Справа № 308/15997/24
Суддя: Голяна О. В.
Дата ухвалення: 2024-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2024 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючого судді Голяни О.В., за участю секретаря судового засідання Маняка В.В., представників позивача адвокатів Жупана А.Ю., Гриня Д.Д., представника відповідача Радя О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді матеріали адміністративного позову громадянки Лаоської Народно Демократичної Республіки ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Жупан Артур Юрійович, до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження, негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (далі - ГУ ДМС України у Закарпатській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ДМС України у Закарпатській області від 28 серпня 2024 року про примусове повернення до країни походження Пхонесомбатх Ванпхенг.

Протиправність оскаржуваного рішення обґрунтовує тим, що міграційним органом при прийнятті рішення про примусове повернення позивача до країни походження не враховано обставин її сімейного стану, наявності чоловіка та малолітньої дитини, тривалий період проживання на території України, що є непропорційним втручанням з боку держави та має наслідком порушення права на повагу до приватного і сімейного життя.

ГУ ДМС України у Закарпатській області подало до суду відзив на позовну заяву, зміст якого зводиться до того, що відповідач під час прийняття оскаржуваного рішення діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України і законами України, в тому числі й положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а тому правові підстави щодо скасування рішення про примусове повернення відсутні.

Заяви, клопотання учасників справи; інші процесуальні дії

04.10.2024 представником позивача заявлено письмове клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю позивача доглядом за малолітньою дитиною.

11.10.2024 представником позивача заявлено письмове клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю забезпечення явки перекладача в судове засідання.

15.10.2024 представником позивача заявлено усне клопотання про відкладення розгляду справи.

25.10.2024 в судовому засіданні представником позивача заявлено усне клопотання про оголошення перерви в судовому розгляду з зв`язку з необхідністю узгодження правової позиції з його клієнтом позивачем по справі.

Пояснення осіб, що з`явилися, в судовому засіданні

Позивач в судове засідання повторно не з`явилася, однак слід врахувати, що ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, так як повістки про виклик до суду були вручені її представнику, а відповідно до ч.10 ст.126 КАС України вручення повістки представнику учасника справи вважається також врученням повістки і цій особі.

Згідно з вимогами ч.1, п.2 ч.3, ч.5 ст.205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), незалежно від причин неявки. У разі неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду, якщо неявка перешкоджає розгляду справи. Якщо відповідач наполягає на розгляді справи по суті, справа розглядається на підставі наявних у ній доказів. До позивача, який не є суб`єктом владних повноважень, положення цієї частини застосовуються лише у разі повторної неявки.

Статтею 288 КАС України передбачено скорочені строки розгляду таких справ протягом 10 днів, представник позивача наполягав на розгляді справи у відсутності позивача.

Враховуючи вищевикладене, справу розглянуто за відсутності позивача, однак слід врахувати, що представництво інтересів ОСОБА_1 в судовому засіданні здійснювали її представники адвокати Жупан А.Ю., Гриньо Д.Д.

В судовому засіданні 25.10.2024 представник позивача адвокат Жупан А.Ю. позов підтримав повністю з підстав, викладених у такому. Пояснив, що на території України позивач перебувала легально до 12 квітня 2021. Продовжити дозвіл перебування на території України ОСОБА_1 дитини, складна епідеміологічна ситуація, пов`язана з COVID-19, а також повномасштабне вторгнення Російської Федерації в Україну. 28.08.2024 року позивачка прийшла добровільно на прийом до управління ДМС в Закарпатській області для продовження дозволу для перебування на території України. При оголошенні позивачу оскаржуваного рішення перекладач відповідачем не залучався, а переклад здійснювався позивачу на її рідну мову за допомогою Google перекладача.

Представник позивача адвокат Гриньо Д.Д. в судовому засіданні 04.11.2024 послався на те, що рішення про дозвіл на імміграцію ОСОБА_1 , що прийнято 13.01.2021 року Головним управлінням Державної міграційної служби в Харківській області, було продовжено на 2 роки, тобто до 14.01.2023 року, згідно Постанови КМУ №757 від 21.07.2021 року, а за постановою КМУ №1202 від 21.10.2022 року «Про деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції в умовах воєнного стану» закінчення строку посвідки на тимчасове проживання ОСОБА_2 в Україні після 24 лютого 2022 року є підтвердженням законних підстав для проживання в Україні позивача на період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення чи скасування.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві. Додатково пояснив, що ОСОБА_1 05.12.2020 в`їхала на територію України через пункт пропуску «Бориспіль» на наданого візою дозволу. При прийнятті оскаржуваного рішення про повернення був присутній перекладач ОСОБА_3 , зауважень щодо перекладу від ОСОБА_1 не поступало.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Лаоської Народно Демократичної республіки, що підтверджується копією паспорта № НОМЕР_1 , виданого 30 травня 2017 року.

В судовому засіданні з пояснень представника відповідача встановлено, що на територію України позивач в`їхала 05.12.2020 на підставі наданого візою дозволу, що представником позивача не оспорювалося, і перебувала легально території України до 12 квітня 2021.

З копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 30 серпня 2024 року слідує, що 20 січня 2021 року між громадянином України ОСОБА_4 та громадянкою Лаоської Народно Демократичної республіки ОСОБА_1 зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку « ОСОБА_5 », дружині « ОСОБА_6 ».

Відповідно до копії свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 від 10 квітня 2021, дитина ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Харків, Україна. Його батьками записані: батько - ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_1 .

28 серпня 2024 року першим заступником начальника ГУ ДМС України у Закарпатській області Бердар О.М. винесено постанову серії ПН МЗК 001663 про накладення на ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 203 КУпАП, адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн.

Виходячи зі змісту постанови встановлено, що 28.08.2024 року о 15 год. 00 хв. виявлено громадянку Лаоської Народно Демократичної республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка порушила перебування в Україні, а саме: після закінчення дозволеного строку перебування вчасно не покинула територію України та перевищила дозволений термін перебування на 1235 днів.

28 серпня 2024 року ОСОБА_1 добровільно сплатила адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400,00 гривень за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 203 КУпАП, що підтверджується банківською квитанцією № .

28 серпня 2024 року головним спеціалістом ГУ ДМС України у Закарпатській області Лізанцем Б., за участю перекладача ОСОБА_3 , громадянки Лаоської Народно Демократичної республіки ОСОБА_1 , прийнято рішення № 016413, затверджене першим заступником начальника ГУ ДМС України у Закарпатській області ОСОБА_8 , про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянки Лаоської Народно Демократичної республіки ОСОБА_1 .

В указаному рішенні встановлено, що 28.08.2024 року в ході проведення цільових профілактичних заходів з нагляду та контролю за виконанням законодавства в міграційній сфері в м. Ужгороді виявлено громадянку Лаоської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_9 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка порушила правила перебування в Україні, а саме після закінчення дозволеного строку перебування вчасно не покинула територію України та перевищила дозволений термін перебування на 1235 днів. Вищезазначена іноземка документована паспортом громадянки Лаоської Народної Демократичної Республіки РА0129909. 28.08.2024 року громадянку Лаоської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_9 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 203 КУпАП. Постановою про накладання адміністративного стягнення накладено штраф у розмірі 3400 грн. Громадянка Лаоської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_9 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , до органів та підрозділів міграційної служби з заявою і документами, необхідних для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або для продовження строку перебування не зверталася, підстав для подальшого законного перебування в Україні в неї немає. Ураховуючи вищевикладене, з метою забезпечення виконання положень статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» було вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянку Лаоської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_9 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язано її покинути територію України у термін до 26.09.2024 року.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням про примусове повернення з України, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінка суду.

У даній справі предметом судового розгляду є оскарження рішення про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства з підстав позбавлення позивача таким рішенням її права на спілкування з родиною.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з частиною другою статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає та встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» надано визначення поняття іноземця та особи без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, як іноземця та особи без громадянства, які перебувають на території України протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант це, зокрема, іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеною їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Частинами першою-третьою статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно з частинами першою та третьою статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Частиною шістнадцятою статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Процедуру продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено Порядком продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. № 150 (далі Порядок №150).

Відповідно до Порядку № 150 , а саме підпункту 1 пункту 2 встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи у разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав). Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

Матеріали справи не містять доказів щодо звернення позивача до Державної міграційної служби із заявою про продовження строку перебування на території України, а саме не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення строку перебування Пхонесомбатх Ванпхенг в Україні, тобто до 09 квітня 2021 року.

Частиною першою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в свою чергу, передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України №353/271/150 від 23 квітня 2012 року (далі Інструкція).

Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусове видворення на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Пунктом 5 розділу І Інструкції передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Як встановлено під час розгляду справи та підтверджено матеріалами справи, громадянка Лаоської Народно Демократичної республіки ОСОБА_1 з 12 квітня 2021 знаходилася на території України нелегально, що є грубим порушенням з боку позивача законодавства про правовий статус іноземців, що відповідно було підставою для відповідача для прийняття рішення про примусове повернення позивача за межі України до країни походження.

Підстав для заборони примусового повернення або примусового видворення позивача, встановлених статтею 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» судом не встановлено. Пхонесомбатх Ванпхенг не надала доказів на підтвердження того, що на території країни походження існує реальна загроза її здоров`ю, свободі пересування та волі.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на такі обставини як її сімейний стан, наявність у неї дитини, тривалий період проживання на території України, оскільки такі обставини в наведеному у статті 31 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства переліку відсутні.

Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 10 жовтня 2019 року у справі №2340/2910/18, від 18 березня 2021 року у справі №522/1441/18 та від 29 травня 2023 року у справі №522/5683/22, неодноразово наголошував на тому, що сам по собі факт наявності у іноземця на території України дружини та дітей, як і відсутність у країні походження близьких родичів, а також будь-якого майна, не спростовує встановлені відповідачем порушення з боку позивача та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України.

При цьому бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства (постанови Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі №343/2242/16, від 10 жовтня 2019 року у справі №2340/2910/18, від 12 серпня 2020 року у справі №755/14023/17, від 13 жовтня 2021 року у справі №263/14519/20, від 13 квітня 2021 року у справі №211/1113/18(2-а/211/91/18), від 26 січня 2022 року у справі №200/9761/20-а).

Саме по собі проживання особи на території України протягом тривалого часу та факт наявності чоловіка та дитини не означає автоматично, що особа абсолютно захищена від примусового повернення до країни походження міркуваннями збереження її приватного життя, внаслідок зобов`язань держави відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тобто мова йде про відповідальність самого позивача, який був свідомий того, що його міграційний статус робить збереження сімейного життя сумнівним з огляду на перебування його на території України нелегально.

Не заперечує того, що сам по собі факт шлюбу, та навіть народження дітей, не є перешкодою для видворення іноземця за межі країни перебування, і Європейський суд з прав людини.

Так, у справі Jeunesse v. the Netherlands (no 12738/10) Європейський суд з прав людини відзначив, що: «коли держава-учасниця толерує присутність іноземця на своїй території… така держава-учасниця дозволяє іноземцю приєднатися до суспільства приймаючої країни, формувати стосунки та створити родину. Однак це не тягне за собою автоматично обов`язку влади держави-учасниці, внаслідок зобов`язань відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дозволити йому чи їй оселитися в цій країні».

Міркування позивача стосовно того, що повномасштабне вторгнення Російської Федерації на територію України і введення воєнного стану стали перешкодою для продовження строку перебування на території України суд відкидає, так як термін дозволу перебування позивача закінчився 12 квітня 2021, тобто ще за 11 місяців до такого вторгнення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 № 651 карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, був відмінений 30 червня 2023 р. на всій території України, однак ОСОБА_1 і після відміни карантину до відповідних органів за дозвільними документами не зверталася.

Отже, як встановлено судом, позивач легально перебувала на території України до 12 квітня 2021, однак після закінчення зазначеного строку до відповідних органів за дозвільними документами, захистом чи отримання статусу біженця не зверталася, а отже зі збігом відповідного строку остання знаходилася на території України нелегально, що є грубим порушенням законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Посилання рішення представника позивача на законність перебування позивача на території України з посиланням на постанови Кабінету Міністрів України №757 від 21.07.2021 року, №1202 від 21.10.2022 року про «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції в умовах воєнного стану» суд відкидає, так як постанова Кабінету Міністрів України №757 від 21.07.2021 року стосувалася осіб, які отримали дозвіл на імміграцію в період карантину, відтак до Пхонесомбатх Ванпхенг дана постанова не може бути застосована, так як остання не оформлювала дозвіл на імміграцію, а постанова Кабінету Міністрів України №1202 від 21.10.2022 року про «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції в умовах воєнного стану» врегулювала питання оформлення/ обміну посвідок на тимчасове проживання іноземцям, строк дії посвідок яких закінчився після 24.02.2022, та зобов`язала таких подати документи для обміну посвідок протягом 30 днів з дня закінчення воєнного стану, а тому аналогічно не може бути застосована відносно позивача.

Посилання представника позивача на те, що позивач не розуміє української мови та під час ознайомлення з текстом рішення органу ДМС був відсутній перекладач, не знайшли свого підтвердження в суді та не підтвердженні відповідними доказами.

За таких обставин, суд не бачить неспівмірності та непропорційності між застосованими до позивача заходами, передбаченими частиною першою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та його інтересами і правами, позаяк такі є адекватним реагуванням уповноваженого органу на порушення міграційного законодавства. Відповідач під час прийняття оскаржуваного рішення діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України і законами України, в тому числі й положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Разом з тим, суд вважає за необхідне зауважити, що оскільки позивачу не заборонено в`їзд в Україну, тож після здійснення необхідних дій щодо законності перебування в Україні, вона матиме можливість повернутися.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач довів обставини на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Таким чином, суд зазначає, що дії відповідача під час прийняття оскаржуваного рішення є правомірними, відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України і законами України, в тому числі й положеннями Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а тому правові підстави щодо скасування рішення про примусове повернення відсутні.

З цих підстав, керуючись статтями 1-3, 77, 241-246, 268-271, 288 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 28 серпня 2024 року про примусове повернення до країни походження ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина Лаоської Народно Демократичної республіки № НОМЕР_1 від 30 травня 2017 року.

Відповідач: Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, місце знаходження: м. Ужгород, вул. Грибоєдова, 12А, .

Суддя О.В. ГОЛЯНА