Справа № 520/7545/24
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2024-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2024 р.Справа № 520/7545/24

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.07.2024, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі №520/7545/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі позивач, ОСОБА_1 , апелянт) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (надалі ГУ ДПС у Харківській області, відповідач), в якому просив визнати протиправним і скасувати податкові повідомлення-рішення № 0-2030-UA0028556 від 24.10.2023, № 0-2030 від 03.03.2023, № 0-2030-UA0028556 від 24.10.2023, № 0-2030-UA0028556 від 24.10.2023, № 0-2030 від 03.03.2023, № 0-2030 від 03.03.2023, № 0-2030-UA00028556 від 24.10.2023, № 0-2030 від 03.03.2023, № 0-2030-UA0028556 від 24.10.2023, № 0-2030 від 03.03.2023, № 0-2030-UA0028556 від 24.10.2023 № 0-2030-UA0028556 від 24.10.2024, № 05-2030-UA0028556 від 24.10.2023, № 0-UA0028556 від 24.10.2023, прийняті ГУ ДПС у Харківській області.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08 липня 2024 року позов ОСОБА_1 - залишено без задоволення.

Не погодившись з цим судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08 липня 2024 року по справі та ухвалити постанову про задоволення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт покликався на те, що він є власником декількох нежитлових будівель. У зв`язку з цим у 2023 році він отримав від податкового органу спірні податкові повідомлення-рішення, якими визначені суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Стверджує, що обраховані податковим орган суми податку є неправильними, оскільки вважає, що ці приміщення ним використовувалися у власній господарській діяльності, яка звільняє його від обов`язку сплати цього податку. Також вказує на протиправне застосування до складських приміщень позивача ставки податку у розмірі 1% від мінімальної заробітної плати, вважаючи, що відповідно до рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про місцеві податки і збори у м. Харкові» від 22.02.2017 № 542/17 відповідач мав застосувати ставку податку у розмірі 0,1 % від мінімальної заробітної плати. Також вказав на невідповідність спірних податкових повідомлень-рішень вимогам чинного законодавства до такого виду рішень, що виявилося у незазначенні у них інформації про повне найменування об`єкту (літера будівлі), ставка застосованого податку.

ГУ ДПС у Харківській області не погодилося з доводами апеляційної скарги та подало відзив на неї, у якому просило у задоволенні скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з положеннями ч. 1, 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази на які сторони посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 є власником декількох нежитлових будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з даними витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Позивач є власником:

1) Нежитлової будівлі «Д-1» загальною площею 673,4 кв.м, тип будівлі склад, про що прямо вказано у витягу з Реєстру речових прав на нерухоме майно. Будівля належить Позивачу на підставі Договору про поділ майна, що є у спільній частковій власності, зареєстрованому за номером №580 від 29.03.2018, посвідченим Г.І. Малаховою, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу;

2) Нежитлової будівлі «Г-1» загальною площею 673,4 кв.м, тип будівлі склад, про що прямо вказано у витягу з Реєстру речових прав на нерухоме майно. Будівля належить Позивачу на підставі Договору про поділ майна, що є у спільній частковій власності, зареєстрованому за номером №580 від 29.03.2018, посвідченим ОСОБА_2 Документ сформований в системі Малаховою, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ;

3) Нежитлової будівлі «Л1-1» загальною площею 121,1 кв.м, тип будівлі склад, про що прямо вказано у витягу з Реєстру речових прав на нерухоме майно. Будівля належить Позивачу на підставі Договору про поділ майна, що є у спільній частковій власності, зареєстрованому за номером №580 від 29.03.2018, посвідченим Г.І. Малаховою, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу;

4) Нежитлової будівлі «ЛЛ2-1» загальною площею 288,0 кв.м, тип будівлі склад, про що прямо вказано у витягу з Реєстру речових прав на нерухоме майно. Будівля належить Позивачу на підставі Договору про поділ майна, що є у спільній частковій власності, зареєстрованому за номером №580 від 29.03.2018, посвідченим Г.І. Малаховою, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу;

5) Нежитлової будівлі «ЕЕ1-1» загальною площею 139,5 кв.м, тип будівлі склад, про що прямо вказано у витягу з Реєстру речових прав на нерухоме майно. Будівля належить Позивачу на підставі Договору про поділ майна, що є у спільній частковій власності, зареєстрованому за номером №580 від 29.03.2018, посвідченим Г.І. Малаховою, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ;

