Справа № 160/14712/24
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 рокуСправа №160/14712/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

04.06.2024р. (згідно відомостей Нова Пошта) ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України та просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати усього належного грошового забезпечення разом з усіма видами надбавок, премій, додаткових винагород позивачеві за час перебування на лікуванні в період з 09.11.2023р. по 04.06.2024р. у зв`язку з отриманням важкого поранення внаслідок Захисту Батьківщини;

- зобов`язати відповідача виплатити грошове забезпечення разом з усіма видами надбавок, премій, додаткових винагород позивачеві за час перебування на лікуванні в період з 09.11.2023р. по 04.06.2024р. у зв`язку з отриманням важного поранення внаслідок Захисту Батьківщини;

- зобов`язати відповідача здійснювати виплати грошового забезпечення з усіма видами надбавок, премій, додаткових винагород позивачеві до закінчення лікування у зв`язку з отриманням важкого поранення внаслідок Захисту Батьківщини.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , проходить службу на посаді солдата-стрільця, 22.04.2023р. під час виконання бойового завдання отримав мінно-вибухову травму, що підтверджено довідкою про обставини травми від 26.04.2023р. №186 та починаючи з 23.04.2023р. і на день подання позову перебуває на тривалому лікуванні після важкого поранення, проте, з листопада 2023р. йому не нараховується на те виплачується будь-яке грошове забезпечення, станом на 04.06.2024р. він отримує тільки частину грошового забезпечення від військової частини без бойової надбавки. Позивач вказує на те, що 15.03.2024р. (через відсутність у нього відомостей про адресу відповідача) ним через регіональне управління сил ТрО « ІНФОРМАЦІЯ_1 » було направлено рапорт до відповідача з вимогою виплатити йому усе належне грошове забезпечення, однак станом на 16.04.2024р. в установлений законом строк на розгляд рапорту відповіді не отримав, тому вважає вищенаведену бездіяльність відповідача протиправною, оскільки факт перебування його на безперервному лікуванні підтверджено доданими до рапорту виписками з медичних карток стаціонарного хворого у згаданий вище період, зазначив, що у період перебування його на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у зв`язку з отриманням тяжкого поранення, він має право на отримання додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн. у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022р. №168, а також і має право на отримання грошового забезпечення, встановленого ч.2 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку №260, тому, на переконання позивача, всупереч наведеним приписам Закону, відповідач не здійснював нарахування йому грошового забезпечення та додаткової винагороди за вказаний період протиправно (а.с.1-6).

Ухвалою суду від 20.06.2024р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано, зокрема, відповідача протягом 15 днів з дня отримання цієї ухвали суду надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази правомірності бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачеві грошового забезпечення за весь час перебування на лікуванні в період з 09.11.2023р. по 04.06.2024р., виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.60).

Зазначена ухвала суду разом з адміністративним позовом та доданими до нього документами було отримана відповідачем у його електронному кабінеті 05.06.2024р. (адміністративний позов), 20.06.2024р. (ухала суду), що є належним повідомленням відповідача про дату, час та місце судового розгляду даної справи у відповідності до вимог ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України та підтверджується довідками про доставку електронного листа, наявними у справі (а.с.62-63).

Разом з тим, станом на 05.11.2024р. відповідач вимоги вищенаведеної ухвали суду не виконав, відзиву на позов та витребуваних судом копій документів суду не надав, про причини не надання таких доказів суд не повідомив.

У відповідності до вимог ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи наведене, отримання відповідачем ухвали суду про відкриття провадження у цій справі разом з копією позову та доданими до нього документами 05.06.2024р. та 20.06.2024р., не надання відповідачем відзиву на позов станом на 05.11.2024р. без поважних причин, строки вирішення справи, встановлені процесуальними нормами, суд вважає за можливе здійснити розгляд даної справи за відсутності відзиву на позов відповідача за наявними матеріалами з урахуванням вимог ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 05.11.2024р. строк розгляду даної справи було продовжено до 05.11.2024р. згідно до вимог ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.74).

Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 05.11.2024р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до приписів ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді солдата-стрільця, що підтверджується копією паспорту позивача, копією військового квитка серії НОМЕР_2 , іншими документами, наявними у справі (а.с.7,9).

22.04.2023р. солдат ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 отримав мінно-вибухову травму, закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, проникаюче ВОП тім`яної ділянки черепа, ВОП обличчя, правого стегна, «ліва» стопи, перелом кісток обох гомілок та лівої стопи, поранення отримав під час виконання бойового завдання, пов`язаного із захистом Батьківщини під час руху на автомобілі Renault ТРМ-2000 в районі виконання бойових завдань в результаті пошкодження автомобіля вибухом внаслідок спрацювання боєприпасу невстановленого типу про що свідчить зміст копії Довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 26.04.2023р. №186 (а.с.10).

23.08.2023р. ВЛК КНП «Тернопільська міська комунальна лікарня швидкої допомоги» стосовно позивача було проведено медичний огляд, встановлено діагноз та прийнято постанову про причинний зв`язок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва) серед яких, зокрема, ампутаційна кукса с/3 лівої гомілки (23.04.2023) ампутація н/3 лівої гомілки (02.05.2023) реампутація лівої н/кінцівки на рівні с/3 гомілки. Вогнепальні рани н/3 обох стегон. Фантомні болі. Травма, поранення, ТАК, пов`язані із захистом Батьківщини, потребує продовження лікування у КНП «Заліщицька центральна міська лікарня», орієнтовним терміном 45 календарних днів. Згідно з наказом МОЗ України №370 від 04.07.2007р. травма тяжка, що підтверджується змістом копії Довідки ВЛК від 23.08.2023р. №78/1 (а.с.11).

Надалі, позивач проходив стаціонарне лікування у різних медичних закладах України та в Іспанії у період з 20.10.2023р. по 31.05.2024р., що підтверджується копіями наступних медичних документів, а саме:

- випискою-епікризом КП «Рівненський обласний госпіталь ВВ» із медичної картки стаціонарного хворого №4535 від 13.11.2023р. ОСОБА_1 (період перебування на стаціонарному лікуванні з 20.10.2023р. по 13.11.2023р.) - (а.с.22-23);

- випискою КНП «Міська клінічна лікарня №4 ДМР м. Дніпро із медичної карти стаціонарного хворого №34908 ОСОБА_1 (період перебування на стаціонарному лікуванні 14.11.2023р. по 21.11.2023р.) (а.с.24-25);

- випискою КНП «Міська клінічна лікарня №4 ДМР м. Дніпро із медичної карти стаціонарного хворого №35747 ОСОБА_1 (період перебування на стаціонарному лікуванні 22.11.2023р. по 04.01.2024р.) (а.с.26-28);

- випискою КНП «Міська клінічна лікарня №4 ДМР м. Дніпро із медичної карти стаціонарного хворого №419 ОСОБА_1 (період перебування на стаціонарному лікуванні 04.01.2024р. по 18.01.2024р.) (а.с.29-30);

- виписним епікризом в/ч НОМЕР_3 із медичної карти стаціонарного хворого №543 (неврологічне відділення) ОСОБА_1 (період перебування на стаціонарному лікуванні 19.01.2024р. по 16.02.2024р.) (а.с.31-32);

- випискою КНП «Міська клінічна лікарня №4 ДМР м. Дніпро із медичної карти стаціонарного хворого №6058 ОСОБА_1 (період перебування на стаціонарному лікуванні 20.02.2024р. по 11.03.2024р.) (а.с.33-35);

- випискою КП «Магдалинівська центральна лікарня» Магдалинівської селищної ради Дніпропетровської області із медичної карти стаціонарного хворого №1346 ОСОБА_1 (період перебування на стаціонарному лікуванні 20.03.2024р. по 01.04.2024р.) (а.с.36-37);

- випискою КП «ДОКЛМ «ДОР» із медичної карти стаціонарного хворого №ЕА5051 ОСОБА_1 (період перебування на стаціонарному лікуванні 02.04.2024р. по 22.04.2024р.) (а.с.38-39);

- випискою КП «Магдалинівська центральна лікарня» Магдалинівської селищної ради Дніпропетровської області із медичної карти стаціонарного хворого №1885 ОСОБА_1 (період перебування на стаціонарному лікуванні 24.04.2024р. по 16.05.2024р.) (а.с.40-42);

- випискою із Військового шпиталю в Сарагозі (Іспанія) про госпіталізацію ОСОБА_1 від 31.05.2024р. (період госпіталізації 17.05.2024р. по 31.05.2024р.) (а.с.57-зворот).

