним судом установлено, що позовна заява підписана представником ОСОБА_1 - Дяченком Олексієм Володимировичем.

На підтвердження своїх повноважень ОСОБА_2 до позовної заяви долучено довіреність. Зі змісту наданої представником довіреності слідує, що ОСОБА_3 уповноважує ОСОБА_2 бути її представником та вести від її імені усі справи у відповідних органах з усіх без винятку питань, що стосуватимуться захисту її законних прав та інтересів з усіма правами, які має сторона, позивач, відповідач, третя особа у відповідності із процесуальним законодавством України.

Більше того, як слідує зі змісту довіреності від 27.01.2022 року, для виконання цієї довіреності ОСОБА_3 уповноважує ОСОБА_2 представляти її інтереси в судових органах будь-якої ланки, зокрема з правом подання позову та заяв будь-якого змісту, різного роду клопотань.

Довіреність видана без права передоручення третім особам строком на три роки і дійсна до 27.01.2025 року. (а.с.16)

При цьому, як установлено судом попередньої інстанції, в матеріалах справи наявна копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , видане 21.01.2023 року, зі змісту якого убачається, що ОСОБА_3 у зв`язку з укладенням шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_4 . (а.с.15)

Так, окружним адміністративним судом з`ясовано, що довіреність на підтвердження повноважень представника ОСОБА_2 містить паспортні дані ОСОБА_3 та відомості щодо реєстраційного номеру облікової картки платника податків (РНОКПП) останньої, які збігаються із відомостями зазначеними у свідоцтві про укладення шлюбу та доданих до позовної заяви документів.

Судова колегія наголошує, що згідно із частиною 1 статті 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

У відповідності до частини 3 статті 244 Цивільного кодексу України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно зі статтею 248 Цивільного кодексу України представництво за довіреністю припиняється у разі:

1) закінчення строку довіреності; 2) скасування довіреності особою, яка її видала; 3) відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю; 4) припинення юридичної особи, яка видала довіреність; 5) припинення юридичної особи, якій видана довіреність; 6) смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності; 7) смерті особи, якій видана довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

Тобто, дія довіреності припиняється у випадках, визначених статтею 248 Цивільного кодексу України.

Судом апеляційної інстанції під час розгляду справи не установлено випадків, визначених статтею 248 ЦК України, наслідком наявності яких є припинення дії довіреності від 27.01.2022 року.(а.с.16)

У свою чергу, обставина зміни прізвища особи, яка видала довіреність, не припиняє дію такої довіреності, оскільки закон не передбачає такої підстави для припинення дії довіреності.

За таких обставин, в матеріалах справи наявний документ, який підтверджує повноваження Дяченка Олексія Володимировича на підписання та подання позовної як представника ОСОБА_1 , а тому апеляційний суд відхиляє зазначені вище доводи скаржника.

Враховуючи установлені обставини справи та з огляду на наведені положення законодавства України, колегія суддів дійшла висновку, що суд попередньої інстанції під час розгляду цієї справи ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права.

У відповідності до ст. 315, 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.05.2024 року у справі №420/2602/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами судового рішення.

Суддя-доповідач О.О. Димерлій
Судді О.І. Шляхтицький Ю.В. Осіпов