Справа № 357/12448/24
Суддя: Орєхов О. І.
Дата ухвалення: 2024-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/357/114/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04 листопада 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Орєхова О. І. ,

за участі секретаря - Махненко Б. В.

представника позивача Шевченко А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 в м.Біла Церква у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, старшого державного інспектора відділу впровадження систем автоматичної фіксації порушень Департаменту державного нагляду ( контролю ) за безпекою на наземному транспорті Солов`янчик Світлани Іванівни про скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року адвокат Шевченко Ангеліна Миколаївна, яка діє в інтересах ОСОБА_2 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті,старшого державного інспектора відділу впровадження систем автоматичної фіксації порушень Департаменту державного нагляду ( контролю ) за безпекою на наземному транспорті Солов`янчик Світлани Іванівни про скасування постанови, обґрунтовуючи наступним.

27.08.2024 ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку отримала постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України серії АА № 00021289 від 08.08.2024, винесену старшою державною інспекторкою відділу впровадження систем автоматичної фіксації порушень Департаменту державного нагляду (контролю) за безпекою на наземному транспорті Солов`янчик Світланою Іванівною (далі - оскаржувана постанова).

Згідно з постановою 25.07.2024 16 год. 50 хв. за адресою М-05, км. 36+303, Київська область, автоматичним пунктом фіксації адміністративних правопорушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті зафіксовано транспортний засіб «Volvo FH 400», ДНЗ НОМЕР_1 .

Постановою стверджується, що ОСОБА_1 допустила рух транспортного засобу із перевищенням нормативних параметрів зазначених у п. 22.5 ПДР України: перевищення загальної маси транспортного засобу на 5.188 % (2.075 тон), при дозволеній максимальній фактичній масі 40 т, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 132-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Постановлено притягнути ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накласти на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8 500, 00 грн., що є предметом оскарження за цим позовом.

ОСОБА_1 не погоджується зі змістом постанови та вважає її такою, що складена помилково, склад адміністративного правопорушення відсутній, оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а справа закриттю.

Так, автошлях М - 05 (Київ - Одеса) є автомобільним шляхом міжнародного значення на території України, відповідно до п.п. б п. 22.5 ПДР України, затв. ПКМУ № 306 від 10.10.2001, рух транспортних засобів та їх составів допускається у разі, коли їх параметри не перевищують: фактичної маси; комбіновані транспортні засоби; трьохвісний автомобіль (тягач) з двовісним або трьохвісним напівпричепом максимальне значення для автомобільних доріг державного значення - 40 т.; трьохвісний автомобіль (тягач) з двовісним або трьохвісним напівпричепом (контейнеровоз), що здійснює перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра 44 т.

Постановою від 08.08.2024 підтверджується, що фактичні зафіксовані параметри ТЗ: кількість вісей - 6 шт; спарені колеса - 3 вісі, загальна маса 46750 кг.

Проте, Відповідачем 2 не враховано, що трьовісний напівпричіп «TURBOS НОЕТ» AІ 0077 ХВ, що був у зчіпці з тягачем «Volvo FH 400» ДНЗ НОМЕР_1 , є спеціалізованим напівпричепом контейнеровозом, а відповідно гранична фактична маса становить 44 т, а не 40 т, як вказано в оскаржуваній постанові.

Вищевказане підтверджується відомостями зі свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів НОМЕР_2 , СХЕ № 087278, а також матеріалами фото звіту, що офіційно доступний за посиланням https://wim.dsbt.gov.uа/г/АА00021289/, що міститься в постанові від 08.08.2024 та в роздрукованому вигляді додається до позову.

Більше того, ні оскаржувана постанова, ні матеріали фотозвіту не містять належним чином зафіксованих фактів, яким саме транспортним засобом (напівпричепом) було вчинено правопорушення. Фотозвіт не містить фіксації державного номерного знака напівпричепа, яким ніби то було здійснено перевищення граничного параметру фактичної маси.

Також Позивач вважає, що для притягнення її до відповідальності за ч.2 ст. 132-1 КУпАП фактична вага її автомобіля з напівпричепом та з вантажем мала б перевищувати 46, 2 тони (44 т + 5%), а зафіксована в автоматичному режимі загальна маса транспортного засобу становить 42, 075 т, що виключає в її діях наявність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 132-1 КУпАП.

Просила постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України серії АА № 00021289 від 08.08.2024, за якою застосовано до ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8 500 грн. 00 коп. на підставі ч. 2 ст. 132-1 та ч. 2 ст. 308 КУпАП, скасувати, а справу про адміністративне правопорушення закрити.Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 484 грн. 48 коп. судового збору та 4 500 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу ( а. с. 1-18 ).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.09.2024 ( а. с. 67 ) головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду.

Суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі ( ч. 2 ст. 171 КАС України ).

Ухвалою судді від 09.09.2024позовну заяву ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, старшого державного інспектора відділу впровадження систем автоматичної фіксації порушень Департаменту державного нагляду ( контролю ) за безпекою на наземному транспорті Солов`янчик Світлани Іванівни про скасування постанови було залишено без руху ( а. с. 77-76 ).

23 вересня 2024 року з канцелярії суду отримано заяву про усунення недоліків ( а. с. 79-81 ) з додатками ( а. с. 82-93 ).

Відповідно до ч. 14 ст. 171 КАС України якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, суд продовжує розгляд справи, про що постановляє ухвалу не пізніше наступного дня з дня отримання інформації про усунення недоліків.

Аналіз норм статті 289 КУпАП і частини другої статті 291 КУпАП свідчить, що постанова у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксоване в автоматичному режимі, може бути оскаржена протягом 10 днів після її вручення особі або отримання поштового повідомлення про вручення, або про відмову в її отриманні, або повернення поштового відправлення з позначкою про невручення.

Отже, строк оскарження постанови про порушення ПДР, у тому числі зафіксованого у автоматичному режимі, починається з моменту отримання такої постанови.

Аналогічна правова норма закріплена також у частині другій статті 286 КАС, відповідно до приписів якої позовну заяву щодо оскарження рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі може бути подано протягом 10 днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Отже, при вирішенні питання пропуску строку звернення з позовом до суду щодо оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, суди повинні з`ясувати дату отримання цієї постанови.

Відповідне положення міститься у постанові КАС ВС 12 червня 2020 року № 686/28291/19.

Із встановлених судом обставин убачається, що позивач оскаржувану постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху в день її прийняття фактично не отримував. Відповідно до доданих з боку позивача доказів ( а. с. 22-24 ), таку постанову отримано позивачем 27.08.2024,з позовом до суду звернулася 03.09.2024, про що свідчить відповідний штамп суду ( а. с. 1 ), тобто, протягом 10 днів з дня вручення такої постанови, із дотриманням десятиденного строку звернення до суду.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 31 січня 2020 року у справі № 755/7433/19.

Тому, з урахуванням наведеного, строк позивачем для оскарження постанови від 08.08.2024 по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі,не пропущено, оскільки адміністративний позов подано протягом десяти днів з дня вручення такої постанови.

Ухвалою судді від 24.09.2024 відкрито провадження у вищевказаній справі, постановлено проводити розгляд справи в спрощеному позовному провадженні з повідомлення (викликом) сторін та призначено судове засідання у справі на 04.10.2024 ( а. с. 96-97 ).

Ухвалою суду від 27.09.2024 задоволено заяву представника позивача адвоката Шевченко А.М. про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів ( а. с. 120-121 ).

Ухвалою суду від 30.09.2024 задавлено заяву представника Державної служби України з безпеки на транспорті Коломієць В.О. про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів ( а. с. 122-123 ).

02 жовтня 2024 року за вх. № 50820 судом отримано від представника Державної служби України з безпеки на транспорті Коломієць В.О. відзив на позовну заяву ( а. с. 127-139 ).

Відзив обґрунтований наступним.

Старшим державним інспектором відділу впровадження систем автоматичної фіксації порушень управління автоматичної фіксації порушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті Департаменту державного нагляду (контролю) за безпекою на наземному транспорті, Солов`янчик С. І.укладено постанову серії АА № 00021289 від 08.08.2024, згідно з якою встановлено, що 25.07.2024 о 16 год 50 хв., за адресою М-05, км 36+303, Київська обл., відповідальна особа - ОСОБА_1 , допустила рух транспортного засобу «VOLVO FH 400», ДНЗ НОМЕР_1 із перевищенням нормативних параметрів зазначених пунктом 22.5 ПДР України: перевищення загальної маси транспортного засобу на 5.188% (2.075 тон), при дозволеній максимальній фактичній масі 40 тон, відповідальність за яке передбачена частиною 2 статті 132-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі- КУпАП).

За вказане правопорушення позивача притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 8 500,00 грн.

Вищевказане правопорушення зафіксоване в автоматичному режимі за допомогою комплексного технічного засобу WIM 5,5: свідоцтво про повірку підсистеми вагового контролю № 35-02/1812...1815 чинні до 11.12.2024, свідоцтво про повірку підсистеми габаритного контролю № 21/000198,199,201,306 чинні до 12.09.2024.Представник відповідача вказує, що здійснюючи перевезення вантажу із певними відхиленнями від встановлених нормативів, користувач транспортним засобом завідомо погоджується на перевищення встановлених вагових та габаритних параметрів транспортного засобу. Таке рішення призводить до негативної ситуації з автодорогами, оскільки перевезення вантажів із перевищення нормативних вагових та/або габаритних параметрів передусім пошкоджує дорожнє покриття, порушуючи його міцність та цілісність, що в подальшому спричиняє руйнування дорожнього полотна. Тобто, встановлення відповідних нормативів та притягнення до відповідальності за їх перевищення слугує превентивним та компенсаційним заходом, що в свою чергу підвищить безпеку руху на автодорогах та слугуватиме збереженню українських автошляхів.

Тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Предметом даної справи є скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі серії АА N° 00021289 від 08.08.2024.

Предметом справи № 357/10612/23 про яку було зазначено, як тотожну, було скасування постанови про адміністративне правопорушення, у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, серії АА №00013401 від 04,08.2023.

В даному випадку зафіксовані адміністративні правопорушення містять самостійні склади, з огляду на різницю кожного в об`єктивній стороні - час, місце (відрізок дороги), обставини (перевищення загальної маси транспортного засобу). Отже дана справа не може розглядатися за аналогією з іншою адже окреслює окреме правопорушення.

Отже дані справи не є тотожними відповідно до предмету спору.

Водночас, передбачене частиною першою статті 72 КАС України та частиною четвертою статті 78 КАС України звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях інших адміністративних, цивільних чи господарських справ.

Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.

Інструкцією з оформлення уповноваженими посадовими особами Державної служби України з безпеки на транспорті матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства інфраструктури України від 27.09.2021 № 512 (надалі - Інструкція №512) затверджено лише форму, а не вимоги до змісту постанови. Дана форма визначає перелік інформаційних даних, які можуть міститися у постанові в залежності від обставин вчинення правопорушення.