Як встановлено зі змісту копії Довідки від 30.05.2024р. №112/1448 про розміри щомісячних видів грошового забезпечення, додаткової винагороди солдата в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 за період з 16.03.2022 по 30.05.2024р., починаючи з листопада 2023р. по травень 2024р. позивачеві додаткова винагорода, передбачена пунктом 1-2 Постанови КМУ №168 взагалі не виплачувалась, грошове забезпечення за листопад, грудень2023р., січень 2024р. не виплачувалось також, а за лютий 2024р. виплачено -8961,94 грн., за березень, квітень 2024р. виплачено по 21657,98 грн. щомісяця, за травень 2023р. інформація про грошове забезпечення позивача - відсутня (а.с.14).

15.03.2024р. позивач через електронну адресу Регіонального управління Сил ТрО «Схід» ЗС України, на ім`я командира в/ч НОМЕР_1 направив рапорт про виплату йому у зв`язку із безперервним перебуванням на лікуванні внаслідок важкого поранення, додаткової винагороди, передбаченої пунктом 1-2 Постанови КМУ №168 та грошового забезпечення за період з листопада 2023р. по 07.03.2024р., про що свідчить зміст наведеного рапорту позивача та скріншот із електронної адреси (а.с.15-18).

Зазначений рапорт позивача відповідачем розглянутий не був, таких доказів матеріали справи не містять.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати йому усього грошового забезпечення разом з усіма видами надбавок, премій та додаткових винагород за час перебування на лікуванняі у період з 09.11.2023р. по 04.06.2024р. у зв`язку з отриманням важкого поранення внаслідок захисту Батьківщини, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Щодо права позивача на отримання додаткової винагороди, встановленої Постановою КМУ №168, збільшеної до 100 000 грн., у зв`язку з перебуванням позивача на стаціонарному лікуванні після важкого (тяжкого) поранення за висновком ВЛК, суд зазначає про таке.

Питання виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» ( далі Постанова КМУ №168).

За приписами пункту 1-1 Постанови КМУ №168 (на момент виникнення спірних відносин) установлено, що на період дії воєнного стану, зокрема, військовослужбовцям Збройних Сил України, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, щомісяця виплачується додаткова винагорода в розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Згідно до пункту 1-2 Постанови КМУ №168 (на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень до таких наказів включаються особи, зазначені у пунктах 1 та 1-1, у тому числі такі, які, зокрема, у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку з отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Отже, із аналізу приписів наведеного чинного нормативно-правового акту слідує, що військовослужбовець має право на отримання додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 грн. за трьох умов, а саме: 1) наявності довідки про пов`язаність поранення із захистом Батьківщини; 2) перебування такого військовослужбовця на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого; 3) перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком ВЛК.

Так, як встановлено судом із матеріалів справи 22.04.2023р. позивач отримав мінно-вибухову травму, закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, проникаюче ВОП тім`яної ділянки черепа, ВОП обличчя, правого стегна, «ліва» стопи, перелом кісток обох гомілок та лівої стопи, поранення отримав під час виконання бойового завдання, пов`язаного із захистом Батьківщини під час руху на автомобілі Renault ТРМ-2000 в районі виконання бойових завдань в результаті пошкодження автомобіля вибухом внаслідок спрацювання боєприпасу невстановленого типу, що підтверджується Довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 26.04.2023р. №186 (а.с.10).

Наведені вище поранення позивача ВЛК визнано тяжкими, пов`язані із захистом Батьківщини, що підтверджено змістом копій довідок ВЛК №186 від 26.04.2023р., від 23.08.2023р. №78/1 (а.с.10-11).

