Справа № 520/22302/24
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2024-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2024 р.Справа № 520/22302/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Ральченка І.М. , Чалого І.С. ,

за участю секретаря судового засідання Кіт Т.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 26.09.2024, головуючий суддя І інстанції: Григоров Д.В., повний текст складено 26.09.24 року по справі № 520/22302/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України

про визнання протиправним та скасування наказу

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просила :

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного Управління ДПС у Харківській області №23-дп від 14.05.2024 «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1 » у вигляді оголошення догани за вчинення дисциплінарного проступку передбаченого пунктом 5 частини другої статті 65 Закону №889 (невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень), доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень)".

Ухвалою суду від 15.08.2024р. поновлено позивачці строк для звернення до адміністративного суду, відкрито спрощене провадження у справі.

Ухвалою суду від 02.09.2024р. визнано передчасним висновок суду про наявність поважних підстав поновлення позивачці строку для звернення до адміністративного суду, позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачці надати до суду заяву про поновлення строку звернення до суду, в якій викласти інші поважні причини для поновлення строку звернення до суду ніж ті, які були повідомлені суду.

12.09.2024р. до суду надійшла заява ОСОБА_1 , в якій заявниця просила поновити їй строк звернення до суду.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 26.09.2024 визнано неповажними підстави пропуску строку звернення до суду в даній справі. Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування наказу - залишено без розгляду. Роз`яснено позивачці можливість повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційна скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2024 року про залишення позивної заяви без розгляду у справі № 520/22302/24, поновити строк звернення до суду та направити справу на розгляд до Харківського окружного адміністративного суду.

В обґрунтування зазначає, що суд першої інстанції спирався на рішення судів, які ухвалені до повномасштабного вторгнення. Також, зазначає про постійні тривоги, обстріли міста Харкова та області, та інші обставини , які були зазначені в зверненні до суду про поновлення строку. Позивачка вважає, що суд не врахував при винесенні свого рішення її доводи. Перебуваючи під цілодобовим домашнім арештом, зазначає, що не мала змогу звернутися до суду через брак особистого комп`ютера та відсутності доступу до Інтернету( будинок у АДРЕСА_1 не обслуговується Інтернет провайдерами.) Таким чином, звернутися до суду в електронному вигляді позивачка не мала змоги з технічних причин. До того ж, ОСОБА_1 посилається на відсторонення від посади та відсутність коштів для сплати судового збору так і для звернення за правовою допомогою. Щодо направлення листів від Головного управління ДПС у Харківській області, то зазначає, що в неї є особиста електронна пошта і на неї дійсно надходили повідомлення від відповідача. Щодо звернення до суду, то позов подано 12.09.2024 року, на 5-й день після закінчення запобіжних заходів відносно неї у кримінальному провадженні. Також, повідомляє, що 02.08.2024 року вона зверталася до ДПС України щодо оскарження наказу в.о. начальника Головного управління ДПС у Харківській області Гражевського С.В. № 23-дп від 14.05.2024 «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1 » яким їй оголошено догану на підставі подання від 06.05.2024 р. № 134/20-40- 01-03-05 ГУ ДПС у Харківській області, оскільки вважала, що вони мають повноваження на скасування наказу. 15.08.2024 року засобами електронної пошти отримала повідомлення від ДПС України, що необхідно керуватися статтею 55 Конституції України та звертатися до суду, оскільки ДПС України не мають повноважень на скасування наказу в.о. начальника Головного управління ДПС у Харківській.

Головне Управління ДПС у Харківській області подало відзив на апеляційну скаргу. ГУ ДПС ознайомившись з доводами та аргументами позивачки, якими обґрунтовано вимоги апеляційної скарги, заперечує щодо наведених обставин та правових підстав апеляційної скарги та просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 26.09.2024 у справі № 520/22302/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування наказу (про залишення позовної заяви без розгляду) - без змін

Сторони повідомлені належним чином про час та дату судового засідання.

