Справа № 160/23415/24
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2024-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-
27 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 , в якій просить:
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та виплати додаткової винагороди під час дії воєнного стану за період з 01.12.2023 по 10.05.2024 з розрахунку 30 000 гривень на місяць.
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити додаткову винагороду під час дії воєнного стану за період з 01.12.2023 по 10.05.2024 з розрахунку 30 000 гривень на місяць у розмірі 159 670 грн.
В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона наказом начальника військової служби правопорядку у Збройних Силах України - начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 06.07.2018 року №73 була призначено на посаду старшого офіцера відділення персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 .
ОСОБА_1 вважає протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати їй додаткової винагороди під час дії воєнного стану за період з 01.12.2023 року по 10.05.2024 року з розрахунку 30 000 гривень на місяць, у зв`язку з чим звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2024 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Відповідно до пункту 2 розділу XXXIV Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260, на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" виплачується в розмірі 30 000 гривень -військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань) у складі діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави згідно з переліком завдань, затвердженим Міністром оборони України.
Згідно з бойовим розпорядженням командувача оперативно-стратегічного угруповання військ " ІНФОРМАЦІЯ_2 " від 11.02.2023 №БР-ОСУВ/ОГ/466дск/п особовий склад військової частини був залучений до складу сил і засобів та поставлено завдання відповідно до статей 3,8 Закону України "Про військову службу правопорядку у Збройних Силах України".
Відповідно до службового листа начальника штабу - заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.02.2024 за вих. №306/фес/816 було визначено, що з метою забезпечення ефективного функціонування системи внутрішнього контролю, дотримання принципів законності та ефективного використання бюджетних коштів, уникнення ризиків переплат грошового забезпечення начальник військової служби правопорядку у Збройних Силах України - начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 наказав командиру військової частини НОМЕР_1 здійснювати нарахування та виплату додаткової винагороди за виконання завдань, визначених пунктом 1 службового листа від 29.01.2024 року №306/фес/760, а також за виконання завдань щодо боротьби з диверсійно-розвідувальними групами.
У період з 01.12.2023 року по 10.05.2024 року жодних завдань, визначених у службових листах тимчасово-виконуючого обов`язки начальника штабу - заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 16.01.2024 року за вих. №306/фес/398, начальника штабу - заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 29.01.2024 за вих. №306/фес/760 та начальника штабу - заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.02.2024 за вих.№306/фес/816, не виконувала.
Додатково визначено, що військова частина НОМЕР_1 не може надати витяги вище зазначених документів на підставі частини 2 статті 6, частини 1 статті 21 Закону України "Про інформацію" та частини 2 статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації", Переліку відомостей Міністерства оборони України, які містять службову інформацію (ПСІ-2023), затвердженого наказом Міністерства оборони України від 17.10.2023 №605, оскільки документи містять службову інформацію з обмеженим доступом.
З урахуванням викладеного, представник відповідача зазначив, що в даному випадку відсутня бездіяльність військової частини НОМЕР_1 .
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 - позивач, ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 26.09.2006 року по теперішній час проходить військову службу у Збройних Силах України.
Наказом начальника військової служби правопорядку у Збройних Силах України - начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 06.07.2018 року №73 ОСОБА_1 призначена на посаду старшого офіцера відділення персоналу штабу територіального управління військової служби правопорядку військової частини НОМЕР_1 .
Згідно з бойовим розпорядженням командувача оперативно-стратегічного угруповання військ " ІНФОРМАЦІЯ_2 " від 11.02.2023 №БР-ОСУВ/ОГ/466дск/п особовий склад військової частини НОМЕР_1 був залучений до складу сил і засобів та поставлено завдання відповідно до статей 3,8 Закону України "Про військову службу правопорядку у Збройних Силах України".
Відповідно до службового листа начальника штабу - заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.02.2024 року за вих.№306/фес/816 було визначено, що з метою забезпечення ефективного функціонування системи внутрішнього контролю, дотримання принципів законності та ефективного використання бюджетних коштів, уникнення ризиків переплат грошового забезпечення начальник військової служби правопорядку у Збройних Силах України - начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 наказав командиру військової частини НОМЕР_1 здійснювати нарахування та виплату додаткової винагороди за виконання завдань, визначених пунктом 1 службового листа від 29.01.2024 року №306/фес/760, а також за виконання завдань щодо боротьби з диверсійно-розвідувальними групами.