З оскаржуваної постанови вбачається, що в ній наявні відомості про найменування органу та посадової особи, який виніс постанову, дату розгляду справи, відомості про особу, стосовно якої розглядається справа, опис обставин, установлених під час розгляду справи, зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення, прийняте у справі рішення, транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак, технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис, розмір штрафу та порядок його сплати, правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження, зазначення реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу, адресу веб-сайту в мережі Інтернет, на якому особа може ознайомитися із зображенням транспортного засобу в момент вчинення адміністративного правопорушення, ідентифікатор для доступу до зазначеної інформації та порядок звільнення від адміністративної відповідальності, а також дату та час фіксації здійснення вимірювання, навантаження на вісь.

Звертають увагу, що на момент виникнення спірних правовідносин форма постанови оновлена та викладена відповідно до наказу Міністерства інфраструктури N° 324 від 14.05.2022.

Відповідно до Додатка 1 до Інструкції N° 512 в частині «Установив (-ла)» постанови по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі має міститися інформація про марку, модель, державний номерний знак транспортного засобу,яка вказана в оскаржуваній постанові, а саме інформація про тягач (до якого приєднаний причіп, що не може рухатись самостійно).

Положеннями пункту 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року № 363 (далі - Правила №363), визначено, що сідельний тягач - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.

Таким чином,напівпричеп - це транспортний засіб без джерела енергії та самостійно пересуватись і перевозити вантажі по дорогах не може, отже рушійною силою для нього є саме тягач, який є основним транспортним засобом, котрий здійснює перевезення вантажів власник якого є суб`єктом адміністративної відповідальності за порушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, в тому числі за ст. 132-1 КУпАП.

В постанові фіксується саме марка, модель, державний номерний знак тягача, оскільки відповідно до статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» причіп - це транспортний засіб без власного джерела енергії, пристосований для буксирування автомобілем. Зважаючи на це в постанові зазначається саме інформація про тягач.

Звертають увагу суду на доданий АРМ аудиту-Перегляд зафіксованої події №7655834 під час розгляду адміністративного правопорушення. За змістом даного документу вбачається, що відповідачем визначено тип транспортного засобу із напівпричепом, тобто та обставина що тягач рухався із напівпричепом була досліджена та врахована.

В свою чергу, постанова, яка оскаржується позивачем у цій справі, за своїм змістом повністю відповідає вимогам вищезазначених нормативно-правових актів та містить необхідну інформацію, згідно якої уповноваженою посадовою особою відповідача було встановлено подію, склад адміністративного правопорушення та правомірно притягнуто позивача до адміністративної відповідальності згідно частини 2 статті 132-1 КУпАП.

Механізм фіксації адміністративних правопорушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті в автоматичному режимі визначено Порядком Фіксації адміністративних правопорушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті в автоматичному режимі, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27,12,2019 № 1174 (надалі - Порядок N° 1174).

Наголошують на тій обставині, що під час вчинення правопорушення та винесення оскаржуваної постанови діяла нова редакція Порядку №1174 від 28.02.2024.

Звертають увагу суду, що за змістом позовної заяви позивач посилається на стару редакцію Порядку №1174.

Як наслідок. Порядком №1174 не передбачено фіксація державного номерного знака напівпричепа.

Таким чином доводи позивача стосовно невідповідності змісту постанови вимогам чинного законодавств, а саме, що у постанові не зазначено марки, моделі, державного номерного знаку причепу, напівпричепу спресовані вищезазначеними поясненнями, оскільки ст. 283 КУпАП, Інструкція №512 та Порядок №1174 не вимагає зазначення в постанові про вчинення адміністративного правопорушення марки, моделі, державного номерного знаку причепу, напівпричепу та інших причіпних пристроїв.

Перевищення нормативних вагових параметрів транспортного засобу, визначених пунктом 22.5 ПДР, було встановлено із врахуванням допустимої похибки вагового комплексу, як передбачено ДСТУ OIML R 134-1:2010 (OIML R 134-1:2006, IDT).

В даному випадку позивача притягнуто до відповідальності за перевищення загальної маси транспортного засобу, адже транспортний засіб не використовувався як контейнеровоз, оскільки перевезення вантажу не здійснювалось у контейнері.

Звертають увагу суду, що ключовою обставиною, яка підлягає доказуванню в ході розгляду справи, є доведення факту перевезення контейнеровозом саме контейнеру.

Однак, будь-яких доказів, щодо здійснення позивачем вантажного перевезення саме цим контейнером, ідентифікації такого контейнера, доказів щодо придбання або використання контейнера, товарно-супровідних документів на перевезення вантажу контейнером, які б могли свідчити про контейнерні перевезення транспортним засобом позивача, матеріали справи не містять.

Одного зазначення в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу, що напівпричіп є контейнеровозом не є свідченням того, що вантаж перевозився у контейнерах. Адже, контейнеровоз є лише платформою на якукріпляться контейнери або змінні кузови для перевезення вантажу.

Втім, за даними фотофіксації спеціалізований сідловий тягач на платформі для контейнерів перевозив не контейнер.

Відповідно до фотофіксації транспортного засобу вбачається, що напівпричіп не має верхньої частини, тобто до конструкції внесено зміни- додано тентований верх. Також, з фотофіксації вбачається відсутність будь- якого маркування та пломбування.

Отже, якщо в реєстраційних документах транспортного засобу вказано «контейнеровоз», він є типу причепа або напівпричепа для перевезення контейнерів по автомобільним дорогам, то лише при використанні такого транспортного засобу як засобу спеціалізованого призначення, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів певних категорій - контейнерів, допускається навантаження, передбачене п. 22.5 ПДР.