У подальшому, з 23.04.2023р. позивач у зв`язку із отриманням вищеописаного тяжкого поранення безперервно перебував на стаціонарному лікуванні у різних закладах охорони здоров`я по всій Україні та в Іспанії, що підтверджується наступними доказами, а саме:

- випискою-епікризом КП «Рівненський обласний госпіталь ВВ» із медичної картки стаціонарного хворого №4535 від 13.11.2023р. ОСОБА_1 (період перебування на стаціонарному лікуванні з 20.10.2023р. по 13.11.2023р.) - (а.с.22-23);

- випискою КНП «Міська клінічна лікарня №4 ДМР м. Дніпро із медичної карти стаціонарного хворого №34908 ОСОБА_1 (період перебування на стаціонарному лікуванні 14.11.2023р. по 21.11.2023р.) (а.с.24-25);

- випискою КНП «Міська клінічна лікарня №4 ДМР м. Дніпро із медичної карти стаціонарного хворого №35747 ОСОБА_1 (період перебування на стаціонарному лікуванні 22.11.2023р. по 04.01.2024р.) (а.с.26-28);

- випискою КНП «Міська клінічна лікарня №4 ДМР м. Дніпро із медичної карти стаціонарного хворого №419 ОСОБА_1 (період перебування на стаціонарному лікуванні 04.01.2024р. по 18.01.2024р.) (а.с.29-30);

- виписним епікризом в/ч НОМЕР_3 із медичної карти стаціонарного хворого №543 (неврологічне відділення) ОСОБА_1 (період перебування на стаціонарному лікуванні 19.01.2024р. по 16.02.2024р.) (а.с.31-32);

- випискою КНП «Міська клінічна лікарня №4 ДМР м. Дніпро із медичної карти стаціонарного хворого №6058 ОСОБА_1 (період перебування на стаціонарному лікуванні 20.02.2024р. по 11.03.2024р.) (а.с.33-35);

- випискою КП «Магдалинівська центральна лікарня» Магдалинівської селищної ради Дніпропетровської області із медичної карти стаціонарного хворого №1346 ОСОБА_1 (період перебування на стаціонарному лікуванні 20.03.2024р. по 01.04.2024р.) (а.с.36-37);

- випискою КП «ДОКЛМ «ДОР» із медичної карти стаціонарного хворого №ЕА5051 ОСОБА_1 (період перебування на стаціонарному лікуванні 02.04.2024р. по 22.04.2024р.) (а.с.38-39);

- випискою КП «Магдалинівська центральна лікарня» Магдалинівської селищної ради Дніпропетровської області із медичної карти стаціонарного хворого №1885 ОСОБА_1 (період перебування на стаціонарному лікуванні 24.04.2024р. по 16.05.2024р.) (а.с.40-42);

- випискою із Військового шпиталю в Сарагозі (Іспанія) про госпіталізацію ОСОБА_1 від 31.05.2024р. (період госпіталізації 17.05.2024р. по 31.05.2024р.) (а.с.57-зворот).

Таким чином, зазначені встановлені вище судом обставини свідчать про те, що після отриманого поранення тяжкого ступеню, позивач вищенаведений період знаходився на стаціонарному лікуванні у різних закладах охорони здоров`я України, в Іспанії, а відповідно, суд приходить до висновку, що за викладених обставин, позивач має право на отримання додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн., встановленої пунктом 1-2 наведеної Постанови КМУ №168 (чинної у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), за період з 09.11.2023р. по 31.05.2024р.

Разом з тим, факт не нарахування та невиплати відповідачем позивачеві додаткової винагороди, передбаченої пунктом 1-2 наведеної Постанови КМУ № 168 (чинної у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), у розмірі 100 000 грн. за час перебування позивача на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщенні з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, у зв`язку з отриманням ним тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини за висновком ВЛК за період з 09.11.2023р. по 31.05.2024р. підтверджується змістом копії довідки про розміри щомісячного грошового забезпечення позивача від 30.05.2024р. №112/1448 (а.с.14).

Також і станом на момент розгляду даної справи жодного доказу на підтвердження правомірності не нарахування та не виплати позивачеві наведеної вище додаткової винагороди, передбаченої пунктом 1-2 Постанови КМУ №168, відповідачем суду не надано.

А отже, враховуючи те, що вищенаведеними дослідженими судом доказами підтверджено факти перебування позивача на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, у зв`язку з отриманням ним тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини за висновком ВЛК, що було підставами для нарахування та виплати позивачеві додаткової винагороди, передбаченої пунктом 1-2 Постанови КМУ №168 у розмірі 100000 грн. за період з 09.11.2023р. по 31.05.2024р., однак, подані позивачем вищенаведені медичні документи (виписки із медичних карток позивача як стаціонарного хворого) були проігноровані відповідачем всупереч вимогам наведеного пункту Постанови КМУ №168, тому суд приходить до висновку, що таку бездіяльність відповідача як суб`єкта владних повноважень щодо не нарахування та невиплати позивачеві додаткової винагороди у розмірі 100000 грн. за вказаний вище спірний період, слід визнати протиправною.

При цьому, роблячи такий висновок, судом також враховується і те, що у відповідності до пунктів 4 та 5 Порядку здійснення в особливий період обміну медичними та іншими документами військовослужбовців між закладами охорони здоров`я державної та комунальної власності, державними установами Національної академії медичних наук, в яких військовослужбовці перебували (перебувають) на лікуванні, та військовими частинами, територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.08.2023р. №901 (далі Порядок №901) встановлено наступне, а саме:

- заклади охорони здоров`я, військові частини, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки здійснюють надсилання медичних документів (обмін такими документами) в електронній формі, зокрема, виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого за формою, затвердженою МОЗ;

- медичні документи військовослужбовця через систему електронного документообігу надсилаються, зокрема, закладом охорони здоров`я до військової частини, де військовослужбовець проходить військову службу, та до найближчого військово-медичного закладу охорони здоров`я протягом одного дня з моменту, коли військовослужбовець поступив на стаціонарне лікування до закладу охорони здоров`я або вибув з нього, - іменний список військовослужбовців, які поступили на стаціонарне лікування (обстеження) до закладу охорони здоров`я та вибули з нього, інші документи у разі потреби.

Заклади охорони здоров`я, військові частини, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідають за надання у повному обсязі документів, достовірність, актуальність та повноту інформації, що міститься у поданих документах п.11 Постанови №901.

А отже, із аналізу наведених приписів, слідує, що зазначені вище виписки з медичних карток (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 відповідачем були отримані не тільки з рапортом позивача, а й у наведений вище спосіб, встановлений Порядком №901 (інших доказів на спростування наведеного матеріали справи не містять), а відповідно, суд приходить до висновку, що обґрунтовані правові підстави для не нарахування та не виплати позивачеві додаткової винагороди, передбаченої пунктом 1-2 Постанови КМУ №168, у розмірі 100000 грн. за період з 09.11.2023р. по 31.05.2024р., у відповідача бути відсутні.

Що стосується права позивача на отримання ним грошового забезпечення з усіма видами надбавок, премій, додаткових винагород за час перебування його на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, у зв`язку з отриманням ним тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини у період з 09.11.2023р. по 31.05.2024р., суд виходить з наступного.

Статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом) іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 20 грудня 1991 року № 2011-XII (надалі - Закон 2011-XII).

Окрім того, цей Закон встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно частин першої - третьої статті 9 Закону 2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

За приписами частини четвертої статті 9 Закону 2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідний Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, було затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018р. №260, зареєстрований в Мінюсті України 26.06.2018р. за №745/32197 (далі Порядок №260).

Згідно до пункту 8 Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпечення на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі командир).

Пунктом 9 згаданого Порядку №260 установлено, що грошове забезпечення за останніми займаними посадами виплачується за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва)) (далі - відпустка для лікування у зв`язку з хворобою), але не більше чотирьох місяців із дня вибуття з військової частини (крім випадків, передбачених чинним законодавством України, більш тривалих строків перебування на лікуванні).

Грошове забезпечення після чотирьох місяців безперервного перебування на лікуванні в лікарняних закладах виплачується на підставі висновку лікарняного закладу (військово-лікарської комісії), рішення командира військової частини про продовження перебування в лікарняних закладах та відповідно до вимог чинного законодавства.