6) Часткою в розмірі 98/100 у праві власності на нежитлові будівлі літ. "А-1" загальною площею 673,4 кв.м, літ. "Е1-1" площею 252,7 кв.м, літ. "Л2-1" загальною площею 288,1 кв.м, літ. "Б-1" загальною площею 673,4 кв.м. Частка належить Позивачу на підставі Договору купівлі-продажу від 22.05.2018, зареєстрованим за № 1059, посвідченим Г.І. Малаховою, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ;

7) Часткою в розмірі 2/100 у праві власності на нежитлові будівлі літ. "А-1" загальною площею 673,4 кв.м, літ. "Е1-1" площею 252,7 кв.м, літ. "Л2-1" загальною площею 288,1 кв.м, літ. "Б-1" загальною площею 673,4 кв.м. Частка належить Позивачу на підставі Договору дарування від 22.05.2018, зареєстрованим за № 1057, посвідченим Г.І. Малаховою, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу;

8) Часткою в праві власності на нежитлову будівлю літ. «Х-1» площею 812,7 кв. м., тип будівлі склад, про що прямо вказано у витягу з Реєстру речових прав на нерухоме майно. Частка належить Позивачу на підставі Договору дарування від 22.05.2018, зареєстрованим за № 1065, посвідченим Г.І. Малаховою, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, довідки від 17.04.2020, видавник: ФОП ОСОБА_3 , та технічного паспорту;

9) Часткою в праві власності на нежитлову будівлю літ. «Х-1» площею 812,7 кв. м., тип будівлі склад, про що прямо вказано у витягу з Реєстру речових прав на нерухоме майно. Частка належить Позивачу на підставі Договору дарування від 22.05.2018, зареєстрованим за № 1062, посвідченим Г.І. Малаховою, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, довідки від 17.04.2020, видавник: ФОП ОСОБА_3 , та технічного паспорту).

Крім цього, Позивачу на праві власності належать:

1) 2 частки у розмірі 1/4 у праві власності на квартиру загальною площею 89,5 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності на одну частку належить Позивачеві на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 05 лютого 2004 року, інша частка належить Позивачу на підставі Договору дарування частки квартири від 04.04.2017, зареєстрованого за номером 1814, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Лучніковою Ю.В.

2) Квартира загальною площею 45,1 кв. м. за адресою: АДРЕСА_3 , яка належить Позивачу на підставі Договору купівлі-продажу від 24.03.2011, зареєстрованого в реєстрі за № 282, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Полехіною А.М.

Позивач є фізичною особою-підприємцем і здійснює свою діяльність у сфері виробництва. Так, основний вид його економічної діяльності згідно з КВЕД 2010 є ВЕД 10.71 - Виробництво хліба та хлібобулочних виробів; виробництво борошняних кондитерських виробів, тортів і тістечок нетривалого зберігання.

Крім цього, позивач здійснює інші види діяльності, пов`язані з виробництвом, а саме:

10.82 Виробництво какао, шоколаду та цукрових кондитерських виробів

10.39 Інші види перероблення та консервування фруктів і овочів

11.07 Виробництво безалкогольних напоїв; виробництво мінеральних вод та інших вод, розлитих у пляшки

10.89 Виробництво інших харчових продуктів, н.в.і.у.

10.73 Виробництво макаронних виробів і подібних борошняних виробів

10.72 Виробництво сухарів і сухого печива; виробництво борошняних кондитерських виробів, тортів і тістечок тривалого зберігання

24 лютого 2024 року позивач побачив у своєму електронному кабінеті платника податків інформацію про те, що йому нараховано податок на нерухоме майно з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Загальна сума податку склала 357870 грн. В якості підстави для нарахування податку вказувалося 14 податкових повідомлень-рішень.

Однак електронні примірники цих податкових повідомлень-рішень в електронному кабінеті не відображувалися. Крім цього, жодне із цих повідомлень-рішень не надходило на поштову адресу Позивача в паперовому вигляді.

У зв`язку з цим адвокат позивача направила на адресу ГУ ДПС у Харківській області адвокатський запит, в якому просила надати копії податкових повідомлень-рішень разом з додатками; копії документів, які підтверджують відправку та вручення Позивачу вказаних податкових повідомлень-рішень; інформації та документів на її підтвердження стосовно того, за які саме об`єкти нерухомості було нараховано вказаний податок на нерухоме майно.

