Справа № 440/4906/24
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2024-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 р. Справа № 440/4906/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Катунова В.В.

суддів: Чалого І.С. , Подобайло З.Г.

за участю секретаря судового засідання Кривенка Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 16.09.2024 (суддя Н.Ю. Алєксєєва, , повний текст складено ) по справі № 440/4906/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України

про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про:

- визнання протиправною бездіяльність Військової частини щодо не проведення службового розслідування нещасного випадку, що сталась за фактом травмування солдата ОСОБА_1 відповідно до вимог Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 27.10.2021 року №332, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24.12.2021 року за №1667/37289;

- зобов`язання провести службове розслідування нещасного випадку, що сталась за фактом травмування солдата ОСОБА_1 відповідно до вимог Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 27.10.2021 року №332, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24.12.2021 року за№1667/37289;

- визнання протиправною бездіяльність Військової частини щодо ненадання військовослужбовцю ОСОБА_1 довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), передбаченої додатком №5 до Положення про військово- лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 року №402;

- зобов`язання надати ОСОБА_1 довідку про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), передбачену Додатком №5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 року №402.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 29.04.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №440/4906/24 Вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження.

06.05.2024 від відповідача надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку на звернення до суду.

Ухвалою суду від 22.07.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 10:20 год. 04 вересня 2024 року.

Ухвалою суду від 04.09.2024 позовну заяву залишено без руху, якою встановлено позивачу десятиденний строк з дня вручення цієї ухвали суду для подання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з цим позовом з доказами поважності причин його пропуску.

10.09.2024 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків, у якій зазначено, що строк для звернення до суду спливає 16.11.2023 року, але в наступні періоди позивач проходив стаціонарне лікування, обстеження, військово-лікарську комісію та оформлював своє переведення, а саме:

- 28.07.2023 року за направленням №1425 проходив стаціонарне лікування;

- 09.09.2023 року за направленням №732/155587 проходив стаціонарне лікування;

- перебував відповідно до виписки з 20.11.2023 по 30.11.2023 на стаціонарному лікуванні;

- 15.01.2024, 10.02.2024, 12.02.2024, 13.02.2024 02.03.2024 проходив обстеження МРТ колінного суглобу, рентгенограми (для подальшої подачі на ВЛК);

- 19.02.2024 року за вх.№4992 звернувся до командування НОМЕР_1 з рапортом для проходження МСЕК з метою визначення втрати працездатності;

- 13.02.2024 року пройшов у м. Харкові військово-лікарську комісію №1128;

- 05.03.2024 року звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою переведення до ВЧ1736;

- 13.03.2024 відповідно до довідки №2746 був переведений у ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після чого 28.03.2024 року у найкоротші строки звернувся до Кременчуцького центру з надання БВПД для захистом свого порушеного права та отримав Доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги. Отже вважає, що у позивача наявні підставі, які вказують на поважність причин пропуску ОСОБА_1 звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 16.09.2024 визнано неповажними підстави, вказані позивачем у заяві про усунення недоліків від 10 вересня 2024 року. Заяву Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про залишення без розгляду позовної заяви у справі №440/4906/24 задоволено. Залишено без розгляду позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суддя суду першої інстанції виходив з того, що строк звернення до суду пропущено з причин, які виникли з волі позивача, а, отже, не є поважними. Жодних належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, які б унеможливлювали і не залежали б від волі позивача своєчасно звернутися за судовим захистом, позивачем не надано та судом не знайдено.

Не погодившись з прийнятою ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду 16.09.2024, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зазначає, що до спірних правовідносин суд першої інстанції мав застосувати шестимісячний строк звернення до суду, визначений ч. 2 ст. 122 КАС України, а не місячний строк звернення до суду, визначений ч. 5 ст. 122 КАС України.

Наголошує, що суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставини, що позивач є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення та відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №65/2022 «Про загальну мобілізацію», а спірні правовідносини виникли у зв`язку з отриманням ним травму саме під час бойових дій. Вказані обставини можуть свідчити про пропуск строку звернення позивача до суду за захистом його прав з поважних причин та є підставою для поновлення судом строків, встановлених частиною другою статті 122 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь обставин справи та доводи сторін по справі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, суд апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Приймаючи оскаржувану ухвалу та повертаючи позовну заяву позивачу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк звернення до суду та вказані ним підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, отже позовну заяву належить повернути позивачу.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Відповідно до ч. 1 ст. 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

За змістом статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Пунктом 8 частини 1 статті 240 КАС України встановлено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Предметом спору у цій справі є незгода позивача із бездіяльністю Військової частини щодо не проведення службового розслідування нещасного випадку, що сталась за фактом травмування солдата ОСОБА_1 відповідно до вимог Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 27.10.2021 року №332.

Тобто, спірні правовідносини стосуються проходження позивачем публічної служби.

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, для звернення до суду з цим позовом встановлено місячний строк, а не шестимісячний строк як помилково наголошує представник позивача в апеляційній скарзі та у судовому засіданні.

При цьому, жодних доводів щодо того, чому до спірних правовідносин належить застосовувати саме шестимісячний строк звернення, представник позивача не наводить.

Суд зазначає, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. За загальним правилом початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Питання застосування строку звернення до суду, передбаченого статтею 122 КАС України, було неодноразовим предметом розгляду Верховним Судом, зокрема у справі № 340/341/23 (постанова від 21 вересня 2023 року) та у справі № 480/6083/23(постанова від 18 липня 2024 року) де Верховний Суд зазначив, що:

«Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів. При зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом місяця від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів».

Також, в постановах від 21 вересня 2023 року у справі № 340/341/23 та від 18 липня 2024 року у справі № 480/6083/23 Верховний Суд зазначив:

«Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

01 вересня 2023 року позивач звернувся з рапортом на відповідача з проханням видати наказ про призначення службового розслідування та видати довідку про обставини травми отриманої 26.06.2023 року о 20.40 годині під час евакуації з позицій в районі дороги між Часовим Яром та Бахмутом, дані обставини не є спірними та зазначаються позивачем в позовній заяві.

Наказом Міністерства оборони України від 28.12.2016 року № 735 затверджено Інструкцію про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України (далі Інструкція № 735), яка визначає порядок розгляду, реєстрації, приймання, узагальнення та аналізу звернень, зокрема військовослужбовців у структурних підрозділах апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, інших органів військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), а також визначає порядок контролю за його дотриманням.

Пунктом 5 розділу ІІІ Інструкції № 735 визначено, що звернення розглядаються і вирішуються в термін не більше одного місяця від дня їх надходження, ураховуючи вихідні, святкові та неробочі дні, а ті, які не потребують додаткового вивчення та проведення перевірки за ними, - невідкладно, але не пізніше 15 днів від дня їх отримання.

Якщо в місячний термін розв`язати порушені у зверненні питання неможливо, то керівник відповідного органу військового управління, командир військової частини або особа, що тимчасово виконує його обов`язки, установлює термін, потрібний для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати 45 днів.

Згідно до п. 6 розділу ІІІ Інструкції № 735, звернення вважається вирішеним, якщо розглянуто всі поставлені в ньому питання, прийнято обґрунтоване рішення та вжито потрібних заходів щодо його виконання і заявника повідомлено про результати розгляду звернення і прийняте рішення.

Відповідач зазначає, що максимальний строк розгляду зазначеного у позовній заяві рапорту позивача складав 45 днів і закінчився 16.10.2023.

В свою чергу, як правильно зазначив суд першої інстанції, відлік визначеного ч. 5 ст. 122 КАС України строку, відповідно, розпочався 17.10.2023 й закінчився 16.11.2023.

Матеріали справи свідчать, що позивач звернувся до суду з цим позовом 18.04.2024, про що свідчить конверт, в якому адміністративний позову надіслано до суду, тобто із суттєвим порушенням спеціального місячного строку на звернення до суду із даними вимогами.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

При цьому, строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах про проходження публічної служби особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Вирішуючи питання про дотримання строку звернення до суду у кожному конкретному випадку, необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об`єктивної можливості особи знати про такі факти.

Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові по справі № 380/2355/20 від 28 травня 2021 року.

Суд зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 31.03.2021 по справі №240/12017/19 відступив від раніше викладених висновків та вказав що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку.

Відтак, обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Як вже зазначалося вище, предметом даного позову є незгода позивача із бездіяльністю Військової частини щодо не проведення службового розслідування нещасного випадку, що сталась за фактом травмування солдата ОСОБА_1 відповідно до вимог Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 27.10.2021 року №332, а не із бездіяльністю відповідача щодо не розгляду його рапорту від 01.09.2023.

Навіть враховуючи необізнаність позивача з непроведенням розслідування нещасного випадку, у жовтні 2023 року у нього мали б виникнути сумніви стосовно проведення розслідування нещасного випадку у зв`язку з тим, що у нього не були відібрані пояснення стосовно нещасного випадку, а також оскільки йому не було вручено примірник акта службового розслідування.

Водночас, жодних пояснень, підтверджених доказами, з означених підстав позивачем не надано.

У заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду та в апеляційній скарзі представник позивача зазначив, що позивач:

- 28.07.2023 року за направленням №1425 проходив стаціонарне лікування;

- 09.09.2023 року за направленням №732/155587 проходив стаціонарне лікування;

- перебував відповідно до виписки з 20.11.2023 по 30.11.2023 на стаціонарному лікуванні;

- 15.01.2024, 10.02.2024, 12.02.2024, 13.02.2024 02.03.2024 проходив обстеження МРТ колінного суглобу, рентгенограми (для подальшої подачі на ВЛК);

- 19.02.2024 року за вх.№4992 звернувся до командування НОМЕР_1 з рапортом для проходження МСЕК з метою визначення втрати працездатності;

- 13.02.2024 року пройшов у м.Харкові військово-лікарську комісію №1128;

- 05.03.2024 року звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою переведення до ВЧ1736;

-13.03.2024 відповідно до довідки №2746 був переведений у ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Так, позивачем надано копію направлення на стаціонарне лікування від 09.09.2023 №732/15587 до МКЛ №6 м. Дніпро, видане військовою частиною НОМЕР_2 .

Однак, доказів фактичного перебування на стаціонарному лікуванні (виписки із медичної карти стаціонарного хворого тощо), згідно з вище вказаним направленням позивач та його представник не надав.

Наступним медичним документом, який підтверджує факт перебування позивача на стаціонарному лікуванні є виписка №9165 з медичної карти стаціонарного хворого КНП «МКЛ №7» ХМР м. Харків, у якій зазначено, що позивач перебував на лікуванні з 20.11.2023 по 30.11.2023.

Тобто, в проміжок часу з 09.09.2023 по 20.11.2023, з 01.12.2023 по 18.04.2024 документу, що підтверджує факт перебування на стаціонарному лікуванні, немає. Також представником позивача жодним чином не обґрунтовано обставини неможливості звернення позивача до суду до початку стаціонарного лікування, або у періоди між перебуванням у стаціонарі, або після завершення стаціонарного лікування.

Інших обґрунтувань або причин пропуску строку звернення до адміністративного суду із даним позовом, зокрема, щодо обставин, які мали місце у жовтні, листопаді 2023 року представник позивача не навів.

Посилання представника позивача на те, що лише після переведення позивача у ІНФОРМАЦІЯ_2 у останнього з`явилася можливість на звернення до Кременчуцького центру з надання БВПД для захистом свого порушеного права, є необґрунтованими, оскільки як свідчать матеріали справи, з вересня 2023 року в адвоката Сідько С.І. на розгляді знаходиться справа за зверненням ОСОБА_1 по питанню отримання наказу про призначення службового розслідування та видачі довідки про обставини травми. Протилежного суду позивачем на його представником не надано.

Отже, позивач скористався своїм правом на правничу допомогу у вересні-жовтні 2023 року та мав можливість своєчасно звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Полтавський окружний адміністративний суд не припиняв роботи у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану та безперервно здійснює свою діяльність.

Підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження позивач вказує військовий стан та отримання посвідчення учасника бойових дій.

Водночас згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 990/115/22 «запровадження на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам собою факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку».

Відповідно, з цієї постанови випливає, що є недостатнім посилання в клопотаннях про поновлення пропущених процесуальних строків всього лише на факт дії воєнного стану на території України, адже воєнний стан не є перешкодою для здійснення правосуддя, не є підставою для зупинення судового процесу. В разі неможливості здійснення правосуддя на окремих територіях України відповідні справи переходять під територіальну юрисдикцію інших судів. Відповідно, аргументів, що ґрунтуються винятково на факті наявності війни з російською федерацією та факті запровадження воєнного стану на території України, недостатньо вони також мають бути підкріплені фактами та конкретними даними, чим саме це перешкодило учаснику процесу дотриматись визначених законом строків.

Колегія суддів зазначає, що позивач отримав посвідчення учасника бойових дій вже після спливу встановлено судами строку звернення до суду з даними позовними вимогами, та саме лише посилання на отримання статусу учасника бойових дій не може бути єдиною та безумовною підставою для поновлення пропущеного більше ніж на п`ять місяців строку звернення до суду.

Таким чином, причини пропуску строку звернення до суду, викладені у заяві про поновлення строку звернення до суду, не є поважними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Позивачем не наведено вагомих і переконливих аргументів, підтверджених доказами, щодо вчинення ним активних дій, направлених на з`ясування обставин щодо проведення службового розслідування та видачі довідки про обставини травми отриманої 26.06.2023 року о 20.40 годині під час евакуації з позицій в районі дороги між Часовим Яром та Бахмутом.

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, позивачем без поважних причин пропущено встановлений місячний строк для звернення до суду.

За висновком Верховного Суду Суд таке обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками узгоджується із принципом «Legesvigilantibusnondormientibussubveniunt», згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує.

З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача.

Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою, оскільки доказів зворотного матеріали адміністративного позову не містять.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що встановлені у цій справі обставини не свідчать про застосування судом першої інстанцій надмірного формалізму під час вирішення питання про поновлення процесуального строку на звернення до суду із цим позовом; як і не свідчать про нелегітимне втручання у конвенційні права позивача та про наявність перешкод для реалізації права особи на доступ до правосуддя.

Як було зауважено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 20.10.2022 у справі №9901/462/21 (провадження № 11-101заі22), згідно практикою ЄСЛП застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду (порушення статті 6 Конвенції).

Натомість, безпідставне поновлення таких строків може також свідчити про порушення принципу правової визначеності, як невід`ємної складової принципу верховенства права.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 01.06.2023р. у справі № 300/4156/22 суд не наділений повноваженнями щодо самостійного визначення чи пошуку обставин, що зумовили об`єктивну неможливість позивача у визначений законодавством строк реалізувати своє право на подання позову.

Дослідивши викладені доводи, викладені у заяві про поновлення строків звернення до суду, суд дійшов висновку про їх неповажність та недоведеність саме за наведених обставин.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis, пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заява №45783/05; пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року в справі «Меньшакова проти України», заява №377/02). Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року в справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain» («Перез де Рада Каванілес проти Іспанії»), заява №28090/95). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна Держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (пункт 44 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року «Osman v. the United Kingdom» («Осман проти Сполученого Королівства»), заява №23452/94 та пункт 54 рішення від 19 червня 2001 року «Kreuz v. Poland» («Круз проти Польщі»), заява №28249/95).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року (пункт 47, заява №3236/03) суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їхня свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

Отже суд дійшов правильного висновку про те, що строк звернення до суду пропущено з причин, які виникли з волі позивача, а, отже, не є поважними. Жодних належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, які б унеможливлювали і не залежали б від волі позивача своєчасно звернутися за судовим захистом, позивачем не надано та судом не знайдено.

Колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі мотиви та доводи не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення норм права при постановленні оскаржуваної ухвали.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 16.09.2024 у справі №440/4906/24 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 16.09.2024 по справі № 440/4906/24 залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.В. Катунов
Судді І.С. Чалий З.Г. Подобайло
Постанова складена в повному обсязі 01.11.24.