Справа № 440/8179/23
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2024-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2024 р. Справа № 440/8179/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.09.2023, головуючий суддя І інстанції: Є.Б. Супрун, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 15.09.23 по справі № 440/8179/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Полтавській області

про визнання протиправними та скасування вимог,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Полтавській області (далі відповідач, ГУ ДПС у Полтавській області, апелянт), в якій просила:

-визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДПС у Полтавській області від 12.02.2020 №Ф-2950-51/1431-У про нарахування недоїмки у розмірі 29 293,44 грн;

- визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДПС у Полтавській області від 15.04.2021 №Ф-2950-51/698-У про нарахування недоїмки в розмірі 37 788,74 грн та сплату боргу в розмірі 8495,30 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 05.04.2024 позовну заяву задоволено.

Визнано протиправними та скасовано вимоги ГУ ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2950-51/1431-У від 12.02.2020, №Ф-2950-51/698-У від 15.04.2021.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Полтавській області судові витрати, що пов`язані зі сплатою судового збору, у сумі 2147 (дві тисячі сто сорок сім) грн 20 коп.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив суд рішення скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ГУ ДПС у Полтавській області зазначило, що рішення щодо донарахування ЄСВ є правомірними, оскільки заборгованість утворилася у зв`язку з несплатою ЄСВ за 2017-2020 роки платником такого внеску - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , інформація про припинення підприємницької діяльності якої відсутня. За період з 2017 року по теперішній час податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків і сум отриманого з них податку (за формою 1 ДФ) ФОП ОСОБА_1 до Горішньоплавнівської ДПІ ГУ ДПС у Полтавській області не подавалися. Крім того, інформація відносно роботодавців, якими подано податкові розрахунки за формою №1-ДФ за 2017-2023 роки відносно ОСОБА_1 відсутня. Вказує на обставини пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом.

Позивач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому, заперечуючи проти доводів скарги відповідача, вважаючи правомірним рішення суду першої інстанції, таким, що не має підстав для його скасування, просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу ГУ ДПС У Полтавській області без задоволення, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.09.2023 - без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

Як зазначає позивач, та не заперечує відповідач, ОСОБА_1 була зареєстрована в Єдиному державному реєстрі як фізична особа-підприємець з 04.07.2003.

Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_1 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (довідка форми ОК-7) від 30.05.2023 позивачка з січня 2011 року по березень 2023 року перебувала у трудових відносинах із Акціонерним товариством «УКРСИББАНК» (далі- АТ «УКРСИББАНК») (ідентифікаційний код юридичної особи ). Роботодавець як страхувальник на суму нарахованої позивачці як застрахованій особі заробітної плати нараховував та сплачував ЄСВ, вказаний період включено до страхового стажу позивачки.

Перебування позивачки у трудових відносинах з АТ «УКРСИББАНК» у розглядуваний у позові період підтверджується також записами у трудовій книжці ОСОБА_1

12.02.2020 ГУ ДПС у Полтавській області на ім`я ФОП ОСОБА_1 винесено вимогу № Ф-2950-51/1431-У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску в сумі 29 293, 44 грн, копію якої було надіслано на ім`я позивачки на адресу: АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою Укрпошти відправлення повернуто ГУ ДПС у Полтавській області 23.04.2020 за закінченням терміну зберігання.

15.04.2021 ГУ ДПС у Полтавській області на ім`я ФОП ОСОБА_1 винесено вимогу № Ф-2950-51/698-У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску в сумі 37 788,74 грн, копію якої було надіслано на ім`я позивачки на адресу: АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою Укрпошти відправлення повернуто ГУ ДПС у Полтавській області 21.05.2021 за закінченням терміну зберігання.

В інтегрованій картці по єдиному внеску (код платежу 71040000) станом на 31.12.2022 за ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) обліковується заборгованість у сумі 37 788,74 грн.

Відповідно до інтегрованої картки по єдиному внеску за ОСОБА_1 обраховується заборгованість, яка виникла за рахунок щоквартальних нарахувань, а саме: по строку сплати 09.02.2018 в сумі 8448,00 грн за 2017 рік сплата відсутня; по строку сплати 19.04.2018 в сумі 2457,18 грн за 1 квартал 2018 року сплата відсутня; по строку сплати 19.07.2018 в сумі 2457,18 грн за 2 квартал 2018 року сплата відсутня; по строку сплати 19.10.2018 в сумі 2457,18 грн за 3 квартал 2018 року сплата відсутня; по строку сплати 21.01.2019 в сумі 2457,18 грн за 4 квартал 2018 року сплата відсутня; по строку сплати 19.04.2019 в сумі 2754,18 грн за 1 квартал 2019 року сплата відсутня; по строку сплати 19.07.2019 в сумі 2754,18 грн за 2 квартал 2019 року сплата відсутня; по строку сплати 21.10.2019 в сумі 2754,18 грн за 3 квартал 2019 року сплата відсутня; по строку сплати 20.01.2020 в сумі 2754,18 грн за 4 квартал 2019 року сплата відсутня; по строку сплати 21.04.2020 в сумі 2078,12 грн за 1 квартал 2020 року сплата відсутня; по строку сплати 20.07.2020 в сумі 1039,06 грн за 2 квартал 2020 року сплата відсутня; по строку сплати 19.10.2020 в сумі 3178,12 грн за 3 квартал 2020 року сплата відсутня; по строку сплати 19.01.2021 в сумі 2200,00 грн за 4 квартал 2020 року сплата відсутня.

