Справа № 320/15693/23
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2024-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Бєлової Л.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2023 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 (ОСОБА_1) до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м .Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області від 13.09.2022 №444 про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Арабської Республіки Єгипет, виданого 21.10.2010 ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що порушено право позивача на безпосередню участь у проведенні процедури про скасування дозволу на імміграцію в Україні, його не повідомлено належним чином про розгляд справи, щодо нього, що призвело до неможливості ним надати пояснення. Також, позивач стверджує, що не отримував листа від відповідача, щодо скасування його дозволу на імміграцію.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому вказано, що оскаржуване позивачем рішення є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2023 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Доводи апеляційної скарги за своїм змістом дублюють доводи відповідача викладені у відзиві на позовну заяву.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач є громадянином Арабської Республіки Єгипет, що підтверджується нотаріально посвідченим перекладом паспорту від 13.06.2023 року №21384.

06.09.2010 позивачем подано відповідачу заяву щодо видачі йому дозволу на імміграцію в Україну, у зв`язку з тим, що він став батьком громадянки України.

Після перевірки, зазначених в заяві даних, Головним управлінням міністерства внутрішніх справ України в Київській області позивачу видано дозвіл на імміграцію в Україну від 21.10.2010 №17/8614 відповідно до п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію».

На підставі отриманого дозволу позивачем подано до ВГІЗФО ГУ МВС України в Київській області заяву від 29.10.2010 про оформлення посвідки на постійне проживання.

За результатами розгляду вказаної заяви Відділом ГІРФО ГУ МВС України в Київській області була видана посвідка на постійне місце проживання в Україні терміном «безстроково» від 27.10.2010 №КВ 17153/68082 та у подальшому, в порядку обміну, замінена посвідкою від 30.05.2014 НОМЕР_1 .

В подальшому позивач був позбавлений батьківських прав заочним рішенням Макарівського районного суд Київської області від 12.03.2013 у справі №370/242/13-ц.

Згідно листа Голосіївського відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області від 10.06.2022 №8010.6.1./27960-22 позивач звернувся із заявою про обмін посвідки на постійне місце проживання від 30.05.2014 НОМЕР_1 .

Результатом розгляду зазначеної заяви, став висновок ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області від 13.05.2022 р, яким рекомендовано скасувати рішення ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області від 21.10.2010 №17/8614 про надання позивачу дозволу на імміграцію.

Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області прийнято рішення від 13.09.2022 №444, яким на підставі п.1 ч.1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію позивача та видана на його підставі посвідка на постійне проживання.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу, оскільки на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення Закон України «Про імміграцію» не містив такої підстави для скасування дозволу на імміграцію в Україну як позбавлення іммігранта батьківських прав стосовно дитини, яка є громадянином України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року № 2491-III (далі по тексту - Закон № 2491-III), Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI (далі по тексту - Закон № 3773-VI), Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію; поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 (далі по тексту - Порядок № 1983), Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №321 (далі по тексту - Порядок №321).

Статтею 1 Закону № 2491-III визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США, зареєстровану у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 7) особи, які безперервно прожили на території України протягом трьох років з дня надання їм статусу біженців в Україні чи притулку в Україні, а також їхні батьки, чоловіки (дружини) та неповнолітні діти, які проживають разом з ними.

Відповідно до статті 4 Закону № 2491-III (в редакції станом на момент надання позивачу дозволу на імміграцію) дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України; 6) особам без громадянства, які проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом двох років з дня визнання їх особами без громадянства.

Як вбачається з матеріалів справи позивач отримав дозвіл на імміграцію поза квотою, як особа, яка є батьком громадянки України.

У той же час, згідно зі ст. 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону № 2491-III, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (далі по тексту - Порядок № 1983).

У відповідності до підпункту 3 пункту 2 цього Порядку № 1983 (в редакції, чинній на момент прийняття рішення про надання або відмову у наданні дозволу на імміграцію), рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи територіальні підрозділи Департаменту в міських, районних у містах управліннях органів внутрішніх справ (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Згідно пункту 12 Порядку № 1983 (в редакції, чинній на момент прийняття рішення про надання або відмову у наданні дозволу на імміграцію) територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Отже, за змістом наведених норм прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Пунктом 21 Порядку №1983 визначено, що дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу (пункт 22 Порядку №1983).

З матеріалів справи вбачається, що у висновку, затвердженому заступником начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, проведеною перевіркою матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію встановлено, що позивач позбавлений батьківських прав відповідно до рішення Макарівського районного суд Київської області від 12.03.2013 у справі №370/242/13-ц.

З огляду на що, відповідач дійшов висновку про наявність підстав для скасування позивачу дозволу на імміграцію.

Отже, відповідач, при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні та видачі посвідки на постійне місце проживання в Україні, проводив перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача, та керуючись пунктом 1 частини 3 статті 4 Закону № 2491-III, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу, визначених в у цьому Законі, не виявив, у зв`язку з чим видав посвідку на постійне місце проживання в Україні, що підтверджується дозволом на імміграцію в Україну від 21 жовтня 2010 року №17/8614.

Посилаючись на пункт 1 частини 1 статті 12 Закону № 2491-III, як у висновку так і у відзиві на позовну заяву, відповідач зазначає, що дозвіл на імміграцію позивача підлягає скасуванню, оскільки підставою для отримання дозволу стали свідомо надані неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність.

Таким чином, на думку відповідача, документ, який слугував підставою для прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію позивачу в 2010 році є неправомірним, оскільки суперечить вимогам імміграційного законодавства України.

Проте, матеріали справи не містять доказів того, що підставою для отримання позивачем дозволу на імміграцію в Україну були свідомо надані позивачем неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність.

В обґрунтування оскаржуваного рішення про скасування дозволу на імміграцію відповідач посилається на заочне рішення Макарівського районного суду Київської області від 12.03.2013 у справі №370/242/13-ц, яким позивач був позбавлений батьківських прав та внесена відповідна інформація в Державний реєстр актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про імміграцію» щодо вдосконалення умов і порядку імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства» від 29.06.2023 №3180-ІХ доповнено ст. 12 Закону №2491 пунктом 5-3) з наступним змістом - дозвіл на імміграцію може бути скасовано у випадку коли іммігрантом отримано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 цього Закону, якщо рішенням суду, яке набрало законної сили, його позбавлено батьківських прав стосовно дитини, яка є громадянином України.

Разом із тим, на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення Закон №2491 не містив такої підстави для скасування дозволу на імміграцію в Україну як позбавлення іммігранта батьківських прав стосовно дитини, яка є громадянином України.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, не надав суду належних доказів, які б доводили, що скасування дозволу про імміграцію позивача відбулось на підставі, передбаченій Законом.

Колегія суддів наголошує, що апеляційна скарга відповідача повністю дублює відзив на позовну заяву, тобто в ній не наведено норм законодавства, які порушені чи не враховані судом першої інстанції, не спростовано викладену у рішенні суду правову позицію та не спростовано доводів позивача, які стали підставою для задоволення позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 04.11.2024.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

В.О. Аліменко

Л.В. Бєлова