На цей запит ГУ ДПС у Харківській області надало відповідь від 14.03.2024 № 13167/6/20-40-24-05-11, повідомив, що:

1) За об`єкт нерухомості (нежитлова будівля) площею 121,0 кв. м за адресою АДРЕСА_1 сформовані податкові повідомлення-рішення за 2020 рік від 24.10.2023 № 0-2030-UA0028556 на суму 1307,17 грн. та за 2021 рік від 03.03.3023 № 0-2030 на суму 7266,0 грн.

2) За об`єкт нерухомості (нежитлова будівля) площею 673,4 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 сформовані податкові повідомлення-рішення за 2020 рік від 24.10.2023 №0-2030-UA0028556 на суму 29154,29 грн. та за 2021 рік від 03.03.2023 № 0-2030 на суму 40404,0 грн.

3) За об`єкт нерухомості (нежитлова будівля) площею 673,4 кв. м за адресою АДРЕСА_1 сформовані податкові повідомлення-рішення за 2020 рік від 24.10.2023 № 0-2030-UA0028556 на суму 29154,29 грн. та за 2021 рік від 03.03.3023 № 0-2030 на суму 40404,0 грн.

4) За об`єкт нерухомості (нежитлова будівля) площею 288,0 кв. м за адресою АДРЕСА_1 сформовані податкові повідомлення-рішення за 2020 рік від 24.10.2023 № 0-2030-UA0028556 на суму 12468,72 грн. та за 2021 рік від 03.03.3023 № 0-2030 на суму 17280,0 грн.

5) За об`єкт нерухомості (нежитлова будівля) площею 135,9 кв. м за адресою АДРЕСА_1 сформовані податкові повідомлення-рішення за 2020 рік від 24.10.2023 № 0-2030-UA0028556 на суму 5883,68 грн. та за 2021 рік від 03.03.3023 № 0-2030 на суму 8154,0 грн.

6) За об`єкт нерухомості (нежитлова будівля) площею 812,7 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 сформовані податкові повідомлення-рішення за 2020 рік від 24.10.2023 № 0-2030-UA0028556 на суму 35 185,17 грн. та за 2021 рік від 24.10.2023 № 0-2030-UA0028556 вiд 24.10.2023 на суму 48762,0 грн.

7) За об`єкт нерухомості (квартира) загальною площею 89,5 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2 було сформоване податкове повідомлення-рішення за 2020 рік від 24.10.2023 № 0-2030-UA0028556 на суму 724,56 грн.;

8) За об`єкт нерухомості (нежитлова будівля) площею 1887,6 кв. м за адресою АДРЕСА_1 сформовано податкове повідомлення-рішення за 2020 рік від 24.10.2023 №0-2030-UA0028556 на суму 81722,07 грн.

Крім цього, Позивачеві також було надано пояснення щодо відправки йому вказаних повідомлень-рішень. Відповідач зазначав, що всі ці повідомлення-рішення було відправлено листом з повідомленням про вручення 24.10.2023 і повернуто Відповідачу у зв`язку з неврученням Позивачу у встановлені строки.

Позивач, вважаючи протиправними зазначені рішення, звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з законності та обґрунтованості спірних податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулює Податковий кодекс України (надалі - ПК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За змістом пункту 265.1 статті 265 та пункту 10.1 статті 10 ПК України податок на майно, складовою якого є податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є місцевим податком. Специфіка місцевих податків полягає в тому, що їх встановлюють місцеві ради (сільські, селищні або міські) відповідно до вимог та в межах, визначених Податкового кодексу України.

Порядок справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки визначено статті 266 ПК України.

Згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

При цьому, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 ПК України).

Відповідно до підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно з підпунктом 266.3.3 пункту 266.3 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи із загальної площі кожного окремого об`єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об`єкт.

Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (підпункт 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України).

Ставки та пільги з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у спірних правовідносинах визначені рішенням Харківської міської ради від 22.02.2017 №542/17.

