Справа № 380/14498/24
Суддя: Лунь Зоряна Іванівна
Дата ухвалення: 2024-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2024 року справа №380/14498/24

м. Львів, вул. Чоловського, буд. 2

Львівський окружний адміністративний суд у складі

головуючої судді Лунь З.І.

секретар судового засідання Слободянюк В.В.

за участю

позивач ОСОБА_1 ,

представники відповідача Брильовська О.Р., Садовський М.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку.

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) звернувся до суду з позовом до Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (місцезнаходження: 79005, м.Львів, вул.Архипенка, 1, ), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ 3ахідного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції () від 20.05.2024 №8/ос-ЗМУМЮ/49 про звільнення майора внутрішньої служби ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), начальника відділу соціально-виховної роботи та дотримання прав засуджених Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції;

-визнати протиправним та скасувати наказ 3ахідного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції () від 10.06.2024 №8/ос-ЗМУМЮ/56 про звільнення майора внутрішньої служби ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), оскільки на момент прийняття наказу від 20.05.2024 був відсутній у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, а тому днем звільнення слід вважати 10.06.2024;

-поновити майора внутрішньої служби ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), начальника відділу соціально-виховної роботи та дотримання прав засуджених Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції на службі;

-стягнути з Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 10.06.2024 по день ухвалення судового рішення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає таке.

Позивач, ОСОБА_1 , проходив службу в Державній кримінально- виконавчій службі України (далі-ДКВСУ) на посаді начальника відділу соціально-виховної роботи та дотримання прав засуджених Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції ( далі-ЗМУ МЮ) з 12.02.2021 року по 10.06.2024 року, на час звільнення дисциплінарні стягнення відсутні.

20.05.2024 року відповідачем видано наказ №8/ос-ЗМУМЮ/49 про звільнення майора внутрішньої служби ОСОБА_1 , начальника відділу соціально- виховної роботи та дотримання прав засуджених Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.

Позивач вважає наказ про звільнення протиправним, оскільки відповідач не дотримався встановленої законодавством процедури звільнення у зв`язку зі скороченням штату. Зокрема, зазначає, що звільнення у зв`язку із скороченням штату можливо, якщо роботодавцем вжито всіх заходів щодо переводу працівника на іншу посаду шляхом пропозиції працівнику, що звільняється, всіх вакантних посад, на які може претендувати особа з урахуванням її фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, а також у випадках, коли неможливо перевести працівника з його згоди на іншу роботу, або коли працівник відмовився від такого переведення. Тож, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, то роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду, і які існували на день звільнення.

Позивач наголошує, що відповідач такого обов`язку не виконав, отже, наказ про звільнення позивача слід скасувати, а позивача поновити на посаді, з якої його було звільнено та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

У відповіді на відзив позивач ще раз наголошує, що відповідачем, з дня попередження про вивільнення до дня звільнення із займаної посади не пропонувалась позивачу інша вакантна посада, а також не зазначалися всі вакансії, з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Отже, на думку позивача, така обставина свідчить про недотримання відповідачем частини другої статті 40, частини третьої статті 49- 2 КЗпП України при звільненні позивача.

Просить позов задовольнити.

Ухвалою від 15.07.2024 суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву та заперечення на відповідь на відзив. У цих заявах по суті справи відповідач проти позову заперечив та зазначив, що 18.03.2024 начальник ЗМУ МЮ ОСОБА_2 попередив ОСОБА_1 про можливе наступне звільнення із займаної посади за п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» через 2 (два) місяці із дати ознайомлення з попередженням, а також у відповідності до наказів Міністерства юстиції України від 23.02.2024 №514/5 «Про затвердження структури Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції » та від 23.02.2024 № 320/к «Про затвердження штату Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції», у зв`язку із змінами у структурі та штаті Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції та згідно із статтею 68 Закону України «Про Національну поліцію».

На цьому попередженні ОСОБА_1 розписався про те, що він з ним ознайомлений. Також 18.03.2024 відділ кадрів ЗМУ МЮ запропонував ОСОБА_1 перелік вакантних посад у кількості 18 (вісімнадцять) вакансій (для комплектування особами рядового і начальницького складу) у Західному міжрегіональному управлінні з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції та воєнізованому формуванні «Циклон» ЗМУ МЮ.

З означеним переліком вакантних посад ОСОБА_1 ознайомився, про що свідчить його підпис.

Щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 06.05.2024 за №5к/вих./5/4340, то його було повідомлено, що призначення на посади заступників начальника міжрегіонального управління здійснюється державним секретарем Міністерства юстиції України за поданням департаменту з питань виконання кримінальних покарань. На той час у Міністерстві юстиції України перебували на розгляді матеріали щодо призначення на зазначені посади погоджених Департаментом з питань виконання кримінальних покарань кандидатів.

Додатково ОСОБА_1 було проінформовано, що в апараті ЗМУ МЮ вакантна посада старшого інспектора з особливих доручень відділу оперативного чергування, охорони і режиму у Львівській та Тернопільській областях управління організації охорони та режиму ЗМУ МЮ. І у разі згоди переміщення на зазначену посаду просили подавати рапорт.

Просить у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав підстав, викладених у заявах по суті справи.

Представники відповідача проти позову заперечили з підстав, викладених у заявах по суті справи

Суд встановив таке.

Позивач, ОСОБА_1 , проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі-ДКВСУ) на посаді начальника відділу соціально-виховної роботи та дотримання прав засуджених Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції ( далі-ЗМУ МЮ) з 12.02.2021 року по 10.06.2024 року, на час звільнення дисциплінарні стягнення відсутні.

18.03.2024 начальник ЗМУ МЮ ОСОБА_2 попередив ОСОБА_1 про можливе наступне звільнення із займаної посади за п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» через 2 (два) місяці із дати ознайомлення з попередженням, а також у відповідності до наказів Міністерства юстиції України від 23.02.2024 №514/5 «Про затвердження структури Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції » та від 23.02.2024 № 320/к «Про затвердження штату Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції», у зв`язку із змінами у структурі та штаті Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції та згідно із статтею 68 Закону України «Про Національну поліцію».

Позивач звернувся до відповідача з рапортом № 5к/Д-Р/7/61 від 01.05.2024, у якому зазначив, що станом на день вручення йому попередження про звільнення, йому не було надано списку вакантних посад відповідно до його кваліфікаційного рівня.

Водночас, позивачу стало відомо, що станом на 30.04.2024 у ЗМУ МЮ наявні вакантні посади відповідно до наказу МЮ №320/к від 23.02.2024, а саме: заступник начальника; заступник начальника з питань стратегічного розвитку; начальник управління організації охорони та режиму.

Відповідач, листом №5к/вих./5/4340 від 06.05.2024 «Щодо розгляду рапорта» повідомив позивача, що призначення на посади заступників начальника міжрегіонального управління здійснюється державним секретарем Міністерства юстиції України за поданням департаменту з питань виконання кримінальних покарань. На той час у Міністерстві юстиції України перебували на розгляді матеріали щодо призначення на зазначені посади погоджених Департаментом з питань виконання кримінальних покарань кандидатів. Додатково ОСОБА_1 було проінформовано, що в апараті ЗМУ МЮ вакантна посада старшого інспектора з особливих доручень відділу оперативного чергування, охорони і режиму у Львівській та Тернопільській областях управління організації охорони та режиму ЗМУ МЮ. І у разі згоди переміщення на зазначену посаду просили подавати рапорт.

У цьому ж листі позивача повідомлено, що відповідно до наказу Західного міжрегіонального управління з питань виконання покарань МЮ від 03.05.2024 №8/ос-ЗМЮ-МЮ/42 на посаду начальника управління організації охорони та режиму ЗМУ МЮ призначено підполковника внутрішньої служби ОСОБА_3 на підставі погодження Міністерства юстиції відповідно до наказу від 02.05.2024 №67350/77576-11-24/14.7.

20.05.2024 року відповідачем видано наказ №8/ос-ЗМУМЮ/49 про звільнення майора внутрішньої служби ОСОБА_4 , начальника відділу соціально- виховної роботи та дотримання прав засуджених Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.

10.06.2024 відповідачем видано наказ №8/ос-ЗМУМЮ/56 про звільнення ОСОБА_1 , оскільки на момент прийняття наказу від 20.05.2024 він був відсутній у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, днем звільнення вважати 10.06.2024.

Позивач вважає, що його звільнили з посади протиправно, не запропонували всіх вакантних посад, а тому звернувся до суду із позовом про скасування наказів про звільнення та про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2, 6 статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За змістом статті 5-1 Кодексу законів про працю України визначено гарантії забезпечення права громадян на працю. Так, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (абз. 6 частини 1 статті 5-1 Кодексу законів про працю України).

Статтею 3 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» № 2713-IV від 23.06.2005 року (далі - Закон № 2713-IV) визначено, що правовою основою діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України є Конституція України, цей та інші закони України, акти Президента України і Кабінету Міністрів України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти Міністерства юстиції України.

За змістом положень ч.1 ст. 6 Закону № 2713-IVДержавна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Структура, штати територіальних органів управління, підрозділів кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я та положення про них затверджуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань (ч.4ст.6 Закону № 2713-IV).

Частиною 1 ст. 14 Закону № 2713-IV передбачено, що до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби).

Абзацом 1 ч. 2 ст. 14 Закону № 2713-IV визначено, що служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Частиною 8 цієї ж статті передбачено, що трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

За приписами ч. 5 ст. 23 Закону № 2713-IV на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

За приписами п.4 ч. 1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 р. № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.77 Закону № 580-VIII днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Нормами Закону України «Про Національну поліцію» не врегульовано процедуру звільнення поліцейського у зв`язку зі скороченням чисельності штату, та дотримання трудових гарантій поліцейського, а тому до спірних правовідносин слід застосовувати відповідні норми КЗпП України.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами 1, 2 статті 49-2 КЗпП України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до ч.3 ст.49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Подібна норма є у Закону № 580-VIII і стосується процедури звільнення поліцейського у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції.

Так, відповідно до ч.ч.1-3 ст.68 Закону № 580-VIII у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

Згідно з п. 4 ч.1 ст. 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Суд зауважує, що приписами ч. 3 ст.68 Закону № 580-VIII гарантована можливість працевлаштування поліцейського в будь-якому органі (закладі, установі) поліції, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків, у разі скорочення його посади. Необхідним елементом щодо призначення поліцейського на іншу посаду є його згода.

З системного аналізу вищевказаної норми Закону № 580-VIII видно, що надання згоди поліцейського щодо призначення на посаду неможливе без його обізнаності із переліком усіх наявних вакантних посад, які пропонуються йому, з врахуванням критеріїв, визначених приписами даної статті.

Пропозиція усіх наявних вакантних посад є невід`ємним атрибутом належного дотримання процедури звільнення поліцейського з причин скорочення штату у разі реорганізації, в якій визначальними критеріями є досвід роботи, освітній рівень, стан здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків.

Відтак, відсутність доказів щодо здійснення пропозиції відповідачем позивачу усіх наявних вакантних посад, з врахуванням критеріїв, вказаних вище, не може бути свідченням дотримання процедури звільнення поліцейського з причин скорочення штатів або проведення організаційних заходів.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 826/14973/16, від 17 квітня 2019 року у спразі № 814/2380/16, від 25 квітня 2019 року у справі № 814/76/17, від 17 липня 2019 року у справі № 814/1893/16, від 22 квітня 2020 року у справі № 814/2551/16, від 23 квітня 2020 року у справі № 822/880/16, від 21 липня 2020 року у справі № 814/139/17, від 16 жовтня 2020 року у справі № 814/2440/16 від 26 травня 2020 року у справі № 814/468/17.

Таким чином, необхідність запропонувати працівнику всі наявні вакансії є не правом, а обов`язком роботодавця.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18.05.2023 у справі № 160/2868/20.

Отже, за приписами ч.2 ст. 40, ч.3 ст. 49-2 КЗпП України власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник який вивільнюється, працював.

Такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 , проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі-ДКВСУ) на посаді начальника відділу соціально-виховної роботи та дотримання прав засуджених Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції ( далі-ЗМУ МЮ) з 12.02.2021 року по 10.06.2024 року.

Наказами Міністерства юстиції України від 23.02.2024 №514/5 та від 23.02.2024 № 320/к затверджено відповідно структуру Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції та штат Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.

18.03.2024 начальник ЗМУ МЮ ОСОБА_2 попередив ОСОБА_1 про можливе наступне звільнення із займаної посади за п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» через 2 (два) місяці із дати ознайомлення з попередженням, а також у відповідності до наказів Міністерства юстиції України від 23.02.2024 №514/5 «Про затвердження структури Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції » та від 23.02.2024 № 320/к «Про затвердження штату Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції», у зв`язку із змінами у структурі та штаті Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції та згідно із статтею 68 Закону України «Про Національну поліцію».

Одночасно з попередження про наступне вивільнення, позивачу запропоновано для працевлаштування вакантні посади для комплектування особами рядового та начальницького складу у Західному міжрегіональному управлінні з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції та воєнізованому формуванні «ЦИКЛОН» ЗМУ МЮ станом на 18.03.2024. Позивач з цим переліком ознайомився, але згоди на переведення на жодну з означених посад не надав.

Водночас позивач звернувся до відповідача з рапортом № 5к/Д-Р/7/61 від 01.05.2024, у якому зазначив, що станом на день вручення йому попередження про звільнення, йому не було надано списку вакантних посад відповідно до його кваліфікаційного рівня.

Як видно з Довідки (від 29.09.2024 №116) ЗМУ МЮ про вакантні посади для комплектування особами рядового та начальницького складу у Західному міжрегіональному управлінні з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції та воєнізованому формуванні «ЦИКЛОН» у період з 18.03.2024 до 10.06.2024, то у період з 18.03.2024 до 10.06.2024 вакантними були не лише ті посади, які були запропоновані позивачу одночасно із попередженням про наступне вивільнення, зокрема, і ті, що відповідають кваліфікаційному рівню позивача, а саме заступник начальника відділу .

Водночас, позивачу стало відомо, що станом на 30.04.2024 у ЗМУ МЮ наявні вакантні посади відповідно до наказу МЮ №320/к від 23.02.2024, а саме: заступник начальника; заступник начальника з питань стратегічного розвитку; начальник управління організації охорони та режиму.

У свою чергу, під час розгляду справи відповідач не надав до суду доказів, що позивачу пропонувались всі вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Також відповідач не надав суду доказів того, що позивач відмовлявся від запропонованих йому посад в інших структурних підрозділах, що входять до складу центрального органу управління Національної поліції України.

Лише у випадку, якщо особа відмовилася від зайняття усіх вакантних посад, що відповідають рівню кваліфікації працівника виникають підстави для застосування п. 4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» щодо звільнення поліцейського зі служби в поліції у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

На підставі аналізу вищезазначених приписів законодавства, суд дійшов висновку, що відповідачем не дотримано приписи пункту 1 статті 40 та частин першої-третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України щодо забезпечення гарантованих позивачу прав на сприяння у збереженні роботи та дотримання процедури його вивільнення.

З урахуванням зазначеного, наказ 3ахідного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції () від 20.05.2024 №8/ос-ЗМУМЮ/49 про звільнення майора внутрішньої служби ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), начальника відділу соціально-виховної роботи та дотримання прав засуджених Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції та наказ 3ахідного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції () від 10.06.2024 №8/ос-ЗМУМЮ/56 про звільнення майора внутрішньої служби ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) є протиправними та підлягають скасуванню.

Згідно з ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Під незаконним звільненням слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, встановленого законом.

Ураховуючи положення ч.1 ст. 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в ч.1 ст.235 КЗпП України, а тому, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

У постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №804/958/16 зазначено, що з аналізу статті 235 КЗпП України вбачається, що у разі встановлення незаконного звільнення суд обмежений правами щодо поновлення такого працівника на посаді, а саме, суд може поновити таку особу лише на роботі, з якої працівника було звільнено.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 11.02.2021 року у справі № 640/21065/18, від 27.04.2021 року у справі № 826/8332/17, від 31.05.2021 року у справі № 840/3202/18, від 20.01.2021 року у справі №640/18679/18, від 25.02.2021 року у справі № 820/292/17.

Відтак, позов у частині поновлення позивача на роботі на посаді, з якої він був звільнений, з 11.06.2024, - підлягає задоволенню.

У частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі Порядок №100).

Суд встановив, що позивача звільнено 10 червня 2024 (останній робочий день), відповідно, сума виплат за два календарні місяці роботи, для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинна обчислюватись, виходячи з виплат за квітень та травень 2024.

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки від 19.08.2024 пр розмір грошового забезпечення на виконання ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 21.08.2024 по справі №380/14498/24, виданої ЗМУ МЮ, грошове забезпечення позивача за квітень 2024 складає 17397,25 грн, за травень 2024 складає 20161,25 грн; середньоденна заробітна плата складає 615,71 грн (17397,25 грн+20161,25 грн /61 дні (сумарно число днів за останні два календарних місяці)).

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, у цьому разі з 11 червня 2024 року до 30 жовтня 2024 року.

За період з 11 червня 2024 року до 30 жовтня 2024 року кількість робочих днів становить 102 дні.

Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті позивачу за час вимушеного прогулу за вказаний вище період становить 62802, 42грн (615,71 грн х 102 дні), який підлягає стягненню з відповідача.

При цьому сума обов`язкових податків і зборів підлягає нарахуванню та утриманню під час виконання судового рішення.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача.

На переконання суду, відповідач не довів правомірність звільнення позивача та прийняття оскаржуваного наказу з урахуванням вимог, встановлених ч.2 ст. 19 Конституції України та ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає задоволенню повністю.

Суд також зазначає, що відповідно до п.п. 2-3 ч.1 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Тому рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, слід звернути до негайного виконання.

Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць становить 18779,16 грн (615, 71 грн. х 30,5 день).

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю.

Відповідно до ст.139 КАС України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», такий не розподіляється.

Керуючись ст.ст. 242-246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в :

адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (місцезнаходження: 79005, м.Львів, вул.Архипенка, 1, ) про визнання протиправним і скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ 3ахідного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції () від 20.05.2024 №8/ос-ЗМУМЮ/49 «По особовому складу», яким звільнено майора внутрішньої служби ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), начальника відділу соціально-виховної роботи та дотримання прав засуджених Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.

Визнати протиправним та скасувати наказ 3ахідного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції () від 10.06.2024 №8/ос-ЗМУМЮ/56 «По особовому складу», яким звільнено майора внутрішньої служби ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Поновити майора внутрішньої служби ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на роботі на посаді начальника відділу соціально-виховної роботи та дотримання прав засуджених Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з 11 червня 2024 року

Стягнути з Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (місцезнаходження: 79005, м.Львів, вул.Архипенка, 1, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 62802 (шістдесят дві тисячі вісімсот два)грн42коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення 18779 (вісімнадцять тисяч сімсот сімдесят дев`ять)грн 16 грн. середнього заробітку за один місяць з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів допустити до негайного виконання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 30.10.2024

Суддя Лунь З.І.