Наголошують, позивачем не було надано доказів, що перевезення спеціалізованим напівпричепом контейнеровозом марки «TURBO'S НОЕТ модель OPL-3AT-38-Q3BSRM», ДНЗ НОМЕР_3 було здійснено в контейнері згідно з їх призначенням.

Крім того, заперечуючи стягнення витрат на правничу допомогу, сторона відповідача вказала, що адвокатом надавалися послуги в аналогічних справах та здійснювалося представництво в аналогічних за предметом позову справах, де зазначено аналогічні підстави позову та описані аналогічні до даної справи підстави та обставини. Позовні заяви та відповіді на відзив є ідентичними, за винятком персоналізованих даних, таких як номер оскаржуваної постанови, та ідентифікаційні дані транспортних засобів. Враховуючи зазначене, адвокату не потрібно було додатково вивчати нормативно правові акти та актуальність судової практики, виписувати нову позицію у позовній заяві. А також вказали, що заявник має право на відшкодування судових витрат та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Просили врахувати наданий відзив відповідача при вирішенні справи та винести законне, обґрунтоване рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог у повному обсязі ( а. с. 127-139).

08 жовтня 2024 року справа була знята з розгляду у зв`язку з перебуванням судді в нарадчій кімнаті по іншій справі та відкладено розгляд справи до 01.11.2024 ( а. с. 177 ).

Ухвалою суду від 30.10.2024 у задоволенні заяви представника відповідача Державної служби з безпеки на транспорті Коваль В.М. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів було відмовлено ( а. с. 196-197 ).

31 жовтня 2024 року за вх. № 57006 судом отримано додаткові пояснення від представника відповідача Державної служби з безпеки на транспорті Коваль В.М.

01 листопада 2024 року за вх. № 57015 судом отримано від представника позивача ОСОБА_3 заперечення проти додаткових пояснень Відповідача 1 від 31.10.2024.

В судовому засіданні 01.11.2024 представник позивача Шевченко А.М. підтримала позовні вимоги позивача ОСОБА_1 , надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просила задовольнити вимоги в повному обсязі. Додатково доповнила, що 31.10.2024 о 16:20 на електронну пошту отримала заяву Укрдержтрансбезпеки від 31.10.2024, що фактично є додатковими поясненнями у справі.Відповідач 1 у додаткових поясненнях посилається на постанову Шостогоапеляційного адміністративного суду від 10.10.2024 по справі № 357/5982/24, якою булозадоволено апеляційну скаргу Відповідача 1, скасовано рішення суду першої інстанціїта відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .Проте вважати таку постанову апеляційного суду зразковою з точки зорунормативно правового регулювання в подібних спірних правовідносинах неможливо,по перше, апеляційний суд надав суперечливий висновок, спочатку констатував,що відповідно до матеріалів фотофіксації перевезення здійснювалось напівпричепом звисокими бортами, які вкриті тентом, а не напівпричепом-контейнеровозом і вжев наступному абзаці зазначив, що самого напівпричепу-контейнеровозу недостатньодля того, щоб застосовувати норму пункту 22.5 ПДР України, при цьому абсолютнопроігнорувавши відсутність фіксації у фотоматеріалах державного номерного знаканапівпричипу як єдиної достатньої ідентифікуючої ознаки для встановлення видутранспортного засобу згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу;по друге, висновок апеляційного суду про те, що перевезення здійснювалось неконтейнером, не обґрунтовано нормами будь якого закону чи підзаконного нормативного правового акту, тобто це виключно власна суб`єктивна оцінка суду, що не підкріпленанормою права, а відтак не має преюдиційного значення;по третє, висновки вказаної постанови повністю суперечать висновкампостанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2024 по аналогічнійсправі між тими самими сторонами щодо тих самих транспортних засобів№357/10612/23 і не наведено жодних нормативно правових підстав для цього.

Відповідачі Державна службаУкраїни з безпеки на транспорті тастарший державний інспектор відділу впровадження систем автоматичної фіксації порушень Департаменту державного нагляду ( контролю ) за безпекою на наземному транспорті Солов`янчик Світлана Іванівна в судове засідання 01.11.2024не з`явилися, свого представника не направили, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявна Довідка про доставку електронного документу ( а. с. 198 ).

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 124 КАС України судовий виклик або судове повідомлення учасників справи, свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів здійснюється:1) за наявності в особи електронного кабінету - шляхом надсилання повістки до її електронного кабінету;2) за відсутності в особи електронного кабінету - шляхом надсилання повістки рекомендованою кореспонденцією (листом, телеграмою), кур`єром із зворотною розпискою за адресами, вказаними цими особами, або шляхом надсилання тексту повістки в порядку, визначеному статтею 129 цього Кодексу.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (рішення від 17 січня 1970 року у справі «Delcourt v. Belgium» («Делькур проти Бельгії»), заява № 2689/65, пункт 25 та рішення від 11 жовтня 2001 року у справі «Hoffmann v. Germany» («Гофман проти Німеччини»), заява № 34045/96, пункт 65).

ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (рішення від 08 квітня 2010 року у справі «GUREPKA v. UKRAINE (№ 2)» («Гурепка проти України (№ 2)»), заява № 38789/04, § 23).

Також ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення від 13 грудня 2011 року у справі «TRUDOV v. RUSSIA», заява № 43330/09, § 25, 27).

Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 18 КАС України).

Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку.

Інші особи реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в добровільному порядку (частина шоста статті 18 КАС України).

Зміст вказаної процесуальної норми свідчить про те, що для цілей КАС України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.

Вказаний висновок також узгоджується з правовою позицією щодо належного виклику учасника справи засобами електронної пошти, викладеною Верховним Судом у постановах від 01 червня 2022 року у справі № 761/42977/19 (провадження № 61-1933св22) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 761/877/20 (провадження № 61-11706св21).

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Оскільки учасники справи були повідомлені належним чином, відповідач 1 висловив свою позицію стосовно адміністративного позову ОСОБА_1 , суд вважає за можливим провести розгляд справи у відсутність відповідачів.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, повно, об`єктивно та всебічно дослідивши матеріали даної справи,приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є власником транспортних засобів:спеціалізований напівпричіп - спеціалізований Н/ПР - контейнеровоз-Е марки «TURBOS HOET», модель OPL-ЗАТ-38-03ВSRM, д.н. з. НОМЕР_3 , 2004 року випуску, повна маса 39 000; спеціалізований вантажний - спеціалізований сідловий тягач-Е марки «VOLVO», модель FН 400, д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску, що підтверджується копіями свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 та НОМЕР_2 , виданих ТСЦ 3242 (а. с. 29-30).

27.08.2024 відносно ОСОБА_1 винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України серії АА № 00021289 від 08.08.2024, винесена старшим державним інспектором відділу впровадження систем автоматичної фіксації порушень Департаменту державного нагляду (контролю) за безпекою на наземному транспорті ОСОБА_4 ( а. с. 20-21 ).

Згідно з постановою 25.07.2020 16 год. .50 хв. за адресою М 05, км. 36+303, Київська обл. автоматичним пунктом фіксації адміністративних правопорушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті зафіксовано транспортний засіб «Volvo FH 400», д.н.з. НОМЕР_1 .

Постановою стверджується, що ОСОБА_1 допустила рух транспортного засобу із перевищенням нормативних параметрів зазначених у п. 22.5 ПДР України: перевищення загальної маси транспортного засобу на 5.188 % (2.075 тон), при дозволеній максимальній фактичній масі 40 т, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 132-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Внаслідок чого, притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8 500, 00 гривень.

Вищевказане правопорушення зафіксоване в автоматичному режимі за допомогою комплексного технічного засобу WIM 5, 5: свідоцтво про повірку підсистеми вагового контролю № 35-02/1812...1815 чинні до 11.12.2024, свідоцтво про повірку підсистеми габаритного контролю № 21/000198,199,201,306 чинні до 12.09.2024.

Виміряні з урахуванням похибки вагові або габаритні параметри транспортного засобу загальна маса - 42075 кг. Фактичні зафіксовані параметри ТЗ: кількість вісей 6 шт., спарені колеса - 3 вісь; відстань між вісями 1-2: 2760 мм., 2-3: 1290 мм., 3-4: 5660 мм; 4-5: 1300 мм; 5-6: 1400 мм; навантаження на вісь 1- 6600 кг, 2 - 5200 кг, 3 - 9700 кг, 4 - 8450 кг, 5 - 8550 кг; 6 - 8250 кг; загальна маса - 46750 кг.

Оскаржувана постанова містить посилання на веб-сайт з ідентифікатором доступу, на якому відображені фотографії транспортного засобу в момент вчинення правопорушення - https://wim.dsbt.gov.ua/r/AA00021289/.

В матеріалах справи містяться роздруковані з веб-сайту знімки транспортного засобу в момент вчинення ймовірного правопорушення ( а. с.25-28).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси (частина перша статті 5 КАС України).

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом України про адміністративні правопорушення, Законом України «Про автомобільний транспорт», який визначає засади організації та діяльності автомобільного транспорту.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч. 4 ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» у разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків.

Згідно з ч. 2 ст. 29 Закону України «Про дорожній рух» з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів. Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 5 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 103, передбачено, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; здійснює нарахування, вживає заходів щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Статтею 33 Закону України «Про автомобільні дороги» визначено, що рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 22.5 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, визначено, що рух транспортних засобів та їх составів допускається у разі, коли їх параметри не перевищують фактичної маси вантажних автомобілів, зокрема: двовісний автомобіль (тягач) з трьохвісним напівпричепом - 40 тон;трьохвісний автомобіль (тягач) з двовісним або трьохвісним напівпричепом - 40 тон;двовісний автомобіль (тягач) з трьохвісним напівпричепом (контейнеровоз), що здійснює перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра - 42 тони;трьохвісний автомобіль (тягач) з двовісним або трьохвісним напівпричепом (контейнеровоз), що здійснює перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра - 44 тони.

Оскаржуваною постановою від 08.08.2024 підтверджується, що фактичні зафіксовані параметри ТЗ : кількість вісей 6 шт; спарені колеса 3 вісі, загальна маса 46750 кг. Проте не враховано, що трьохвісний напівпричіп є спеціалізованим напівпричепом контейнеровозом, а відповідно, гранична фактична маса становить 44т, а не 40 т, як зазначено в постанові. Наведене підтверджено відомостями зі свідоцтв про реєстрацію ТЗ та фото, що надані відповідачем та містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 132-1 КУпАП перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм під час руху великогабаритними і великоваговими транспортними засобами автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами - тягне за собою накладення штрафу в розмірі: п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 5% до 10% включно; однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10%, але не більше 20%; двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20%, але не більше 30%; трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 30%.

З наявної в матеріалах справи оскаржуваної постанови вбачається, що адміністративне правопорушення зафіксоване в автоматичному режимі технічним засобом WIM 5, 5, в той же час, спірна постанова містить інформацію щодо результатів зважування транспортного засобу «VOLVO FH 400», д.н.з. НОМЕР_1 з урахуванням похибки на рівні 46750 кг та в ній зазначено про перевищення загальної маси транспортного засобу на 5,188% (2,075 тон).

Однак, будь-якої інформації щодо застосованого напівпричепу та чи являється/не являється він двовісним або трьохвісним напівпричепом (контейнеровозом) у спірній постанові не зафіксовано.

Відповідно до частини 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, у адміністративних справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його вини. Презумпція вини покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 14.02.2019 року у справі №127/163/17-а постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може вважатися беззаперечним доказом вчинення правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

З наявних у справі матеріалів фотофіксації правопорушення вбачається, що транспортний засіб «VOLVO FH 400», д.н.з. НОМЕР_1 рухався із спеціалізованим напівпричіпом контейнеровозом «TURBO'S HOET» реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Спірна постанова містить інформацію, що кількості вісей зафіксованого транспортного засобу разом із причепом становить 6 (тобто використано тривісний тягач та тривісний напівпричіп), що свідчить про наявність підстав для застосування до транспортного засобу позивача обмежень максимальним навантаженням на рівні 44 тон.

Окрім того, неможливо залишити поза увагою посилання сторони позивача на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2024 року по справі № 357/10612/23, якою були встановлені обставини саме щодо вказаних транспортних засобів, та зроблено висновок щодо недоведеності вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.132-1 КУпАП, оскільки під час фіксації правопорушення транспортний засіб «VOLVO FH 400», д.н.з. НОМЕР_1 рухався із спеціалізованим напівпричіпом контейнеровозом «TURBO'S HOET», реєстраційний номер НОМЕР_3 , на якому було встановлено контейнер, тобто до нього застосовуються обмеження максимальної маси в 44 тони.

Таким чином, тривісний тягач«VOLVO FH 400», д.н.з. НОМЕР_5 транспортував трьохвісний напівпричіп спеціалізований н/пр. контейнеровоз Е, категорії СЕ, марки «TURBOS НОЕТ», модель OPL-3AT-38-Q3BSRM, д.н.з. НОМЕР_3 , і в силу п.22.5 ПДР дозволена фактична маса цього транспортного составу 44 тони.

Згідно вимірів з урахуванням похибки загальна маса складала 42 075 кг.

З огляду на зазначене, суд вважає, що при здійсненні відповідачем розрахунку перевищення вагових параметрів не було враховано обставину щодо типу напівпричепу, який використовувався при перевезенні вантажу, зокрема напівпричіпу-контейнеровозу та кількість вісей зафіксованого транспортного засобу (використано тривісний тягач та тривісний напівпричеп), для якого, відповідно до п. 22.5 ПДР, встановлено обмеження фактичної маси 44 тони.

Відповідач не надав доказів про наявність у власності позивача, або використання ним у зв`язці з автомобілем «VOLVO FH 400», д.н.з. НОМЕР_1 08.08.2024 іншого напівпричепу.

Вказана обставина не була врахована співробітником Укртрансбезпеки під час складання спірної постанови. Судом встановлено, що оскаржувана постанова була винесена інспектором лише на підставі огляду відео(фото) фіксації ТЗ. При цьому, позивач був позбавлений надати будь-які докази (накладні, сертифікати, супроводжуючі документи), додаткові дані та в належний спосіб пояснити/спростувати позицію відповідача.

В судовому засіданні представник позивача надала докази в спростування обставин, що зафіксовані в оскаржуваній постанові, зокрема, матеріали справи місять свідоцтва про реєстрацію ТЗ, фото в підтвердження перевезення контейнеровозом і кріплення саме контейнеру, а не будь-чого іншого).

Крім того, посилання відповідача на порушення під час перевезення вимог національного та міжнародного законодавства щодо неналежного маркування відповідного контейнеру, неналежного використання напівпричепу-контейнеровозу, не приймаються судом до уваги, оскільки спірною постановою позивача було притягнуто до відповідальності саме за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм під час руху великогабаритними і великоваговими транспортними засобами, а не за порушення вимог щодо маркування контейнерів чи використання напівпричепів.

При цьому, встановлення допустимої максимальної маси навантаження на рівні 44 тони застосовуються не лише при перевезенні вантажу у контейнері, а й при використанні змінних кузовів, за умови здійснення перевезення трьохвісним автомобілем (тягачем) з двовісним або трьохвісним напівпричепом (контейнеровозом), що і мало місце в даному випадку.

До того ж, суд звертає увагу, що матеріалами фото звіту, що офіційно доступні за посиланнямhttps://wim.dsbt.gov.ua/r/AA00021289/, що міститься в постанові від 08.08.2024 та вроздрукованому вигляді додані до позову, зафіксовано тягач з державним номернимзнаком НОМЕР_1 та напівпричіп, який не ідентифікований ні у фотозвіті, ні в оскаржуваній постанові, фотоматеріалами не зафіксовано державний номерний знакнапівпричепу, відтак державний інспектор була позбавлена можливості з`ясуватиякий саме транспортний засіб напівпричіп зображений під час фотофіксації,відтак об`єктивна сторона правопорушення належним чином не встановлена та непідтверджена.

Наявний в матеріалах фотознімок із фотофіксацією транспортного засобу не єналежним доказом, що напівпричеп не є контейнеровозом. Також вказаний знімок непідтверджує доводи відповідача про відсутність маркування та опломбування наконтейнеровозі, згідно Правил N 363, оскільки вказані обставини могли бути встановлені Укртрансбезпекою лише при особистому огляді спірного транспортногозасобу. Проте доказів вчинення таких дій відповідачем не надано.

Таким чином, нормативне навантаження для транспортного засобу у ційсправі повинно було визначатись як для контейнеровозу, оскільки матеріаламисправи, а саме свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу підтверджено, щодана модель є спеціалізованим напівпричепом-контейнеровозом».

Доводи відповідача, що сідельний тягач з напівпричепом перевозив предмет зознаками контейнеру, до конструкції якого внесено зміни додано тентовий верх, суд вважає безпідставним, оскільки відповідачем не надано доказів, щоконструкція вказаного контейнеру передбачає відсутність тенту, а відомості щодо переобладнання вказаного напівпричіпу для перевезення змінного кузова в особливихвідмітках свідоцтва відсутні.

Відтак, враховуючи факт проведеної державної реєстрації відповідногонапівпричепу, як контейнеровозу, та ненадання відповідачем доказів зворотного, суд погоджується з доводами позивача про те, що контролюючий орган умежах спірних правовідносин мав класифікувати його транспортний засіб, якконтейнеровоз.

Відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, а згідно з частиною третьою цієї статті обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові ВС/КАС від 08.07.2020 у справі N 463/1352/16-а, де вказано, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 14.02.2019 у справі №127/163/17-а, постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може вважатися беззаперечним доказом вчинення правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)( ст. 90 КАС України ).

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та скасування спірної постанови.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Тому, керуючись приписами наведених норм законодавства, оцінивши надані сторонами до матеріалів справи докази, суд дійшов висновку про скасування оскаржуваної постанови, та закриття справи про адміністративне правопорушення.

Позивач ставить вимогу про стягнення судового збору та витрат на правничу допомогу.

Щодо стягнення судових витрат на правову допомогу у розмірі 4 500 грн, суд зазначає про таке.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

На підставі п. 2 ч. З ст. 134 КАС України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Також, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 301/1894/17.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

ВС зауважив, що у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких втрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу до суду було надано: договір про надання правничої допомоги № 102/23 від 16.08.2023 (а. с. 60-61), додаткову угоду № 5 до договору № 102/23 про надання правничої допомоги від 16.08.2023, укладену 02.09.2024 (а. с. 63).

Відповідно до п.п. 2.1 п. 2 додаткової угоди № 5 до договору № 102/23 про надання правничої допомоги від 16.08.2023, гонорар адвоката визначається Сторонами у фіксованому розмірі та становить 4 500 грн за підготовку та подання позовної заяви, підготовку та подання при потребі заяв/клопотань з процесуальних питань, а також заперечення проти заяв і лопотань, у тому числі зави про забезпечення позову, а також здійснення представництва в суді в разі розгляду справи з викликом сторін.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).

При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону N 5076-VI врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно -виборним з`їздом адвокатів України від 9 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловлену у постановах від 27.06.2021 року у справі № 922/2495/20, від 25.06.2021 року у справі № 922/902/20, від 23.06.2021 року у справі № 910/2478/20, від 18.06.2021 року у справі № 905/411/17, від 15.06.2021 року у справі № 910/3419/20, від 01.06.2021 року у справі № 922/2385/20, від 21.03.2021 року у справі № 712/1720/19, Верховний Суд зазначив, що адвокатський гонорар може існувати в двох формах фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначені фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвокатом іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Отже, позивачем доведено понесення витрат на правову допомогу при розгляді вищевказаної справи та відповідно те, що між позивачем та адвокатом склалися договірні відносини.

Так, у Рішенні по справі «Бєлоусов проти України» (Заява № 4494/07 ) ЄСПЛ дійшов висновку, що витрати, які мають бути сплачені за договором адвокату, слід розглядати як фактично понесені.

Такий висновок ЄСПЛ також викладений у вже зазначеному вище рішенні у справі «Савін проти України» ( Заява № 34725/08).

Тож фактичність витрат на правничу допомогу слід розглядати у широкому сенсі, включаючи не лише оплату таких витрат, але й виходячи власне із того, що достатньою є наявність відповідного договірного обов`язку. Відповідно, якщо договірний обов`язок щодо оплати наявний, то такого обов`язку достатньо для визнання витрат фактичними і такими, що підлягають компенсації стороні.

Отже, як встановлено та зазначено вище, сума гонорару є фіксованою, а при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 (провадження № К/9901/27657/20).

Згідно ч.4 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Під-час розгляду вищевказаної заяви, з боку сторони відповідачів не надходило жодних клопотань, як і клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, що виключає можливість суду на зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Така правова позиція міститься в постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Водночас, звертаючись до суду з відзивом на позовну заяву, представник Державної служби України з безпеки на транспорті Коломієць В.О., окрім іншого, вказувала на те, що дана справа розглядається за правилами спрощеного провадження, є незначною та вказувала на відсутність підстав для стягнення витрат на правову допомогу, з огляду на те, що адвокатом надавалися послуги ОСОБА_1 в аналогічних справах та здійснювалося представництво в аналогічних за предметом позову справах, а тому адвокату не потрібно було додатково вивчати нормативно правові акти та актуальність судової практики.

Отже, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

При цьому, суд враховує правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18, про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг, врахувавши складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин справи.

Також Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21).

Також, судом враховується правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 12.05.2020 зі справи №904/4507/18.

У зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, колегія суддів зазначає, що в контексті правовідносин, які склались у даній справі, суд апеляційної інстанції при визначенні суми витрат на професійну правничу допомогу пов`язаних із розглядом справи №910/7540/19 в суді апеляційної інстанції повинен був не обмежуватись лише посиланням на те, що вказана сума є "фіксованим гонораром", визначеним відповідачем 1 та адвокатом, а повинен був надати оцінку заявленій ПАТ "Оболонь" сумі на предмет її обгрунтованості, необхідності та неминучості, в частині такого перевищення та відповідно оцінити, чи відповідають такі витрати, критерію реальності та розумності їхнього розміру.

У пункті 4.16 постанови від 30.11.2020 у справі № 922/2869/19 Верховний Суд вказав, що висновки «суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони» та «суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачами відповідне клопотання» не є тотожними за своєю суттю, і фактично другий висновок відповідає викладеному в пункті 6.1 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, що «під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи».

За таких обставин, колегія суддів у справі № 922/2869/19 вказала, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав пов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчать про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до конкретної та послідовної практики Верховного Суду, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо ( постанова Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №808/1849/18 ).

У разі неспівмірності розміру витрат на правову допомогу суд самостійно визначає розмір судових витрат ( постанова Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №160/6762/21 ).

ВП ВС в постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи, чи були вони фактично здійснені, та оцінювати їх необхідність.

Суд акцентує увагу на позиції Великої Палати Верховного Суду, що під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду (зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №755/10947/17).

Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні ( ч. 1 ст. 90 КАС України ).

Враховуючи вищезазначене, розмір витрат позивачів на професійну правничу допомогу не відповідає критеріям співмірності, реальності та розумності розміру, а отже є значно завищеним.

Проаналізувавши матеріали справи, суд погоджується з доводами представника відповідача Державної служби України з безпеки на транспорті Коломієць В.О., викладені у відзиві на позовом, що дана справа розглядається за правилами спрощеного провадження, є незначною, вказаним адвокатом вже надавалися послуги ОСОБА_1 в аналогічних справах та здійснювалося представництво в аналогічних за предметом позову справах, а тому даному адвокату не потрібно було значного часу для підготовки та подання позовної заяви, як і значного часу для заперечень.

Суд, оцінюючи подані документи, якими позивач ( представник ) обґрунтовують фактичне понесення витрат на професійну правничу допомогу, дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу є завищеними та не співмірними зі складністю справи, витраченим часом адвоката та наданих з боку останнього послуг.

Таким чином, з врахуванням принципу співмірності, розумності, реальності судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи та змісту виконаних послуг, суд вважає за необхідне зменшити розмір судових витрат позивача ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, які відшкодовуються за рахунок відповідача до 2 000 гривень.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 543/775/17 у справах щодо оскарження постанов про адміністративне правопорушення у розумінні положень статей 287, 288 КУпАП, як і в інших справах, які розглядаються судом у порядку позовного провадження, слід застосовувати статті 2-5 Закону N 3674-VI, які пільг за подання позовної заяви, відповідних скарг у цих правовідносинах не передбачають. З огляду на необхідність однакового підходу у визначенні розміру судового збору, який підлягає застосуванню у справах щодо накладення адміністративного стягнення та справляння судового збору, він складає за подання позовної заяви 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України» на 2024 рік встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу з 1 січня 2024 року у розмірі 3 028 грн.

Відповідно розмір судового збору за даними позовними вимогами становить 605 грн. 60 коп. (3 028 грн. 00 коп. х 0,2).

Отже, розмір судового збору, що позивачка зобов`язана сплатити у зв`язку з поданням поточного позову становить 484 грн. 48 коп. (605 грн. 60 коп. х 0,8), з огляду на подання позову через електронний кабінет ЄСІТС.

Судом встановлено, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 484,48 грн ( а. с. 19 ) , які підлягають стягненню з відповідача.

На підставі вищевикладеного, та керуючись ст. ст. 19, 55, 61, 62, 68 Конституції України, ст. ст. 2, 5, 6-12, 17-20, 22, 25, 47, 72-77, 78, 79, 90, 94, 124,132, 134, 139, 159-161, 205, 242, 257-259, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, ст. ст. 9, 10, 245, 247, 252, 254, 256, 268, 280, 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Законом України «Про автомобільні дороги»,Законом України «Про дорожній рух», Законом України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», Законом України «Про судоустрій і статус суддів», Законом України «Про судовий збір» суд,

У Х В А Л И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, старшого державного інспектора відділу впровадження систем автоматичної фіксації порушень Департаменту державного нагляду ( контролю ) за безпекою на наземному транспорті Солов`янчик Світлани Іванівни про скасування постанови, - задовольнити.

Постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання / перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України серії АА № № 00021289, складену 08.08.2024 старшим державним інспектором відділу впровадження систем автоматичної фіксації порушень Департаменту державного нагляду ( контролю ) за безпекою на наземному транспорті Солов`янчик Світланою Іванівною, якою притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 132-1 КУпАП, - скасувати, а справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , - закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 484,48 гривень судового збору та 2000 гривень витрат на професійну правничу допомогу, загалом 2 484,48 гривень ( дві тисячі чотириста вісімдесят чотири гривні сорок всім копійок ).

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених статтями 273, 275-277, 280, 282, пунктами 5 та 6 частини першої статті 283, статтями 286-288 цього Кодексу, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 );

Відповідач: Державна служба України з безпеки на транспорті, ( адреса місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Антоновича, 51, );

Відповідач: Старший державний інспектор відділу впровадження систем автоматичної фіксації порушень Департаменту державного нагляду ( контролю ) за безпекою на наземному транспорті Солов`янчик Світлана Іванівна ( адреса місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Антоновича, 51 ).

Повний текст судового рішення складено 04 листопада 2024 року.

Рішення надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

СуддяО. І. Орєхов