Разом з тим, абзацом 5 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану» №3161-ІХ від 28.06.2023р., який набрав чинності 30.06.2023р. (далі Закон №3161-ІХ), установлено, що військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, протягом двох місяців з дня зарахування у розпорядження (без врахування часу перебування у відпустці та на лікуванні) виплачується грошове забезпечення ( без урахування додаткової винагороди) за останньою займаною посадою у повному обсязі. Після перебування у розпорядженні понад два місяці і до закінчення перебування у розпорядженні таким військовослужбовцям щомісячно виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20100 гривень на умовах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Отже, із аналізу наведених приписів чинного законодавства слідує, що з 30.06.2023р. військовослужбовцям, які отримали поранення, пов`язане із захистом Батьківщини, визнані ВЛК, зокрема, непридатними до військової служби та зараховані у розпорядження командира протягом 2х місяців з дня зарахування у розпорядження командира виплачується грошове забезпечення, а у разі перебування у розпорядженні понад два місяці і до закінчення перебування у розпорядженні, щомісячно виплачується, а саме: 1) оклад за військовим званням; 2) надбавка за вислугу років; 3) додаткова винагорода у розмірі 20100 грн.

Так, як встановлено судом із наявних в матеріалах доказів, позивач 22.04.2023р. отримав мінно-вибухову травму, закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, проникаюче ВОП тім`яної ділянки черепа, ВОП обличчя, правого стегна, «ліва» стопи, перелом кісток обох гомілок та лівої стопи, поранення отримав під час виконання бойового завдання, пов`язаного із захистом Батьківщини під час руху на автомобілі Renault ТРМ-2000 в районі виконання бойових завдань в результаті пошкодження автомобіля вибухом внаслідок спрацювання боєприпасу невстановленого типу, що підтверджується Довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 26.04.2023р. №186 (а.с.10).

Наведені вище поранення позивача ВЛК визнано тяжкими, пов`язані із захистом Батьківщини, що підтверджено змістом копій довідок ВЛК №186 від 26.04.2023р., від 23.08.2023р. №78/1 (а.с.10-11).

А за постановою ВЛК позивач на підставі статей 63 а, 78 а графи ІІ Розладу хвороб: непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку, що підтверджується змістом копії виданого в/ч НОМЕР_4 виписного епікризу №3084 від 20.10.2023р. (а.с.20-21).

Також зі змісту досліджених судом вищенаведених виписок із медичних карток стаціонарного хворого ОСОБА_1 судом встановлено, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні у закладах охорони здоров`я України (у тому числі закордонних) після тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, понад 2 місяці станом на 09.11.2023р. (спірний період).

А відповідно, із наведених встановлених обставин та аналізу приписів Закону №3161-ІХ у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у зв`язку із перебуванням позивача на стаціонарному лікуванні у закладах охорони здоров`я України (у тому числі закордонних) після тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини понад 2 місяці, права на отримання грошового забезпечення з урахуванням щомісячних надбавок, премій винагород, встановлених ст.9 Закону №2011-ХІІ у відповідності до вищенаведеного абз. 5 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №3161-ІХ позивач не мав.

Тому, у задоволенні позовних вимог у наведеній частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті позивачеві грошового забезпечення з усіма видами надбавок, премій, додаткових винагород за час перебування позивача на лікуванні у період з 09.11.2023р. по 04.06.2024р. та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити таке грошове забезпечення, позивачеві слід відмовити.

В той же час, враховуючи визнання позивача непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку згідно постанови ВЛК, викладеної в виписному епікризі №3084 від 20.10.2023р. (а.с.20-21), перебування позивача на стаціонарному лікуванні у закладах охорони здоров`я України ( у тому числі у закордонних) понад 2 місяці, починаючи з 22.04.2023р.(дня отримання поранення), станом на 09.11.2023р. (спірний період) - (а.с.22-42), позивач має право на щомісячне отримання окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та додаткової винагороди у розмірі 20100 гривень, виходячи з приписів абз. 5 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №3161-ІХ.