10.01.2023 старшим державним виконавцем Горішньоплавнівського відділу державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Покидько В.Г. відкрито виконавче провадження з виконання вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2950-51/698-У від 15.04.2021, згідно з якою з ОСОБА_1 на користь держави стягнуто 8 495,30 грн податкового боргу.

25.01.2023 головним державним виконавцем Горішньоплавнівського відділу державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лепчанським В.В. відкрито виконавче провадження з виконання вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2950-51/1431-У від 12.02.2020, згідно з якою з ОСОБА_1 на користь держави стягнуто 29293,44 грн податкового боргу.

Не погодившись із правомірністю вимог відповідача №№ Ф-2950-51/1431-У та Ф-2950-51/698-У, позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у позивачки обов`язку зі сплати єдиного внеску за спірний період, оскільки єдиний соціальний внесок у 2017-2020 роках за позивачку сплачував її роботодавець АТ «УКРСИББАНК», що підтверджується довідкою пенсійного органу форми ОК-7.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення і виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначаються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464- VI (далі- Закон №2464-VI).

Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (частина друга статті 2 Закону № 2464-VI).

Пунктами 2 і 6 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI визначено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі- єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту 1, 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.6 Закону №2464- VІ , платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до абзацу 1 п. 1 та п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VI (у редакції Закону №1774-VIII зі змінами, внесеними Законом України від 03.10.2017 №2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій"), єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону №2464-VI, єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

При нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру.

Відповідно до абзаців 1 та 2 пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VІ (у редакції Закону № 1774-VIII зі змінами, внесеними Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій») єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Таким чином, у зв`язку із внесеними до Закону № 2464-VІ змінами щодо нарахування єдиного внеску його платниками, у фізичних осіб - підприємців з 01 січня 2017 року виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.

Згідно з частинами 2, 3 ст. 9 Закону №2464-VI, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску податковими органами у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до податкових органів , бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

За приписами ч. 4 ст. 25 Закону №2464-VI податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску страхувальниками, визначеними Законом № 2464-VI, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України № 449 від 20.04.2015 ( далі- Інструкція № 449).

Абзацом другим пункту 2 розділу VI Інструкції № 449 ( у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.

Органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 грн (абзаци 1 - 3, 11 пункту 3 розділу VI Інструкції № 449).

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правовое врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність, та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №160/3114/19 та в подальшому підтримана у постановах від 23 січня 2020 року у справі №480/4656/18, від 04.12.2019 у справі №440/2149/19, від 02.04.2020 у справі №620/2449/19, від 18.11.2021 у справі № 520/6094/19, від 19.12.2022 у справі №640/9262/19, від 07 лютого 2023 року у справі № 440/1408/19, від 10 березня 2023 року у справі № 540/232/20, від 19 червня 2024 року у справі № 480/4744/18.

Матеріали справи свідчать, що позивачка у спірний період перебувала у трудових відносинах, як найманий працівник, за яку страхові внески сплачувались роботодавцем-страхувальником.

Отже, у цей період роботодавці сплачували за позивачку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством.

Доказів отримання позивачкою у цей період доходів від провадження господарської діяльності колегією суддів не встановлено, ГУ ДПС не зазначало про наявність таких обставин.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI, позивачка є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок зі сплати у цей період єдиного внеску позивачкою ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право здійснювати господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Згідно із п.4.1.4 пп.4.1 ст.4 ПК України податкове законодавство України ґрунтується на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Із практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правил про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків, слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи Серков проти України (заява № 39766/05), Щокін проти України (заяви № 23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконливого та послідовного висновку про те, що винесена відповідачем вимога про сплату боргу (недоїмки) не відповідає критерію «пропорційності», адже у такий спосіб не дотримано справедливої рівноваги між інтересами держави та інтересами особи позивачки.

Таким чином, відповідач безпідставно здійснив подвійне нарахування позивачці єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в спірний період.

Щодо посилання апелянта на пропуск позивачкою строку звернення в суд з даним позовом, колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять доказів отримання позивачкою оскаржуваної вимоги про сплату боргу, а відтак колегія суддів вважає, що позивачка з моменту коли дізналась про таку, в передбачений законом строк звернулась до суду з цим позовом.

В даному випадку сукупність обставин у вигляді доведеного порушення права позивачки, за захистом якого вона звернулася до суду з цим позовом, та зміни нею місця свого проживання, через що вона не змогла отримати спірні вимоги, свідчить на користь висновку про те, що застосування судом строків звернення призведе до утворення ситуації невиправданого формалізму, який перешкоджатиме особі у здійсненні доступу до суду з одного боку, а суду - у забезпеченні завдань адміністративного судочинства, визначених ч. 1 ст. 2 КАС України, з іншого.

Посилання апелянта на відсутність у нього інформації відносно роботодавців, якими подано податкові розрахунки за формою №1-ДФ за 2017-2023 роки відносно ОСОБА_1 , не спростовує факту сплати за ОСОБА_1 її роботодавцем єдиного внеску в спірний період, який підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_1 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (довідка форми ОК-7) від 30.05.2023.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені всі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 311, 315, 316, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головне управління ДПС у Полтавській області - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2023 року по справі № 440/8179/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк