Справа № 140/32397/23
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2024-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2024 рокуЛьвівСправа № 140/32397/23 пров. № А/857/2615/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Шинкар Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 січня 2024 року, прийняте суддею Мачульським В.В. у місті Луцьку, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

встановив:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся з адміністративним позовом до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (надалі Держгеокадастр), Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області (надалі ГУ Держегокадастру у Хмельницькій області) про визнання протиправним та скасування наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру №85-то від 21.08.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 » (із змінами, внесеними наказом Держгеокадастру від 21.08.2023 №86-то та наказом Держгеокадастру від 22 вересня 2023 №103-то), поновлення на посаді начальника ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області з 22.09.2023 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 01 січня 2024 відмовлено в задоволенні позову.

Суд виходив з того, що на момент складання заяви про звільнення за угодою сторін з 21.08.2023 у ОСОБА_1 існувало відповідне волевиявлення на припинення трудового договору за зазначеною підставою, а наступна зміна ним власного рішення не вплинула на чинність вже досягнутої домовленості з роботодавцем, без згоди останнього на таку зміну.

Суд звернув увагу на те, що файл, який о 16:22 18.08.2023, надісланий на адресу електронної пошти Держгеокадаетру представником позивача ОСОБА_2 про не розгляд заяви про звільнення позивача, не підписано кваліфікованим електронним підписом позивача, а отже така подана заява не може прирівнюватися до паперового документу та відповідно, не може бути належним доказом по справі.

Крім того, направляючи заяву позивача від 18.08.2023 про відкликання заяви про звільнення позивача на електрону адресу Держгеокадастру адвокатом Кухаруком І.М. не було долучено до даної заяви жодних документів на підтвердження його повноважень, як адвоката діяти та представляти інтереси ОСОБА_1 .

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що основне, що повинен був з`ясувати суд першої інстанції, розглядаючи позовні вимога ОСОБА_3 щодо оскарження: наказу про звільнення за угодою сторін - чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення. Маються покликання на постанову Верховного Суду України від 26.10.2016 у справі №6-1269цс16.

Звертає увагу на те, що до моменту видачі оскаржуваного наказу про звільнення позивача (21.08.2023), Держгеокадастру достовірно було відомо, що волевиявлення ОСОБА_3 на звільнення немає, підстав для звільнення за угодою сторін немає, домовленості не досягнуто. Це ключове питання, яке повинен був дослідити та з`ясувати суд для того аби ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Натомість, свій фокус уваги суд першої інстанції спрямував на пошук формальних підстав для відмови в судовому захисті порушених прав позивача.

Просить скасувати рішення суду та прийняти постанову, якою задовольнити його позовні вимоги.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру №751-то від 13.09.2017 ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області (а.с.9).

17.08.2023 ОСОБА_1 звернувся з письмовою заявою до в.о голови Держгеокадастру про його звільнення з посади за угодою сторін з 21.08.2023 (а.с.10).

18.08.2023 адвокатом Кухаруком І.М. на електрону пошту Держгеокадастру направлено заяву ОСОБА_1 від 18.08.2023, в якій позивач просить не розглядати його заяву від 17.08.2023 про звільнення з посади, оскільки ним буде подано нову заяву про звільнення за угодою сторін після виплати йому заробітної плати за період з жовтня 2020 по березень 2021 (а.с.11-15).

Наказом Держгеокадастру від 21.08.2023 №85-то «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнено ОСОБА_1 21.08.2023 з посади начальника ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області за угодою сторін. Підстава: заява ОСОБА_1 , лист Міністерства аграрної політики та продовольства України від 21.08.2023 №21-1530-95.1/20179 (а.с.17).

Наказом Держгеокадастру №86-то «Про внесення змін до наказу №85-то від 21.08.2023» у пункті 1 наказу від 21.08.2023 №85-то «Про звільнення ОСОБА_1 » цифри та слова «21 серпня 2023» змінено на слова «у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначену у документі про тимчасову непрацездатність». Підстава: дані Електронного реєстру листів непрацездатності порталу електронних послуг Пенсійного фонду України (а.с.18).

21.09.2023 наказом Держгеокадастру №103-то, в пункті 1 наказу №85-то від 21.08.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 » (із змінами внесеними наказом №86-то від 21.08.2023) слова «у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність» замінено на «21 вересня 2023» (а.с.19).

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про державну службу», (надалі Закон №889-VIII) Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України), Типовою інструкцію з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обмін, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України № 18 від 17.01.2018 (далі Інструкція), та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 83 Закону №889-VIII визначено підстави для припинення державної служби. Зокрема, державна служба припиняється: у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону); у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); у разі виходу державного службовця на пенсію або досягнення ним 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади»; з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 881 цього Закону).

Відповідно до частини 1 статті 86 Закону №889-VIII державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Згідно з частиною 2 статті 86 Закону №889-VIII державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю (частина 3 статті 86 Закону №889-VIII).

Спірним питанням у цій справі є можливість звільнення оскаржуваним наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру №85-то від 21.08.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 » (із змінами, внесеними наказом Держгеокадастру від 21.08.2023 №86-то та наказом Держгеокадастру від 22.09.2023 №103-то) за угодою сторін відповідно до п.3 ч.1 ст. 83, статті 86 Закону №889-VIII на підставі його заяви від 17.08.2023, яку ним було відкликано 18.08.2023.

Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував на тому, що у разі, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Разом із тим, законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у разі взаємної згоди сторін такого договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, в ній (заяві) мають бути зазначені прохання звільнити його (працівника) за угодою сторін і дата звільнення. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін із посиланням на відповідну правову норму і раніше домовлена дата звільнення.

Передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України) та з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41 КЗпП України) тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме із цих підстав.

У справі, яка розглядається, судом встановлено, що звільнення позивача здійснено відповідно до статті 86 Закону №889-VIII на підставі поданої ним власноручно написаної заяви, у якій останнім чітко визначено підставу звільнення - за угодою сторін, а також дату припинення трудових відносин 21.08.2023.

Згода Держгеокадастру із зазначеною пропозицією ОСОБА_1 підтверджується резолюцією на вказаній заяві і листом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 21.08.2023 №21-1530-05.1/20179, яким погоджено звільнення останнього.

Разом із тим, 18.08.2023 адвокатом Кухаруком І.М. на електрону пошту Держгеокадастру направлено заяву ОСОБА_1 від 18.08.2023, в якій позивач просить не розглядати його заяву від 17.08.2023 про звільнення з посади, оскільки ним буде подано нову заяву про звільнення за угодою сторін після виплати йому заробітної плати за період з жовтня 2020 по березень 2021.

Верховний Суд у постанові від 21.10.2021 у справі №540/1615/19 зазначив, що розглядаючи позовні вимоги щодо скасування наказу про припинення трудового договору за угодою сторін, суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, останній не має права в односторонньому порядку відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою на це роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) і працівника.

Приписами чинного законодавства для роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) не передбачено обов`язку приймати відкликання працівником своєї заяви про звільнення у разі досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.

Згідно із усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (роботодавцем) про припинення трудового договору за угодою сторін, такий договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості можливе лише в разі взаємної згоди на це власника або уповноваженого ним органу (роботодавця) і працівника.

Про необхідність взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу і працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України зазначено у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 в справі №404/3049/15-ц (6-1269цс16). Відповідних висновків дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 27 березня 2019 в справі №524/3490/17-ц, від 22 квітня 2019 в справі №759/11508/16-ц, від 19 липня 2019 в справі №452/1839/16-а, від 27 травня 2020 в справі №404/6236/19, від 15 липня 2020 в справі №733/498/17, від 31 серпня 2020 в справі №359/5905/18, від 07 жовтня 2020 в справі №234/3268/19, від 29 жовтня 2020 в справі №826/3388/18, від 21 квітня 2021 в справі №758/11224/18 та від 28 квітня 2021 в справі №647/3372/19.

Суд встановив, що на момент складання заяви про звільнення за угодою сторін з 21.08.2023 в ОСОБА_1 існувало відповідне волевиявлення на припинення трудового договору за зазначеною підставою, а наступна зміна ним власного рішення не впливає на чинність вже досягнутої домовленості з роботодавцем, без згоди останнього на таку зміну.

Додатково колегія суддів звертає увагу на наступне.

Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» встановлено основні організаційно - правові засади електронного документообігу та використання електронних документів.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» суб`єкти електронного документообігу - автор, підписувач, адресат та посередник, які набувають передбачених законом або договором прав і обов`язків у процесі електронного документообігу.

Статтею 5 вищевказаного Закону визначено, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Згідно статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачає, що для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Відносини, пов`язані з використанням удосконалених та кваліфікованих електронних підписів, регулюються Законом України «Про електронні довірчі послуги». Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що електронний підпис прирівнюється до особистого підпису людини, а також містить ідентифікаційні її дані, які дають змогу однозначно встановити особу підписанта.

Відповідно до вимог чинного законодавства кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису, а це означає, що лише підписана кваліфікованим електронним підписом заява ОСОБА_3 може прирівнюватися до паперового документу та може бути належним доказом при виникненні трудового спору.

З матеріалів справи вбачається, що файл, який о 16:22 18.08.2023 надісланий на адресу електронної пошти Держгеокадаетру представником позивача ОСОБА_2 , не підписано кваліфікованим електронним підписом позивача, а отже така подана заява не може прирівнюватися до паперового документу та відповідно, не може бути належним доказом по справі.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 січня 2024 року у справі № 140/32397/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. І. Шинкар