Згідно з пунктами 2, 3, 5 Додатку до рішення 11 Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017 №542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові», у редакції рішення 23 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 28.11.2018 № 1284/18 ставка податку для об`єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних (крім об`єктів, визначених п. 3) та юридичних осіб, встановлюється у розмірі 1 відсоток. Ставка податку для об`єктів житлової нерухомості, зокрема, квартири/квартир незалежно від їх кількості загальною площею до 85 кв. м, що перебувають у власності фізичних осіб, встановлюється у розмірі 0 відсотків. Ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються у таких розмірах:

1) будівлі готельні - 1 відсоток;

2) будівлі офісні - 1 відсоток;

3) будівлі торгівельні - 1 відсоток;

4) гаражі - 0,1 відсотка;

5) виключений;

6) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) - 1 відсоток;

7) господарські (присадибні) будівлі - 0 відсотка;

8) інші будівлі - 0,1 відсотка.

З системного аналізу вказаних вище норм права вбачається, що ставка податку у розмірі 1% від мінімальної заробітної плати може застосовуватись до об`єктів житлової нерухомості та до наступних типів об`єктів нежитлової нерухомості: будівлі готельні, будівлі офісні, будівлі торговельні, будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки), а ставка податку у розмірі 0,1% від мінімальної заробітної плати може застосовуватись до інших будівель та гаражів.

Згідно з підпунктами 14.1.129 та 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти житлової нерухомості - це будівлі, віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду, дачні та садові будинки, а об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені законодавством до житлового фонду.

З огляду на матеріали справи, позивач є власником нежитлових приміщень та квартир, що підтверджується інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав вчасності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, наданою відповідачем.

Подана відповідачем до суду інформація щодо права власності позивача на об`єкти нерухомого майна в повній мірі відповідає приписам податкового законодавства та є належною підставою для визначення контролюючим органом податкового зобов`язання.

За наведених обставин, колегія суддів зазначає, що належні позивачу нежитлові приміщення (склади та адміністративно-складське приміщення) не відноситься до тих видів об`єктів, ставка оподаткування за які встановлена на рівні 1%, та повинні бути віднесені до категорії «інші будівлі» із застосуванням ставки податку на рівні 0,1%.

Натомість, під час судового розгляду підтверджено, що податковий орган, при визначенні відповідного податкового зобов`язання, на нежитлові приміщення позивача застосував ставку податку у розмірі 1%, що свідчить про незаконність та необґрунтованість податкових повідомлень-рішень № 0-2030 від 03.03.2023, № 0-2030-UA0028556 від 24.10.2023,№0-2030-UA0028556 від 24.10.2023, № 0-2030 від 03.03.2023, № 0-2030 від 03.03.2023, № 0-2030-UA00028556 від 24.10.2023, № 0-2030 від 03.03.2023, № 0-2030-UA0028556 від 24.10.2023, № 0-2030 від 03.03.2023, № 0-2030-UA0028556 від 24.10.2023, № 0-2030-UA0028556 від 24.10.2024, № 0-UA0028556 від 24.10.2023, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає за необхідне їх скасувати.

Враховуючи викладене та відсутність належних розрахунків нарахованих позивачеві сум податкового зобов`язання по кожному об`єкту, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч.2 ст.5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог (ч.2 ст.9 КАС України).

Однак, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Відповідно до пп. 20.1.18. п.20.1 ст.20 ПК України контролюючі органи мають право, зокрема, визначати у порядку, встановленому цим Кодексом, суми податкових та грошових зобов`язань платників податків.

За приписами пп.54.3.3 п. 54.3 ст.54 ПК України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

В силу положень пп.266.7.1, пп.266.2 п.266.7 ст.266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості, вказана сума доводиться до платника шляхом винесення податкового повідомлення-рішення до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Враховуючи викладене, слід дійти висновку, що обчислення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, віднесено законодавцем до виключних повноважень контролюючих органів, які реалізуються ними у певний визначений законом спосіб.

Отже, суд позбавлений повноважень самостійно визначити суму податку, яка підлягає сплаті по кожному об`єкту нерухомості, належному позивачеві, і таким чином визначити, в якій частині вказані податкові повідомлення-рішення винесені правомірно, а в якій є протиправними та підлягають скасуванню.

Посилання апелянта на необхідність застосування до спірних правовідносин приписів п.п. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України колегія суддів відхиляє як безпідставні з огляду на таке.

Відповідно до п.п. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України не є об`єктом оподаткування: будівлі промисловості, віднесені до класу "Промислові та складські будівлі" (код 125) Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 №507 із змінами та доповненнями (далі-Класифікатор) будівлі класифікуються за їх функціональним призначенням. Будівлі, що використовуються або запроектовані для декількох призначень, повинні бути ідентифіковані за однією кваліфікаційною ознакою відповідно до головного призначення.

Зокрема, ведення Класифікатора та право надання експертного висновку щодо приналежності об`єктів до відповідно класу будівель або споруд здійснює Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем у будівництві Держбуду України.

Так, аби застосувати звільнення від оподаткування будівля промисловості має однозначно відповідати таким ознакам:

- бути класифікована у групі «Будівлі промисловості та склади» (код 125) ДК 018-2000;

- використовуватись протягом звітного (податкового) періоду за призначенням у господарській діяльності;

- не має бути здана в оренду, лізинг, позичку іншим суб`єктам господарювання;

- основний вид діяльності суб`єкта господарювання згідно з реєстраційними даними має бути класифікований у секціях B F КВЕД ДК 009:2010.

Законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки зі статусом будівлі (тобто придатністю до застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності), а й з використанням будівлі за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 820/3556/17 сформовано наступний правовий висновок: «З урахуванням наведеного судова палата в цій справі вирішила частково відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 справа № 806/2676/17, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств, та сформувати новий правовий висновок, відповідно до якого визначити, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Отже, у межах справи № 820/3556/17 Верховний Суд виходив із того, що сама лише ознака належності об`єктів нерухомого майна до категорії виробничих будівель не звільняє приватну особу від виконання податкового обов`язку з оплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Додатковим підтвердженням правильності такого тлумачення є дії законодавця-Верховної Ради України, яким з 23.05.2020 пп. «є» пп.266.2.2 ст.266 ПК України викладено у наступній редакції: «Не є об`єктом оподаткування: будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях В - F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку».

Так, позивачем на підтвердження використання цих приміщень надані:

- декларація платника єдиного податку фізичної особи - підприємця за 2020 рік задекларовано дохід, отриманий від неспеціалізованої оптової торгівлі.

- декларація платника єдиного податку фізичної особи - підприємця за 2021 рік задекларовано дохід, отриманий від виробництва хліба та хлібобулочних виробів; виробництво борошняних кондитерських виробів, тортів і тістечок нетривалого зберігання, оптової торгівлі цукром, шоколадом і кондитерськими виробами, діяльності посередників у торгівлі продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами, діяльності посередників, що спеціалізуються в торгівлі іншими товарами.

Отже, відомості декларація платника єдиного податку фізичної особи - підприємця за 2020 рік виключають використання цих приміщень об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

А відомості декларація платника єдиного податку фізичної особи - підприємця за 2021 рік не є достатніми, щоб підтвердити використання цих об`єктів лише за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Отже, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність доводів апелянта про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів п.п. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.

Доводи ГУ ДПС у Харківській області стосовно того, що позивач є співзасновником ТОВ «СЕМЕРКА ЛОГІСТІК ПРАК», яке зареєстровано за адресою вул. Лодзинська, 7 та те, що останнє декларує доходи, отримані від надання в оренду приміщень не мають юридичного значення, оскільки таке припущення податкового органу не доведене жодними належними доказами (щодо передачі позивачем цього майна у найм, оренду, управління тощо ТОВ «СЕМЕРКА ЛОГІСТІК ПРАК», та надання цих об`єктів останнім в оренду третім особам), та не змінює ставку податку, яка має становити 0,1 % мінімальної заробітної плати.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № 0-2030-UA0028556 від 24.10.2023, № 05-2030-UA0028556 від 24.10.2023, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до п. 55.1 ст. 55 ПК України податкове повідомлення-рішення про визначення суми грошового зобов`язання платника податків або будь-яке інше рішення контролюючого органу може бути скасоване контролюючим органом вищого рівня під час проведення процедури його адміністративного оскарження та в інших випадках у разі встановлення невідповідності таких рішень актам законодавства.

Відповідно до п. 55.2 ст. 55 ПК України контролюючими органами вищого рівня є:

центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, - для територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, їх структурних підрозділів (у тому числі для державних податкових інспекцій);

центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, - для територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику.

Згідно з п.п. 60.1.2 п. 60.1 ст. 60 ПК України податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо: контролюючий орган скасовує раніше прийняте податкове повідомлення-рішення про нарахування суми грошового зобов`язання або податкову вимогу.

Відповідно до п. 60.3, 60.4. ст. 60 ПК України у випадках, визначених підпунктом 60.1.2 пункту 60.1 цієї статті, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними з дня прийняття контролюючим органом рішення про скасування такого податкового повідомлення-рішення або податкової вимоги.

Відповідно до п. 6 розділу ІІ Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків затвердженого Наказ Міністерства фінансів України 28.12.2015 № 1204, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 січня 2016 р. за № 124/28254 (далі за текстом - Порядку №1204 від 28.12.2015), якщо податкове повідомлення-рішення скасовується в інших випадках, передбачених статтею 55 Кодексу, у разі встановлення невідповідності таких рішень актам законодавства або відповідно до статті 56 Кодексу під час проведення процедури його адміністративного оскарження не внаслідок зміни зазначеної в ньому загальної суми грошових зобов`язань, суми зменшення (збільшення) податкових зобов`язань та/або податкового кредиту та/або зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, штрафної (фінансової) санкції (штрафу) та пені в тому числі за порушення норм іншого законодавства, платнику податків надсилається (вручається) нове податкове повідомлення-рішення, а також розрахунок грошового зобов`язання, зменшення (збільшення) суми податкових зобов`язань та/або податкового кредиту та/або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, штрафної (фінансової) санкції (штрафу) та пені за порушення норм іншого законодавства з урахуванням рішення контролюючого органу.

Відповідно до п.п. 1 п. 1 розділу V Порядку №1204 від 28.12.2015, податкове повідомлення-рішення вважається відкликаним, якщо: 1) контролюючий орган скасовує раніше прийняте податкове повідомлення-рішення.

Згідно з п.2 розділу V Порядку №1204 від 28.12.2015 у випадках, визначених підпунктом 1 пункту 1 цього розділу, податкове повідомлення-рішення вважається відкликаним з дня прийняття контролюючим органом рішення про скасування такого податкового повідомлення-рішення.

З аналізу наведених норм чинного податкового законодавства, суд приходить до висновку, що спірні податкові повідомлення-рішення № 0-2030-UA0028556 від 24.10.2023, № 05-2030-UA0028556 від 24.10.2023, є відкликаним з дня прийняття рішення Державної податкової служби України про скасування податкових повідомлень рішень від 17.04.2024 №1319/20-40-24-05-02.

Також, апелянт у наданих до суду процесуальних документах, зокрема апеляційній скарзі підтвердив факт скасування цих податкових повідомлень-рішень.

З огляду на те, що станом на момент розгляду справи податкові повідомлення-рішення № 0-2030-UA0028556 від 24.10.2023, № 05-2030-UA0028556 від 24.10.2023, що є предметом оскарження, не є чинним, оскільки були відкликані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для їх скасування.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України (п. 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи зазначені вище положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З урахуванням викладеного та на підставі ч. 1 ст. 317 КАСУ колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду І інстанції скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Так, матеріалами справи підтверджено, що позивач сплатив судовий збір за подання позову та апеляційної скарги усього у розмірі у розмірі 8896,41 грн.

Загальна сума спірних податкових повідомлень-рішень склала 357870 грн, а в частині відмови у задоволенні позову - 2031,73 грн. (тобто питома вага відмовлених позовних вимог склала 2031,73/357870*100=0,5677%).

Таким чином, з урахуванням частково задоволення позову на користь позивача належить стягнути 8947,2 грн сплаченого ним судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08 липня 2024 року по справі №520/7545/24 скасувати.

Ухвалити постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити частково.

Визнати протиправними ти скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області № 0-2030 від 03.03.2023, № 0-2030-UA0028556 від 24.10.2023, № 0-2030-UA0028556 від 24.10.2023, № 0-2030 від 03.03.2023, № 0-2030 від 03.03.2023, № 0-2030-UA00028556 від 24.10.2023, № 0-2030 від 03.03.2023, № 0-2030-UA0028556 від 24.10.2023, № 0-2030 від 03.03.2023, № 0-2030-UA0028556 від 24.10.2023, № 0-2030-UA0028556 від 24.10.2024, № 0-UA0028556 від 24.10.2023.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Григорія Сковороди, 46, м. Харків, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені судові витрати за подачу адміністративного позову та апеляційної скарги усього у розмірі 8896,41 (вісім тисяч вісімсот дев`яносто шість) грн 41 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін
Повний текст постанови складено 31.10.2024.