Однак, у період з 09.11.2023р. по 29.02.2024р. оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20100 грн. у зв`язку із перебуванням позивача на стаціонарному лікуванні у закладах охорони здоров`я України (у тому числі закордонних) після тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини понад 2 місяці, починаючи з 22.04.2023р. (дня отримання поранення) згідно до Закону №3161-ІХ нараховані та виплачені позивачеві відповідачем не були, про що свідчить зміст копії довідки про розміри щомісячних видів грошового забезпечення позивача від 30.05.2024р. №112/1448 (а.с.14).

Станом і на момент розгляду цієї справи, таких виплати відповідачем не здійснено.

Так, згідно до ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За викладених обставин, з метою ефективного захисту порушеного права позивача у цій частині, суд приходить до висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог, визнавши у судовому порядку протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та додаткової винагороди у розмірі 20100 гривень, передбачених абз. 5 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №3161-ІХ, за період з 09.11.2023р. по 29.02.2024р.

При цьому, суд звертає увагу відповідача на те, що наведена бездіяльність відповідача як суб`єкта владних повноважень, підриває авторитет Держави в очах суспільства, військовослужбовців, які захищають Батьківщину та ніяким чином не може слугувати гарантіями держави щодо стимулювання закріплення кваліфікованих військових кадрів на військовій службі, що передбачено приписами вищенаведеної статті 9 Закону №2011-ХІІ.

З огляду на викладене, у даних правовідносинах, судом враховується і відповідна судова практика Європейського Суду з прав людини, зокрема, викладена у п.71 рішення «Рисовський проти України», де Суд прийшов до висновку, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішенні у справі «Лелас проти Хорватії (Lelas v.Croatia), п.74).

А отже, з урахуванням аналізу наведеного рішення ЄСПЛ, суд приходить до висновку, що вищенаведена протиправна бездіяльність відповідача не може бути визнана судом правомірними підставами для невиконання таким відповідачем суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків в частині не нарахування та не виплати позивачеві додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168 у розмірі 100 000 грн. за час перебування позивача на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я України, в Іспанії внаслідок отримання ним тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини за висновком ВЛК у період з 09.11.2023р. по 31.05.2024р.; в частині не нарахування та не виплати позивачеві окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та додаткової винагороди у розмірі 20100 гривень, передбаченої абз. 5 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №3161-ІХ, за період з 09.11.2023р. по 29.02.2024р.

В той же час, з урахуванням того, що копія довідки про розміри грошового забезпечення позивача від 30.05.2024р. №112/1448 та копія виписка ПриватБанку по особовому рахунку позивача, містять відомості про нарахування та виплату сум позивачеві окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20100 грн., передбачених абз. 5 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №3161-ІХ, за період 01.03.2024р. по 31.05.2024р. (а.с.12-14), тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача за наведений період задоволенню не підлягають.

Також і позовні вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача у даних правовідносинах, за період з 01.06.2024р. по 04.06.2024р. не підлягають задоволенню, оскільки доказів перебування позивача на стаціонарному лікуванні у закладах охорони здоров`я саме у цей період матеріали справи не містять та позивачем суду не надано.

А відповідно, суд приходить до висновку, що у наведеній частині позову бездіяльності відповідача судом за матеріалами справи не встановлено, тому у цій частині у задоволенні позовних вимог позивачеві слід відмовити.

З огляду на викладене, позовні вимоги позивача щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача з приводу не нарахування та виплати позивачеві додаткової винагороди, у розмірі 100 000 грн., передбаченої Постановою КМУ №168 за час перебування позивача на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я України, в Іспанії внаслідок отримання ним тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини за висновком ВЛК у період з 09.11.2023р. по 31.05.2024р.; в частині не нарахування та не виплати позивачеві окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та додаткової винагороди у розмірі 20100 гривень, передбачених абз. 5 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №3161-ІХ, за період з 09.11.2023р. по 29.02.2024р., з виходом судом за межі позовних вимог у цій частині позові згідно до вимог ч.2 ст.9 КАС України, підлягають задоволенню частково.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем у ході судового розгляду даної справи та станом на день прийняття рішення у даній справі відзиву на позов надано не було без поважної причини, незважаючи на те, що позов отримано відповідачем у електронному кабінеті ще 05.06.2024р., а ухвалу суду 20.06.2024р. (а.с.62-63), а також і не надано належних, достатніх та допустимих доказів правомірності бездіяльності відповідача у спірних правовідносинах з урахуванням встановлених вище судом обставин та аналізу чинного наведеного законодавства.

А відповідно, не подання відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, відзиву на позов без поважної причини, кваліфікується судом як визнання позову з урахуванням вимог ч.4 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві, а саме:

- додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн., передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 (чинної на момент виникнення спірних відносин) за період з 09.11.2023р. по 31.05.2024р.;

- окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та додаткової винагороди у розмірі 20100 гривень, передбачених абз. 5 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №3161-ІХ, за період з 09.11.2023р. по 29.02.2024р.,

суд приходить до висновку, що відповідач, вчинивши наведену бездіяльність, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом встановлено, що своєю бездіяльністю щодо не нарахування та не виплати позивачеві додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн., передбаченої постановою КМУ №168 за період з 09.11.2023р. по 31.05.2024р., не нарахування та не виплати окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та додаткової винагороди у розмірі 20100 гривень, передбачених абз. 5 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №3161-ІХ, за період з 09.11.2023р. по 29.02.2024р., відповідач порушив права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання такої бездіяльності протиправною, виходячи з повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст. 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також підлягають частковому задоволенню і похідні позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві, а саме: 1) додаткову винагороду розмірі 100 000 грн., передбачену Постановою КМУ №168 за період з 09.11.2023р. по 31.05.2024р.; 2) оклад за військовим званням, надбавку за вислугу років та додаткову винагороду у розмірі 20100 гривень, передбачені абз. 5 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №3161-ІХ, за період з 09.11.2023р. по 29.02.2024р., виходячи з того, що судом встановлено протиправність бездіяльності відповідача у наведеній частині позову, а тому належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із повноважень адміністративного суду, визначених ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі Чуйкіна проти України констатував: 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює право на суд, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі Голдер проти Сполученого Королівства (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві, а саме: 1) додаткову винагороду в розмірі 100 000 грн., передбачену Постановою КМУ №168 за період з 09.11.2023р. по 31.05.2024р.; 2) оклад за військовим званням, надбавку за вислугу років та додаткову винагороду у розмірі 20100 гривень, передбачених абз. 5 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №3161-ІХ, за період з 09.11.2023р. по 29.02.2024р., є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Між тим, позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача здійснювати виплати грошового забезпечення разом з усіма видами надбавок, премій додаткових винагород позивачеві до закінчення лікування у зв`язку з отриманням важкого поранення внаслідок захисту Батьківщини задоволенню не підлягають, оскільки за статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України судовому захисту підлягають лише порушені права, а не ті, які будуть порушені у майбутньому.

А відповідно, у наведеній частині позовних вимог позивачеві слід відмовити.

За викладених обставин, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не вбачає підстав для їх розподілу у порядку, встановленому ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували понесення ним будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору за п.12 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір.

Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн., передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022р. №168, за час перебування на стаціонарному лікування у закладах охорони здоров`я України (у тому числі закордонних) за період з 09.11.2023р. по 31.05.2024р. протиправною.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Збройних Сил України ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 ) додаткову винагороду у розмірі 100 000 грн., передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022р. №168 за час перебування на стаціонарному лікування у закладах охорони здоров`я України (у тому числі закордонних), за період з 09.11.2023р. по 31.05.2024р.

Визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та додаткової винагороди у розмірі 20100 гривень, передбачених абз. 5 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №3161-ІХ, за період з 09.11.2023р. по 29.02.2024р. протиправною.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Збройних Сил України ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 ) оклад за військовим званням, надбавку за вислугу років та додаткову винагороду у розмірі 20100 гривень, передбачених абз. 5 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №3161-ІХ, за період з 09.11.2023р. по 29.02.2024р.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва