Справа № 520/679/24
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2024-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2024 р.Справа № 520/679/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.06.2024, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі №520/679/24

за позовом ОСОБА_1

до Харківської митниці

про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 , апелянт) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Харківської митниці (надалі такод - відповідач, орган митної служби, митний орган), в якому просила:

- визнати протиправними та скасувати накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності №24-дс від 06.03.2023 та №28-дс від 06.04.2023 ОСОБА_1 ;

- визнати протиправними висновки Дисциплінарної комісії з розгляду дисциплінарних справ Харківської митниці від 29.03.23 №7.14-12/151;

- поновити на посаді старшого державного інспектора відділу митного оформлення "сортувальний" митного поста "Куп`янськ" Харківської митниці з 07 квітня 2023 року, відновивши дію контракту 319 про проходження державної служби від 30.06.2021, укладеного Харківською митницею з старшим державним інспектором відділу митного оформлення "сортувальний" митного поста "Куп`янськ" Харківської митниці з 07.04.2023;

- зобов`язати Харківську митницю задовольнити заяву ОСОБА_1 від 20.10.2023 про звільнення з посади за власним бажанням;

- зобов`язати Харківську митницю виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки по день вирішення справи по суті позовних вимог згідно з розрахунком.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.06.2024 поновлено строк звернення до суду у межах справи №520/679/24.

Закрито провадження адміністративній справі №520/679/24 за вимогою про визнання протиправними висновків Дисциплінарної комісії з розгляду дисциплінарних справ Харківської митниці від 29.03.23 №7.14-12/151. Роз`яснено, що спір за цією вимогою не підлягає розгляду за правилами будь-якого судочинства.

Позов у решті вимог - залишено без задоволення.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на незаконність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.06.2024 та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги:

- визнати протиправними та скасувати накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності №24-дс від 06.03.2023 та №28-дс від 06.04.2023 ОСОБА_1 ;

- поновити на посаді старшого державного інспектора відділу митного оформлення "сортувальний" митного поста "Куп`янськ" Харківської митниці з 07 квітня 2023 року, відновивши дію контракту 319 про проходження державної служби від 30.06.2021, укладеного Харківською митницею з старшим державним інспектором відділу митного оформлення "сортувальний" митного поста "Куп`янськ" Харківської митниці з 07.04.2023;

- зобов`язати Харківську митницю задовольнити заяву ОСОБА_1 від 20.10.2023 про звільнення з посади за власним бажанням;

- зобов`язати Харківську митницю виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки по день вирішення справи по суті позовних вимог згідно з розрахунком.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що вона працювала у митних органах Харківщини з 20.12.2005. Наказом №28-дс від 06.04.2023 її притягнуто до відповільаності за повторне порушення трудової дисципліни, а саме відсутність на робочому місці без поважних причин. Вказаний наказ вмотивований тим, що позивач раніше притягувалася до відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку, який виявився у порушенні вимог наказу відповідача від 17.10.2022 № 254-о «Про припинення простою окремим посадови особам та запровадження дистанційної роботи в Харківській митниці», а саме, не з`явилася на робоче місце у визначений у наказі строк, не повідомила свого безпосереднього керівника про свою відсутність на роботі у будь-який доступний спосіб, а також не надала будь-яких пояснень керівництву митниці про поважність причин своєї відсутності на робочому місці, тобто вчинила прогул.

Стверджує про неправильність висновку суду першої інстанції та докази про її відсутність її на роботі протягом шести днів, оскільки вона була відсутня значно триваліший період з 25.01.2023 по 06.04.2023.

Вважає, що її фактичне перебування у Німеччині як тимчасово захищеної особи з неповнолітньою особою в евакуації виправдовує поважність причин її неприбуття на роботу та невиконання своїх посадових обов`язків.

Покликається також на неврахування обставин, які пом`якшують відповідальність.

Стверджує, що її відсутність на роботі з 25.01.2023 по 06.04.2023 не є систематичними прогулами, а необхідно оцінювати як один єдиний прогул, що виключає законність застосування повторного дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення.

Також зазначала, що її належним чином не повідомляли про проведення службових розслідувань, що нівелює їх наслідки.

Звернула увагу на те, що відповідач не дав їй можливість призупинити трудовий договір.

Відповідач не погодився з доводами апеляційної скарги та подав відзив на неї, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивача - без задоволення.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та зазначає.

Судовим розглядом були встановлені такі обставини.

ОСОБА_1 працювала в органах митної служби України, з 02.07.2021, згідно з наказом Харківської митниці від 30.06.2021 №10-о обіймає посаду старшого державного інспектора відділу оформлення «Сортувальний» митного поста «Куп`янськ» Харківської митниці у порядку переведення із Слобожанської митниці Держмитслужби.

Сторони не заперечують, що між позивачем та Харківською митницею було укладено контракт на проходження державної служби від 30.06.2021 №419.

Харківською митницею у ході розгляду справи визнані обставини укладання із ОСОБА_1 контракту на проходження державної служби від 30.06.2021 №419, але копію зазначеного документа жодною із сторін до матеріалів справи не надано.

В оформленій відносно ОСОБА_1 особовій картці державного службовця зазначені, зокрема: номер контактного телефону - НОМЕР_1 та адреса електронної пошти - ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 2 а.с. 4).

Адреса електронної пошти - ІНФОРМАЦІЯ_1 указана також і у службовій записці заступника начальника відділу митного оформлення «Сортувальний» митного поста «Куп`янськ-Центральний», складеній на виконання вимог ст. 91 Закону України «Про державну службу» (т. 2 а.с. 12-15).

Доказів недостовірності цих відомостей, доказів подання ОСОБА_1 до Харківської митниці відомостей про іншу адресу власної електронної пошти або доказів відсутності фізичної змоги виправити ці відомості ОСОБА_1 у ході розгляду справи до суду першої та апеляційної інстанції не подано.

За викладеними у позові твердженнями ОСОБА_1 разом з донькою ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_2) з квітня 2022 р. знаходиться в евакуації у Німеччині, тобто за кордоном.

Текст позову не містить жодних доводів та посилань на об`єктивні дані про те, що з квітня 2022р. ОСОБА_1 підтримувала будь-який зв`язок із місцем служби, цікавився станом функціонування Харківської митниці, повідомляв керівництво про місце свого перебування, прагнув до відновлення виконання роботи за посадою або з будь-яких причини мав розумні очікування та обґрунтовані сподівання на нескінченне у часі увільнення від виконання службових обов`язків за посадою.

Згідно з наказом Харківської митниці від 12.10.2022 №60-кв ОСОБА_1 на підставі власно поданої заяви (із використанням месенджера Viber за телефоном - НОМЕР_2 ) була надана відпустка тривалістю 10 календарних днів з 17.10.2022 по 26.10.2022.

Згідно з наказом Харківської митниці від 17.10.2022 №254-о ОСОБА_1 було припинено простій у роботі та запроваджено дистанційну роботу (т. 2 а.с. 90-91).

Листом Харківської митниці від 17.10.2022 № 7.14-1/12/10/3219 ОСОБА_1 була повідомлена про припинення простою у роботі, умови виконання службових обов`язків у дистанційному режимі, можливість реалізації права на отримання відпустки тривалістю 90 календарних днів без збереження заробітної плати.

Цей лист 18.10.2022 Харківською митницею було направлено ОСОБА_1 засобами телекомунікаційного зв`язку як на адресу електронної пошти - ІНФОРМАЦІЯ_1 , так і з використанням месенджера Viber за телефоном - НОМЕР_2 .

Згідно з наказом Харківської митниці від 20.10.2022 №82-вб ОСОБА_1 на підставі власно поданої заяви (із використанням месенджера Viber за телефоном - НОМЕР_2 ) була надана відпустка тривалістю 90 календарних днів з 27.10.2022 по 24.01.2023.

Отже, календарною датою, коли ОСОБА_1 мала прибути за місцем проходження державної служби для виконання функцій державного службовця за посадою державної служби є 25.01.2023.

Обставини відсутності ОСОБА_1 на роботі 25.01.2023 - 27.01.2023 підтверджені складеними працівниками Харківської митниці актами і ОСОБА_1 у межах цього спору не заперечуються.

Згідно з наказом Харківської митниці від 31.01.2023 №6-дс відносно ОСОБА_1 , на підставі доповідної записки керівника митного поста «Куп`янськ» від 30.01.2023 №7.14-28-06/30, було порушено дисциплінарне провадження та утворено дисциплінарну комісію (далі за текстом - Дисциплінарна комісія) у складі головного державного інспектора відділу аналітично-правової роботи юридичного управління - Гребінця Дмитра Анатолійовича, заступника начальника відділу внутрішньої безпеки - ОСОБА_2 , головного державного інспектора відділу з питань запобігання та протидії корупції - ОСОБА_3 , заступника начальника відділу проведення митного аудиту - ОСОБА_4 , головного державного інспектора відділу кадрового забезпечення управління по роботі з персоналом - ОСОБА_5 (т. 2 а.с. 83-84).

06.02.2023 Харківською митницею було складено і 09.02.2023 направлено ОСОБА_1 , засобами телекомунікаційного зв`язку на адреси електронної пошти - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 , лист №7.14-2/19/10/818 із повідомленням про порушення дисциплінарного провадження, пропозицією надання особистих пояснень та документів в їх підтвердження, запрошення на засідання Дисциплінарної комісії 20.02.2023 о 12:00 в адміністративній будівлі Харківської митниці за адресою: м.Харків, вул.Короленка, 16б, к.16 (т. 2, а.с.99-104).

Ці обставини підтверджені протоколом, складеним за правилами Порядку фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 11.12.2019 №1042 (далі за текстом - Порядок №1042).

Окрім того, ці ж документи були направлені Харківською митницею ОСОБА_1 із використанням застосунку Viber за номером телефону - НОМЕР_2 , звідки раніше від ОСОБА_1 була отримана заява про надання відпустки без збереження заробітної тривалістю 90 календарних днів.

Згідно з поясненнями в.о. заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення «Сортувальний» митного поста «Куп`янськ» - ОСОБА_6 , ОСОБА_1 з 14.09.2022 на зв`язок із керівником підрозділу, де обіймає штатну посаду за організаційною структурою Харківської митниці не виходила; раніше повідомляла про перебування у Німеччині; із використанням месенджера Viber подала заяву про надання відпустки без збереження заробітної тривалістю 90 календарних днів; з 24.01.2023, коли була сповіщена про необхідність надання пояснень про перебування за кордоном, жодних відомостей не надавала.

Результати проведеного на виконання наказу Харківської митниці від 31.01.2023 №6-дс дисциплінарного провадження були оформлені поданням від 27.02.2023 №7.14-12/90-дс, де містилась пропозиція притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення догани у зв`язку із підтвердженням події та складу дисциплінарного проступку. (т.2 а.с. 124-129).

28.02.2023 Харківською митницею складено і направлено ОСОБА_1 засобами телекомунікаційного зв`язку на адресу електронної пошти - ІНФОРМАЦІЯ_1 лист із повідомленням про необхідність подання особистих письмових пояснень у порядку ст. 75 Закону України Про державну службу».

Згідно з наказом Харківської митниці від 06.03.2023 №24-дс ОСОБА_1 було оголошено догану за вчинення систематичного (повторного протягом року) дисциплінарного проступку у вигляді прогулу (відсутності на службі більше 3 годин протягом робочого дня без поважних причин).

Цей наказ був доведений до відома ОСОБА_1 за правилами Порядку №1042, що підтверджено відповідним протоколом.

Підставою для прийняття наказу Харківської митниці від 06.03.2023 №24-дс були обрані положення ст.ст. 66, 77 Закону України «Про державну службу», а фактичною підставою послугувало судження Харківської митниці про вчинення ОСОБА_1 діяння, вказаного у п.12 ч. 2 ст. 65 Закону України «Про державну службу» за рахунок невиконання вимог ч. 1 ст. 8 Закону України «Про державну службу» та п. 9 розділу ІІІ посадової інструкції старшого державного інспектора відділу оформлення «Сортувальний» митного поста «Куп`янськ» Харківської митниці (а саме: відсутність на службі більше 3 годин протягом робочого дня без поважних причин).

Згідно з доповідною запискою керівника митного поста «Куп`янськ» від 09.03.2023 №7.14-28-06/67 ОСОБА_1 повинна була прибути до місяця служби 25.01.2023, однак, у період з 25.01.2023 по 27.01.2023 була відсутній на роботі; наказом Харківської митниці від 06.03.2023 №24-дс до ОСОБА_1 було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани; 06.03.2023-08.03.2023 ОСОБА_1 знов була відсутня на роботі (т. 2 а.с. 37-38).

Обставини відсутності ОСОБА_1 на роботі 06.03.2023-08.03.2023 підтверджені складеними працівниками суб`єкта владних повноважень актами і позивачем у межах цього спору не заперечуються.

Згідно з наказом Харківської митниці від 14.03.2023 №27-дс відносно ОСОБА_1 на підставі доповідної записки керівника митного поста «Куп`янськ» від 09.03.2023 №7.14-28-06/67 було порушено дисциплінарне провадження та утворено дисциплінарну комісію (далі за текстом - Дисциплінарна комісія) у складі головного державного інспектора відділу аналітично-правової роботи юридичного управління - Гребінця Дмитра Анатолійовича, заступника начальника відділу внутрішньої безпеки - Хрешкова Сергія Михайловича, головного державного інспектора відділу з питань запобігання та протидії корупції - Момотенко Людмили Василівни, заступника начальника відділу проведення митного аудиту - Третяка Володимира Васильовича, головного державного інспектора відділу кадрового забезпечення управління по роботі з персоналом - Дуднікової Олени Миколаївни (т. 2 а.с. 35-36).

17.03.2023 Харківською митницею було складено і направлено ОСОБА_1 засобами телекомунікаційного зв`язку на адреси електронної пошти - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 лист із повідомленням про порушення дисциплінарного провадження, пропозицією надання особистих пояснень та документів в їх підтвердження, запрошення на засідання Дисциплінарної комісії 28.03.2023 о 12:00 в адміністративній будівлі Харківської митниці за адресою: м.Харків, вул.Короленка, 16б, к.16.

Ці обставини підтверджені протоколом, складеним відповідно до Порядку №1042.

Згідно з поясненнями заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення «вантажний» митного поста «Куп`янськ» - ОСОБА_7 - ОСОБА_1 на зв`язок із керівником підрозділу, де обіймає штатну посаду за організаційною структурою Харківської митниці не виходила, 09.02.2023 видалилася з усіх месенджерів та групи Митний пост «Куп`янськ» у застосунку Viber (т.2 а.с.48-49).

Аналогічні по суті відомості викладені і у службовій характеристиці, складеній відносно ОСОБА_1 заступником начальника митного поста - начальником відділу митного оформлення «Сортувальний» митного поста «Куп`янськ» Харківської митниці - Василем Гураком (т. 2 а.с. 50).

Результати проведеного на виконання наказу Харківської митниці від 14.03.2023 №27-дс дисциплінарного провадження були оформлені поданням від 29.03.2023 №7.14-12/151-дс, де містилась пропозиція застосувати до ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляд звільнення з посади державної служби (т. 2 а.с. 64-70).

29.03.2023 суб`єктом владних повноважень було складено і направлено ОСОБА_1 засобами телекомунікаційного зв`язку на адреси електронної пошти - tpuhtaevitсh ІНФОРМАЦІЯ_1 лист із повідомленням про необхідність подання особистих письмових пояснень у порядку ст.75 Закону України «Про державну службу».

Ці обставини підтверджені протоколом, складеним за правилами Порядку №1042.

Згідно з наказом Харківської митниці від 06.04.2023 №28-дс ОСОБА_1 було припинено державну службу та звільнено з 07.04.2023 за вчинення систематичного (повторного протягом року) дисциплінарного проступку у вигляді прогулу (відсутності на службі більше 3 годин протягом робочого дня без поважних причин) (т. 2а.с. 71-73).

Цей наказ був доведений до відома ОСОБА_1 за правилами Порядку №1042, що підтверджено відповідним протоколом.

Підставою для прийняття цього наказу Харківською митницею обрані положення п.4 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», а фактичною підставою послугувало судження Харківської митниці про вчинення ОСОБА_1 діяння, згаданого у п.12 ч.2 ст.65 Закону України «Про державну службу» за рахунок невиконання вимог ч.1 ст.8 Закону України «Про державну службу» та п.9 розділу ІІІ посадової інструкції старшого державного інспектора відділу оформлення «Сортувальний» митного поста «Куп`янськ» Харківської митниці (а саме: відсутність на службі більше 3 годин протягом робочого дня без поважних причин).

Не погодившись з діями та рішеннями Харківської митниці стосовно притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, остання звернулася до суду за захистом своїх порушених прав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з необгрнутованості вимог позову, оскільки відповідач належним чином підтвердив законність та обґрунтованість притягнення позивача до відповідальності за вчинення дисциплінарних проступків у вигляді прогулів, що призвело до ухвалення законного рішення про звільнення позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Суспільні відносини з приводу проходження громадянами України державної служби в органах Державної митної служби України регламентовані, насамперед, приписами глави 79 Митного кодексу України (надалі - МК України).

Так, згідно з ч. 1 ст. 569 МК України працівники митних органів, на яких покладено виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, є посадовими особами. Посадові особи митних органів є державними службовцями.

За приписами ч. 3 ст. 569 МК України правове становище посадових осіб митних органів визначається цим Кодексом, а в частині, не врегульованій ним, - законодавством про державну службу та іншими актами законодавства України.

Відповідно до ч. 5 ст. 570 МК України з особами, які призначаються на службу до митних органів на посади державної служби, можуть укладатися контракти про проходження державної служби відповідно до законодавства про державну службу з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Контракт про проходження державної служби укладається на строк до трьох років. Дія контракту про проходження державної служби за умови належного його виконання державним службовцем може бути продовжена за угодою сторін на той самий або більший строк, але не більше ніж на три роки шляхом підписання сторонами відповідних змін до контракту.

При цьому, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що прогалини у нормативному регулюванні відносин з приводу проходження громадянином України державної служби у Державній митній службі України можуть усуватись нормами Закону України «Про державну службу», Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про відпустки» тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті державної служби в органах та підрозділах Державної митної служби України.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби. (ч. 2 ст. 1 Закону України «Про державну службу»)

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Згідно з ч.1 ст.8 Закону України «Про державну службу», державний службовець зобов`язаний:

1) дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) дотримуватися принципів державної служби та правил етичної поведінки;

3) поважати гідність людини, не допускати порушення прав і свобод людини та громадянина;

4) з повагою ставитися до державних символів України;

5) обов`язково використовувати державну мову під час виконання своїх посадових обов`язків, не допускати дискримінацію державної мови і протидіяти можливим спробам її дискримінації;

6) забезпечувати в межах наданих повноважень ефективне виконання завдань і функцій державних органів;

7) сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов`язки та умови контракту про проходження державної служби (у разі укладення);

8) виконувати рішення державних органів, накази (розпорядження), доручення керівників, надані на підставі та у межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України;

9) додержуватися вимог законодавства у сфері запобігання і протидії корупції;

10) запобігати виникненню реального, потенційного конфлікту інтересів під час проходження державної служби;

11) постійно підвищувати рівень своєї професійної компетентності та удосконалювати організацію службової діяльності;

12) зберігати державну таємницю та персональні дані осіб, що стали йому відомі у зв`язку з виконанням посадових обов`язків, а також іншу інформацію, яка відповідно до закону не підлягає розголошенню;

13) надавати публічну інформацію в межах, визначених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України «Про державну службу» особа, призначена на посаду державної служби вперше, публічно складає Присягу державного службовця такого змісту: "Усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю, що буду вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права, свободи і законні інтереси людини і громадянина, честь держави, з гідністю нести високе звання державного службовця та сумлінно виконувати свої обов`язки".

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 61 Закону України «Про державну службу» службова дисципліна забезпечується шляхом дотримання у службовій діяльності вимог цього Закону та інших нормативно-правових актів у сфері державної служби та виконання правил внутрішнього службового розпорядку.

Державний службовець особисто виконує покладені на нього посадові обов`язки (ч.2 ст.62 Закону України «Про державну службу»).

Згідно з ч. 1 ст. 64 Закону України «Про державну службу» передбачено, що за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 Закону України «Про державну службу» підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.

Згідно з п. 12 ч. 2 ст. 65 Закону України «Про державну службу» дисциплінарними проступками є: прогул державного службовця (у тому числі відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Отже, за приписами п. 12 ч. 2 ст. 65 Закону України «Про державну службу» прогул державного службовця (у тому числі відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин є протиправним, умисним, усвідомленим і винним діянням фізичної особи - громадянина, прямо кваліфікованим законом у якості дисциплінарного проступку державного службовця.

При цьому, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що у відносинах з проходження державної служби як роботодавець (суб`єкт владних повноважень) так і працівник (державний службовець) одночасно підпадають під дію ч.2 ст.19 Конституції України, а тому зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У цьому контексті колегія суддів звертає увагу на приписи ч. 3, 4 ст. 9-1 Закону України «Про державну службу», відповідно до яких:

- Державний службовець при вступі чи проходженні державної служби зобов`язаний повідомити службу управління персоналом про його засоби електронної пошти чи інші засоби телекомунікаційного зв`язку з ним з метою їх використання для доведення до відома державного службовця інформації або документів.

- Інформація або документи, надіслані поштою, в тому числі електронною, чи шляхом передачі з використанням інших засобів зв`язку вважаються такими, що доведені до відома державного службовця на п`ятий календарний день з моменту їх відправлення.

У ході розгляду справи судом першої інстанції установлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 припинила використання месенжера Viber за телефоном - НОМЕР_2 , який раніше був задіяний у комунікації з її роботодавцем - Харківською митницею та за допомогою якого нею була подана заява про надання відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 90 днів. Жодних мотивів такого вчинку позивач не навела.

Отже, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції у тому, що ОСОБА_1 , всупереч вимог ст.91 Закону України «Про державну службу», не забезпечила дотримання стандарту взірцевої, зразкової, бездоганної поведінки, діяла поза межами правила доброчесності і тим самим позбавила суб`єкта владних повноважень можливості доведення до неї як державного службовця інформації, пов`язаної із виконанням нею обов`язків державної служби в найефективніший спосіб.

Також у спірних правовідносинах апелянт підтверджую її відсутність за місцем проходження державної служби у період часу 25.01.2023 - 07.04.2023, стверджуючи про вчинення діяння з триваючого прогулу у зв`язку із знаходженням у Німеччині, зокрема, через побоювання в контексті відсутності безпечних умов для перебування в Україні дитини 15-річного віку.

При розгляді цієї справи колегія суддів звертає увагу на висновки Верховного Суду, сформовані у подібних правовідносинах, а саме:

- у постанові Верховного Суду від 03.04.2024 у справі №420/645/23, вказав на те, що: «прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня»; «Невихід на роботу у зв`язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути підставою звільнення працівника».

- постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 572/2944/16-ц зазначено, що: «при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни (пункт 2 частини першої статті 147 КЗпП України). Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причини його відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як: стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника»;

- у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17 вказано, що: «визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин. Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази»;

- у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20 зазначено, що: «прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності»; пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами.

З огляду на викладені вище правові позиції Верховного Суду колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що прогул за своєю суттю та правовою природою є разовим однократним діянням найманого працівника (у тому числі із правовим статусом державного службовця), котре вчиняється у межах кожного окремого робочого дня.

При цьому, часовими межами прогулу як винного діяння працівника є відсутність на місці служби протягом 3 годин як безперервно протягом одного робочого дня, так і сукупно протягом одного робочого дня.

З огляду на вказане, колегія суддів визнає хибним твердження апелянта про те, що відсутність позивача на роботі у період з 25.01.2023 по 06.04.2023 є одним триваючим правопорушенням.

За загальним правилом однократним вважається діяння, вчинене вперше; ідентичне (подібне, схоже, аналогічне за змістом) діяння вчинене вдруге вважається повторним; ідентичне (подібне, схоже, аналогічне за змістом) діяння вчинене третє вважається неоднократним; ідентичне (подібне, схоже, аналогічне за змістом) діяння вчинене вчетверте або більше вважається систематичним.

У межах цієї справи сторонами визнані обставини відсутності ОСОБА_1 за місцем проходження державної служби 25.01.2023, 26.01.2023, 27.01.2023.

Ці діяння не можуть бути кваліфіковані у якості триваючого прогулу, оскільки були вчинені у межах кожного окремого робочого дня, коли позивач повинен був особисто прибути за місцем проходження державної служби та приступити до виконання своїх службових обов`язків за посадою у зв`язку із функціонуванням у ці дні її роботодавція - Харківської митниці.

Також, у межах даної справи сторонами визнані обставини відсутності ОСОБА_1 за місцем проходження державної служби 06.03.2023, 07.03.2023, 08.03.2023.

Ці діяння також не можуть бути кваліфіковані у якості триваючого прогулу, оскільки були вчинені у межах кожного окремого робочого дня Харківської митниці, коли ОСОБА_1 повинна була особисто прибути на місце проходження державної служби та приступити до виконання своїх службових обов`язків за посадою у зв`язку із функціонуванням у ці дні її роботодавця.

У контексті викладених вище правових позицій Верховного Суду обставина знаходження ОСОБА_1 у Німеччині не може виправдовувати відсутності державного службовця за місцем проходження державної служби та її свідомого усунення від виконання покладених на неї державої обов`язків, оскільки у ході судового розглядуц справи судами першої та апеляційної інстанції підтверджено, що після залишення України у квітні 2022р. ОСОБА_1 станом службових справ не цікавилася, двічі із використанням застосунку Viber з номеру відображеного в особовій справі державного службовця телефону подавала заяви про надання відпусток, будь-яких розумних очікувань чи обґрунтованих сподівань на нескінченний невихід на роботу не мала.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що зі змісту п. 9 ч. 2 ст. 2 КАС України, ст. 7, п. 6 ч. 2 ст. 73, ст. 75 Закону України «Про державну службу», п.25 Порядку №1039 випливає, що законодавець наділив державного службовця правом "бути почутим" у ході дисциплінарного провадження (службового розслідування).

Разом із тим, недотримання суб`єктом владних повноважень цього права державного службовця не призводить автоматично та безальтернативно до протиправності висновків дисциплінарного провадження (службового розслідування), оскільки юридичні наслідки нереалізації державним службовцем права "бути почутим" у ході дисциплінарного провадження (службового розслідування) у цьому конкретному випадку знаходяться у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із власною поведінкою державного службовця під час дисциплінарного провадження (службового розслідування) за критерієм сумлінності, добросовісності та доброчесності, демонстрації прагнення до відкритості, а також із існуванням істотних, вагомих та суттєвих аргументів, їх змістом та суттю.

Яку правильно вказав суд першої інстанції, відсутність у державного службовця згаданих аргументів у поєднанні із дотриманням дисциплінарною комісією вимоги стосовно повноти, всебічності та достовірності з`ясування обставин об`єктивної дійсності, викладення у тексті висновку службового розслідування усіх юридично значимих факторів свідчить про відсутність порушеного права в аспекті застосування дисциплінарного покарання (заходів дисциплінарного впливу) за реально вчинений дисциплінарний проступок.

У спірних правовідносинах поведінка ОСОБА_1 як під час виконання функцій державного службовця за посадою державної служби, так і у межах дисциплінарного провадження не може бути кваліфікована судом як зразкова, обачна та бездоганна.

Доказів існування реальних непереборних та нездоланних чинників, які б перешкоджали ОСОБА_1 взяти участь у дисциплінарному провадженні (службовому розслідуванні), з урахуванням проведених Харківською митницею сповіщень із використанням Viber за номером телефон, у згідно з даними особової справи державного службовця до настання події видалення ОСОБА_1 із групи працівників митниці у меседжері Viber (07.02.2023), матеріали справи не містять.

Обставини не прийняття ОСОБА_1 участі у дисциплінарному провадженні і неподання пояснень про обставини інкримінованого дисциплінарного проступку не звільняють Дисциплінарну комісію від обов`язку виконання функції контролю за службовою дисципліною державного службовця на належному рівні із неухильним забезпеченням дотримання ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 КАС України і вичерпним з`ясуванням усіх юридично значимих факторів за власною ініціативою.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 03.04.2024 у справі №420/645/23 невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами.

Оцінивши добуті у справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України суд доходить до переконання про те, що у межах спірних правовідносин ненадання пояснень по суті подій відсутності на роботі 25.01.2023, 26.01.2023, 27.01.2023, 06.03.2023, 07.03.2023, 08.03.2023 є наслідком власної усвідомленої поведінки позивача, котра не може бути кваліфікована як доброчесної.

Тому цей фактор не може бути кваліфікований судом у цьому конкретному випадку як порушення гарантій позивача на захист трудових прав, оскільки саме ОСОБА_1 цілеспрямовано створила умови відсутності розумно прийнятної комунікації з її роботодавцем - Харківською митницею, втратила будь-який зв`язок з Харківською митницею, після закінчення строку дії закон6них підстав для невиходу на роботу, ухилилася від прибуття за місцем служби для виконання посадових обов`язків без поважних причин.

Відповідно до ст. 66 Закону України «Про державну службу» обумовлено, що до державних службовців застосовується один із таких видів дисциплінарного стягнення:

1) зауваження;

2) догана;

3) попередження про неповну службову відповідність;

4) звільнення з посади державної служби.

У разі допущення державним службовцем дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 4, 5, 12 та 15 частини другої статті 65 цього Закону, суб`єктом призначення або керівником державної служби такому державному службовцю може бути оголошено догану. (ч. 3 ст. 65 Закону України «Про державну службу»)

Звільнення з посади державної служби є винятковим видом дисциплінарного стягнення і може бути застосоване лише у разі вчинення дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 1, 3, 7, 9-11, 13, 14 частини другої статті 65 цього Закону, а також вчинення систематично (повторно протягом року) дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 12 частини другої статті 65 цього Закону. (ч. 5 ст. 65 Закону України «Про державну службу»)

Отже, аналіз приписів п. 12 ч. 2, ч. 3 та ч. 5 ст. 65 Закону України «Про державну службу» дає підстави для висновку про те, що підставою для звільнення державного службовця можде слугувати встановлений повторний протягом року прогул державного службовця.

Згідно з ч. 1 ст. 68 Закону України «Про державну службу» дисциплінарне провадження порушується шляхом видання відповідного наказу (розпорядження): міністром - стосовно державного секретаря відповідного міністерства; суб`єктом призначення - стосовно інших державних службовців.

Для здійснення дисциплінарного провадження з метою визначення ступеня вини, характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку утворюється дисциплінарна комісія з розгляду дисциплінарних справ. Результатом розгляду дисциплінарної справи є пропозиція Комісії або подання дисциплінарної комісії, які мають рекомендаційний характер для суб`єкта призначення. Суб`єкт призначення протягом 10 календарних днів зобов`язаний прийняти рішення на підставі пропозиції Комісії або подання дисциплінарної комісії або надати вмотивовану відмову протягом цього строку (частини перша, десята, одинадцята ст. 69 Закону України «Про державну службу»).

Процедура здійснення дисциплінарними комісіями з розгляду дисциплінарних справ дисциплінарних проваджень стосовно державних службовців встановлена Порядком №1039 пунктом 4 якого визначено, що дисциплінарне провадження розпочинається з моменту прийняття рішення про порушення дисциплінарного провадження та завершується прийняттям рішення про накладення на державного службовця, стосовно якого здійснюється дисциплінарне провадження (далі - державний службовець), дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження.

Відповідно до п.25 Порядку №1039, а також частини другої статті 73 Закону України «Про державну службу» дисциплінарна справа повинна містити: дату і місце її формування; підстави для відкриття дисциплінарного провадження; характеристику державного службовця, складену його безпосереднім керівником, та інші відомості, що характеризують державного службовця; відомості щодо наявності чи відсутності дисциплінарних стягнень; пояснення державного службовця щодо обставин, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження, та/або акт про відмову від надання таких пояснень; пояснення безпосереднього керівника державного службовця з приводу обставин, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження; пояснення інших осіб, яким відомі обставини, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження (за наявності); належним чином завірені копії документів і матеріалів, що підтверджують та/або спростовують факт вчинення дисциплінарного проступку; пропозиції Комісії або подання дисциплінарної комісії у державному органі з висновком про наявність чи відсутність у діях державного службовця дисциплінарного проступку та підстав для його притягнення до дисциплінарної відповідальності; опис матеріалів, які містяться в дисциплінарній справі.

Згідно з п. 27 Порядку № 1039 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) дисциплінарна справа формується з урахуванням вимог порядку обліку та роботи з дисциплінарними справами, затвердженого НАДС. Тривалість формування дисциплінарної справи не може перевищувати 20 календарних днів. За потреби зазначений строк може бути продовжений міністром або суб`єктом призначення, але не більш як до 30 календарних днів.

Формує дисциплінарну справу та здійснює її підготовку до розгляду дисциплінарною комісією - доповідач. Доповідачем може бути будь-який член дисциплінарної комісії. Під час здійснення підготовки справи до розгляду доповідач, зокрема, забезпечує збирання документів та матеріалів, необхідних для формування дисциплінарної справи, формує дисциплінарну справу, забезпечує отримання пояснення від державного службовця, доповідає на засіданні дисциплінарної комісії, вчиняє інші дії, необхідні для здійснення дисциплінарного провадження (п.29 Порядку №1039).

Після завершення формування дисциплінарної справи до розгляду комітет з дисциплінарних проваджень або доповідач передають її відповідно Комісії або секретарю дисциплінарної комісії та повідомляють про це головуючому на засіданні Комісії або голові дисциплінарної комісії з метою призначення дати засідання для її розгляду (п.30 Порядку №1039).

Зі змісту згаданих вище норм права витікає, що дисциплінарне провадження складається із таких стадій: 1) прийняття рішення про порушення дисциплінарного провадження; 2) формування дисциплінарної справи; 3) розгляд дисциплінарної справи дисциплінарною комісією із наданням пропозицій керівнику; 4) прийняття керівником на підставі пропозиції комісії рішення про накладення дисциплінарного стягнення чи закриття провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 Закону України «Про державну службу» та п. 25 Порядку №1039 на стадії формування дисциплінарної справи доповідач повинен отримати від державного службовця, щодо якого порушене дисциплінарне провадження, пояснення щодо обставин, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження, а також пояснення інших осіб, яким відомі обставини, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження та підготувати подання з висновком про наявність чи відсутність у діях державного службовця дисциплінарного проступку.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 68 Закону України «Про державну службу» дисциплінарні стягнення накладаються (застосовуються), зокрема, на державних службовців, які займають посади державної служби категорій "Б" і "В": зауваження - суб`єктом призначення; інші види дисциплінарних стягнень - суб`єктом призначення за поданням дисциплінарної комісії.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Закону України «Про державну службу» визначено, що дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню тяжкості вчиненого проступку та вини державного службовця. Під час визначення виду стягнення необхідно враховувати характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, результати оцінювання службової діяльності державного службовця, наявність заохочень, стягнень та його ставлення до служби.

Згідно з ч.1 ст. 77 Закону України «Про державну службу» рішення про накладення на державного службовця дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження приймає суб`єкт призначення протягом 10 календарних днів з дня отримання пропозицій Комісії, подання дисциплінарної комісії у державному органі. Рішення оформляється відповідним актом суб`єкта призначення.

Підставою для застосування дисциплінарного стягнення може бути вчинення особою дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Ці обставини, як і характер дисциплінарного проступку, обставини, за яких він учинений, настання тяжких наслідків, добровільне відшкодування заподіяної шкоди, попередню поведінку державного службовця та його ставлення до виконання посадових обов`язків з`ясовуються під час службового розслідування та/або прийняття рішення про накладення дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження. Рішення суб`єкта призначення про накладення дисциплінарного стягнення має ґрунтуватись на матеріалах дисциплінарної справи.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду від 28.04.2020, викладеним у постанові у справі №822/46/18 об`єктивною стороною дисциплінарного проступку є вчинення державним службовцем дій чи бездіяльності, або прийняття рішення, що містять ознаки протиправності, тобто суперечать вимогам законодавства. Водночас, з суб`єктивної сторони дисциплінарний проступок характеризується наявністю вини державного службовця, під чим розуміється ставлення останнього до своїх протиправних дій чи бездіяльності, або рішення і їх шкідливих наслідків.

За правовою позицією постанови Верховного Суду від 10.12.2020 у справі № 812/831/16 складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.

Застосування вимог ст. 66 Закону України «Про державну службу» має бути здійснене із обов`язковим врахуванням принципу індивідуалізації покарання, що випливає із норм ст.ст. 67, 74 Закону України «Про державну службу».

Словосполучення "може бути оголошено догану" вказує на те, що при виборі виду стягнення, яке може бути застосоване у разі допущення державним службовцем дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 4, 5, 12 та 15 ч. 2 ст. 65 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби має виходити із того, що догана в даному випадку є видом більш суворого стягнення, ніж зауваження, що може застосовуватися до державного службовця.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 804/8684/16.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у ході розгляду справи Харківською митницею поза розумним сумнівом обґрунтовано та доведено неможливість застосування більш м`якої міри покарання аніж догана та звільнення з посади державної служби у спірних правовідносинах за відсутність ОСОБА_1 на роботі (прогул) без поважних причин 25.01.2023-27.01.2023 та 06.03.2023-08.03.2023.

Покликання апелянта на те, що відповідач не скористався правом запропонувати позивачеві призупинити дію трудового договору, колегія суддів вважає безпідставною з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору не може бути прихованим покаранням і не застосовується до керівників та заступників керівників державних органів, а також посадових осіб місцевого самоврядування, які обіймають виборні посади.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що ініціатором призупинення дії трудового договору можуть бути як працівник так і роботодавець.

Вказана норма не покладає обов`язків на працедавця з пропонування її працівнику призупинення дії трудового договору, оскільки така пропозиція є саме правом роботодавця.

З іншого боку, така пропозиція також може надійти працедавцеві від працівника, проте ОСОБА_1 не надала жодних доказів звернення до відповідача з відповідною пропозицією.

На противагу змісту поведінки позивача у спірних правовідносинах суд першої інстанції цілком слушно врахував висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 03.04.2024 у справі №420/645/23 та від 21.09.2023 у справі № 639/2672/22, відповідно до яких факт перебування особи за кордоном, в умовах триваючої військової агресії проти України та дії воєнного стану в Україні не визнано як поважну причину для відсутності на роботі, а натомість особу, яка виїхала за кордон з початком військової агресії проти України та не з`являлась на роботі з 24.02.2022 по 05.07.2022 визнано правомірно звільненою з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Доводи апелянта про те, що вона належним чином не повідомлялася про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення з посади колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки належне повідомлення унеможливлено саме позивачем у спосіб нехтування приписами ст. 9-1 Закону України «Про державну службу», що позбавило роботодавця можливості зв`язку з працівником, яка, як встановлено в ході судового розгляду справи, не цікавилася питаннями поновлення роботи свого роботодавця та необхідності виходу на роботу..

При цьому, що у силу правових висновків постанови Верховного Суду від 22.05.2020 у справі №825/2328/16 порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.

Певні дефекти адміністративного акту можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).

Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.

Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Суд наголошує, що відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків і, на противагу йому, принцип формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення.

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2020 у справі № 813/1790/18.

Отже, порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що у спірних правовідносинах Дисциплінарна комісія не діяла явно і очевидно необґрунтовано чи безпідставно, адже із прийнятною поза розумним сумнівом достатністю та повнотою врахувала усі фізично можливі джерела для отримання об`єктивних даних стосовно причин відсутності ОСОБА_1 на роботі 25.01.2023-27.01.2023, 06.03.2023-08.03.2023 і не виявила будь-яких поважних причин.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла погоджується з висновками суду першої інстанції про відповідність оскаржуваних наказів приписам ч. 2 ст2 КАС України, у зв`язку з цим відсутні підстави для задоволення позову.

Колегія суддів зазначає, що інші позовні вимоги є похідними від вимог про скасування наказів про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, а тому не можуть бути задоволені.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків, якими мотивоване рішення суду першої інстанції, та не дають підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими, з урахуванням вище зазначеного.

Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26 червня 2024 року по справі №520/679/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк
Повний текст постанови складено 31.10.2024.