Додатково визначено, що військова частина НОМЕР_1 не може надати витяги вище зазначених документів на підставі частини 2 статті 6, частини 1 статті 21 Закону України "Про інформацію" та частини 2 статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації", Переліку відомостей Міністерства оборони України, які містять службову інформацію (ПСІ-2023), затвердженого наказом Міністерства оборони України від 17.10.2023 № 605, оскільки документи містять службову інформацію з обмеженим доступом.
ОСОБА_1 вважає протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати їй додаткової винагороди під час дії воєнного стану за період з 01.12.2023 року по 10.05.2024 року з розрахунку 30 000 гривень на місяць, у зв`язку з чим звернулася до суду з цим позовом.
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року за №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до абзацу 1 частини 4 статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Абзацом 2 частини 4 статті 9 Закону №2011-XIIпередбачено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Кабінет Міністрів України прийняв постанову №704 від 30.08.2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набрала чинності з 01.03.2018 року.
Пунктом 8 постанови №704 установлено, що умови грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються цією постановою та іншими актами Кабінету Міністрів України.
Таким чином, механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, визначений Порядком №260.
Згідно з пунктом 2 Порядку №260, грошове забезпечення військовослужбовця включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту); допомоги.
Пунктом 3 Порядку №260 встановлено, що підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).
Відповідно до пункту 17 Порядку №260, на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.
Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану" у зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні введений воєнний стан з 24.02.2022 року, який неодноразово продовжувався відповідними Указами Президента України та триває до теперішнього часу.
На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64"Про введення воєнного стану в Україні" та №69 "Про загальну мобілізацію" Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 28.02.2022 року №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", яка набрала чинності 28.02.2022 року та застосовується з 24.02.2022 року.
Відповідно до абзаців 16, 22 пункту 2 розділу XXXIV «Особливості виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану» Порядку №260, на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» виплачується в таких розмірах: 30 000 гривень - військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань): у складі діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави згідно з переліком завдань, затвердженим Міністром оборони України.
Згідно з пунктами 1-2 постанови №168 виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
- управління підпорядкованими підрозділами під час ведення (підготовки) бойових (спеціальних) дій тощо;
- охорона, оборона та всебічне забезпечення розгорнутих пунктів управління та їх елементів (в тому числі з забезпечення функціонування системи зв`язку, експлуатаційно-технічного обслуговування, логістичного, медичного, фінансово-економічного, юридичного, морально-психологічного, кадрового, документаційного забезпечення, забезпечення скритим управлінням військами, шифрованим та кодовим зв`язком, підтримки);
- протидія інформаційно-психологічному впливу противника;
- вивчення та аналіз морально-психологічного стану особового складу підрозділів;
- інформаційний супровід діяльності та задоволення інформаційних потреб особового складу військових частин (підрозділів).
Згідно постанови Верховного Суду від 02.04.2019 року по справі №822/1878/18, листи міністерств, інших органів виконавчої влади не є нормативно-правовими актами у розумінні статті 117 Конституції України, а відтак не є джерелом права відповідно до статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України.
Також, Верховний Суд у постанові від 18.07.2019 року в справі №826/2426/16 зазначив, що листи - це службова кореспонденція, вони можуть носити лише роз`яснювальний, інформаційний та рекомендаційний характер і не повинні містити нових правових норм, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер.
Таким чином, суд погоджується з доводами позивача, що службові листи начальника штабу - заступника начальника військової частини від 16.01.2024 року №306/фес/398, від 29.01.2024 року №306/фес/760 та від 01.02.2024 року №306/фес/816 не можуть вважатися актами, які затверджено військовою службою правопорядку Збройних Сил України, а є лише службовою кореспонденцією, яка носить лише роз`яснювальний, інформаційний або рекомендаційний характер.
Щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити додаткову винагороду у визначеній позивачем сумі, суд зазначає, що розрахунок грошового забезпечення є компетенцією відповідача як суб`єкта, в якому позивач проходила службу та який виплачував йому грошове забезпечення, а тому, саме на відповідача покладається такий обов`язок.
При цьому суд є правозастосовчим органом та не може підміняти суб`єкт владних повноважень, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до виключної компетенції такого суб`єкта владних повноважень, у зв`язку з чим суд вважає їх передчасними та такими, що наразі не підлягають задоволенню.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2024 року по справі №160/4419/24.
Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .
Щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Відповідно до частини 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
З урахуванням звільнення позивача від сплати судового збору, розподіл судових витрат судом не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України, до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.М. Олійник