Додатково позивачка повідомлений про дату, місце та час розгляду справи телефонограмою.

Позивачка в судовому засіданні підтримала вимоги апеляційної скарги та наполягала на їх задоволенні.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено, що оскаржуваний наказ Головного Управління ДПС у Харківській області №23-дп від 14.05.2024 «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1 » було винесено в зв`язку з проходженням позивачкою публічної служби. Крім того, остання до цього часу перебуває на посаді публічної служби, хоча і є відстороненою від виконання посадових обов`язків в зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності.

15 травня 2024 року листом ГУ ДПС № 23046/6/20-40-11-22 у зв`язку із відсутністю позивачки на службі на адресу її електронної пошти було направлено належним чином завірені копії наказу ГУ ДПС у Харківській області від 14.05.2024 №23-дп «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1 » у вигляді оголошення догани за вчинення дисциплінарного проступку передбаченого пунктом 5 частини другої статті 65 Закону №889 (невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень), доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень).

З огляду на приписи статті 9і Закону № 889-VIІІ та наявну (відому) дату відправлення відповідачем на електронну пошту позивачки завіреної копії наказу ГУ ДПС у Харківській області від 14.05.2024 №23-дп 15 травня 2024 року, позивачка є такою, що повідомлена про накладені на неї дисциплінарні стягнення 19 травня 2024 року.

Позивачка у своїй заяві проти ознайомлення її з оскаржуваним наказом у вказану дату не заперечує.

Визнаючи неповажними підстави пропуску строку звернення до суду в даній справі та залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що в даній справі застосуванню підлягає саме місячний строк для звернення до суду , вказаний строк сплив у цій справі 19.06.2024р., а до суду позивачка звернулася 08.08.2024р., з огляду на що строк звернення до суду нею пропущений. Доводи, заявлені позивачкою, щодо поважності причин пропуску строку звернення є необґрунтованими та недоведеними.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Статтею 78 Закону України від 10.12.2015 року № 889-VIII «Про державну службу» передбачено, що рішення про накладення дисциплінарного стягнення може бути оскаржено до суду. Скарга подається протягом 10 календарних днів після одержання державним службовцем копії наказу (розпорядження) про накладення дисциплінарного стягнення.

Відповідно до ч. 3 ст.123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Оскільки предметом оскарження у даній справі є наказ відповідача про застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани відповідно до Закону України від 10.12.2015 року № 889-VIII «Про державну службу», то даний позов поданий у спірних правовідносинах, що виникли, в межах проходження позивачем публічної служби.

Верховний Суд у постанові від 29 січня 2019 року у справі №807/257/14 зазначив, що при наявності розбіжностей загальних і спеціальних (виняткових) норм, необхідно керуватися принципом Lex specialis (лат. - спеціальний закон, спеціальна норма), відповідно до якого при розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон, а також принципом Lex specialis derogat generali, суть якого зводиться до того, що спеціальний закон скасовує дію (для цієї справи) загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальною.

У разі якщо норми нормативних актів рівної юридичної сили містять різні моделі правового регулювання, перевагу при застосуванні слід надавати тій нормі, яка регулює вужче коло суспільних відносин, тобто є спеціальною.

Крім того, про перевагу норм lex specialis над іншими загальними нормами зазначає у своїх рішеннях і Європейський суд з прав людини (п. 69 рішення у справі "Ніколова проти Болгарії" № 7888/03 тощо).

Тобто, у контексті цього судового спору застосуванню підлягає Закон України від 10.12.2015 року № 889-VIII «Про державну службу», яким передбачені порядок та строки оскарження дисциплінарного стягнення.

Разом з тим, первинна редакція статті 78 Закону № 889-VIII передбачала, що рішення про накладення дисциплінарного стягнення може бути оскаржено державними службовцями категорії "А" до суду, а категорій "Б" і "В" - до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, або до суду. Скарга подається протягом 10 календарних днів після одержання державним службовцем копії наказу (розпорядження) про накладення дисциплінарного стягнення.

На момент виникнення спірних правовідносин Законом № 117-IX від 19.09.2019 внесені зміни до частини першої статті 78 цього Закону шляхом викладення у такій редакції «Рішення про накладення дисциплінарного стягнення може бути оскаржено державними службовцями до суду».

Аналіз статті 78 Закону № 889-VIII свідчить про те, що в даному випадку є певні неточності законодавчого регулювання, оскільки попередня редакція відповідної норми вказувала на те, що рішення про накладення дисциплінарного стягнення може бути оскаржено державними службовцями категорії А до суду, а категорій Б і В - до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, або до суду.

У подальшому, при виключенні з закону норм щодо можливості оскарження рішення про накладення дисциплінарного стягнення до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, була залишена норма, яка встановлювала строк для такого оскарження.

Оскаржуваний наказ Головного Управління ДПС у Харківській області №23-дп від 14.05.2024 «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1 » винесено в зв`язку з проходженням позивачкою публічної служби. Крім того, остання до цього часу перебуває на посаді публічної служби, хоча і є відстороненою від виконання посадових обов`язків в зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності.

За наведених обставин, враховуючи те, що позивачем обрано спосіб захисту порушеного права шляхом звернення до суду із позовною заявою в порядку КАС України, при обчисленні строку звернення до суду з позовом у справі щодо оскарження рішень про накладення дисциплінарного стягнення підлягає застосуванню частина 5 статті 122 КАС України, тобто позов може бути подано протягом місячного строку.

Приписами статті 91 Закону України від 10.12.2015 № 889-VІІІ «Про державну службу» (із змінами) визначено, що доведення інформації або документів до відома державного службовця відповідно до вимог цього Закону здійснюється шляхом її вручення або надсилання поштою, в тому числі з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. У разі доведення інформації або документів шляхом використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку такий спосіб фіксується протоколом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інформація або документи надсилаються державному службовцеві за адресою місця проживання/перебування або на його адресу електронної пошти чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку за наявними в особовій справі контактними даними.

Інформація або документи, надіслані поштою, в тому числі електронною, чи шляхом передачі з використанням інших засобів зв`язку вважаються такими, що доведені до відома державного службовця на п`ятий календарний день з моменту їх відправлення.

Таким чином слід дійти висновку про альтернативність вибору керівником державної служби способів доведення інформації або документів до відома державного службовця: особисто, поштою, електронною поштою, використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку. При чому, вибір одного із зазначених способів доведення інформації не тягне за собою обов`язку одночасного використання іншого (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 09 серпня 2022 року у справі № 380/876/21).

Відповідно до норми, викладеної у частині 1 статті 9і Закону № 889-УІІІ Кабінетом Міністрів України 11 грудня 2019 року прийнято постанову № 1042 «Про затвердження Порядку фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку» (далі - Порядок № 1042).

Згідно з пунктом 1 названого Порядку №1042, він визначає процедуру доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку відповідно до вимог Закону № 889-VIII.

Пунктами 2-6 Порядку №1042 передбачено, що інформація або документи надсилаються державному службовцю з використанням засобів телекомунікаційного зв`язку його адресу електронної пошти чи за іншими контактними даними, про які він повідомив службі управління персоналом під час вступу чи проходження державно, служби та які зазначені в його особистій справі.

Факт доведення інформації або документів до відома державного службовця фіксується протоколом про доведення інформації або документів до відома державного службовця (далі - протокол).

Протокол складається в довільній формі працівником державного органу визначеним суб`єктом призначення або керівником державної служби, та повинен містити: 1) дату, час та місце складення протоколу; 2) підставу надіслання інформації або документів державно у службовцю з посиланням на відповідну норму Закону; 3) дату, час та вид засобу телекомунікаційного зв`язку, за допомогою якого надіслано інформацію або державному службовцю; 4) контактні дані державного службовця за якими надіслано інформацію або документи з використанням засобу телекомунікаційного зв`язку (номер телефону, адресу електронної пошти тощо); 5) короткий зміст інформації або документів, які надіслані державному службовцю; 6) найменування посади, прізвище та власне ім`я державного службовця, якому надіслано інформацію або документи, 7) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я працівника державного органу, який надіє інформацію або документи державному службовцю; 8) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я уповноваженого працівника державного органу, який склав протокол, 9) підпис дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я керівника служби управління персоналом; 10) додатки до протоколу, що підтверджують факт надіслання інформації або документів (копію знімку екрану засобу телекомунікаційного зв`язку тощо).

Протокол складається в одному примірнику та зберігається у службі управління персоналом.

Державний службовець, якому доведено інформацію або документи до відома, має право отримати завірену в установленому порядку копію відповідного протоколу.

Отже, з огляду на приписи статті 9і Закону № 889-VIІІ та наявну (відому) дату відправлення відповідачем на електронну пошту позивачки завіреної копії наказу ГУ ДПС у Харківській області від 14.05.2024 №23-дп 15 травня 2024 року, позивачка є такою, що повідомлена про накладені на неї дисциплінарні стягнення 19 травня 2024 року.

Аналогічний висновок викладений у пункті 161 постанови Верховного Суду від 22 листопада 2022 року у справі № 320/8522/20.

Позивачка у своїй заяві проти ознайомлення її з оскаржуваним наказом у вказану дату не заперечує.

Таким чином, застосовуючи місячний строк, передбачений для звернення до суду в даній категорії справ, слід дійти висновку, що вказаний строк сплив у цій справі 19.06.2024р., а до суду позивачка звернулася 08.08.2024р., тому суд першої інстанції дійшов вірного , строк звернення до суду з даним позовом пропущений.

Колегія суддів зауважує, що Кодексом адміністративного судочинства України чітко визначено процесуальні строки, у межах яких позивач реалізовує своє право на звернення до суду.

Встановлення законом таких процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Водночас норми Кодексу адміністративного судочинства України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з врахуванням обставин у справі.

Верховний Суд у постанові від 06.10.2022 у справі №420/3129/20 зазначив, що процесуальний строк звернення до суду покликаний забезпечувати принцип правової визначеності і є гарантією захисту прав сторін спору. Вирішуючи питання про поновлення процесуального строку суди повинні надавати оцінку причинам, що зумовили пропуск строку.

Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оціночні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 року у справі №9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Такий підхід до визначення категорії поважності причин пропуску процесуального строку окреслено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.05.2020 у справі №9901/546/19 та від 31.05.2023р. у справі № 160/9356/22, у якій акцентувалась увага й на тому, що нормами статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Проаналізувавши вищенаведені приписи процесуального закону, Велика Палата Верховного Суду підкреслювала, що ними чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду.

Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні відповідного процесуального документу, зокрема позовної заяви, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

Визначаючи зміст поняття "поважні причини", колегія суддів бере до уваги й висновки щодо застосування норм права, викладені у рішенні Верховного Суду України від 13.09.2006 у справі №6-26370кс04, де зазначено, що поважними причинами пропуску строку позовної давності вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення позову стає неможливим або утрудненим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Ілхан проти Туреччини" ((В.П.), №22277/93, 27.06.2000, параграф 59) зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Як зазначив Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 24 липня 2023 року у справі №200/3692/21, з метою забезпечення принципу правової визначеності та запобігання порушенню принципу верховенства права суди повинні досліджувати дотримання строку звернення до суду, причини його пропуску та послідовно застосовувати відповідні правові наслідки його спливу.

Аналогічна правова позиція також викладена в постановах Верховного Суду від 16.12.2020 у справі №520/109/20, від 17.03.2021 у справі № 199/3323/19, від 25.06.2024 у справі № 638/1723/16-а та ін.

Так, питання поновлення процесуального строку є процедурним і вирішується шляхом постановлення судом відповідної ухвали, яка повинна бути належним чином мотивована й містити, зокрема, мотиви, з яких суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення цього строку або для відмови у такому поновленні, норми закону, якими керувався суд, постановляючи ухвалу.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у вищевказаній постанові від 24.07.2023 у справі №200/3692/21.

Право на подання позову гарантується, однак його реалізація повинна відбуватись з дотриманням встановлених процесуальним законом вимог.

Це право повинно реалізовуватись без зайвих зволікань, а строк апеляційного оскарження може бути поновлено лише за наявності поважних причин, які обумовлюються існуванням об`єктивних обставин, підтверджених доказами. Поновлюючи строк, суд повинен навести належні мотиви, які б вказували на наявність достатніх підстав для такого висновку та засвідчували, що поновлення строку не порушує принципів верховенства права та одних з його основних елементів: правової визначеності; остаточності рішень суду.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду неодноразово вказував на те, що процесуальний строк може бути поновлено лише за наявності поважних причин, які обумовлюються існуванням об`єктивних обставин, підтверджених доказами, і вказані причини мають бути належним чином досліджені та обґрунтовані у відповідному судовому рішенні.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам:

1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк;

2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк;

3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено;

4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій. Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Установлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі сплином установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Зазначені висновки щодо питання поновлення пропущеного процесуального строку сформовано Верховним Судом у постанові від 31.05.2023 року у справі №160/9356/22.

Колегія суддів звертає увагу й на практику Європейського суду з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30.06.2006 у справі "Каменівська проти України" (заява №18941/04), у якій наголошено, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду (див. рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21.02.1975, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (див. Guйrin v. France, рішення від 29.07.1998, п. 37). Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (див. Pйrez de Rada Cavanilles v. Spain, рішення від 28.10.1998, Reports 1998-VIII, с. 3255, п. 45).

Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасника справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у нього прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом. Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07.07.1989 у справі Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. З метою виконання процесуального обов`язку дотримання строку на апеляційне оскарження судових рішень особа, яка має намір подати апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії.

Із заяви про поновлення строку звернення до суду та апеляційної скарги вбачається, що доводи про поважність причин пропуску строку з даним позовом фактично зводяться до перебування позивачки під цілодобовим домашнім арештом у період з 30.04.2024р. по 07.06.2024р., відсутність доходу, в зв`язку з чим позивачка вважала неможливим сплату судового збору як умову звернення до суду, уведення в Україні воєнного стану, відсутність електронного кабінету користувача підсистеми ЄСІТС "Електронний суд", відсутність комп`ютерної техніки та доступу до мережі Інтернет.

Щодо посилання апелянта про неврахування судом першої інстанції обставин повномасштабного вторгнення РФ, а саме постійних тривог, обстрілів міста Харкова та області, колегія суддів зазначає, що запровадження воєнного стану є підставою яка відповідно до частини першої статті 121 КАС України повинна враховуватися при вирішенні питання щодо поновлення процесуального строку, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такими обставинами.

Разом з тим обставина ведення воєнного стану на всій території України не звільняє учасників справи від обов`язку наведення обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), що істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію процесуальних прав, зокрема права на апеляційне оскарження судових рішень.

Суд звертає увагу, що відповідно до частини другої статті 9 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах воєнного стану Кабінет Міністрів України, інші органи державної влади, військове командування, військові адміністрації, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України.

Тобто, сам лише факт введення воєнного стану на території України не може бути визнаний поважною причиною для поновлення строку на подання апеляційної скарги для органу державної влади без зазначення конкретних обставин та без надання відповідних доказів того, як саме введення воєнного стану вплинуло на пропуск строку на подання позову.

Вищенаведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2022 року у справі №990/115/22.

Щодо посилання позивачки про відсутність мережі Інтернет, особистого комп`ютера для подання позову в електронному вигляді, колегія суддів зазначає, що позивачкою до суду подані документи в паперовому вигляді ( позовна заява, клопотання про поновлення строку, звернення до Інтернет провайдерів) з використанням програми «Microsoft Word».

Також, позивачка зверталася до ДПС України, ПАТ «Укртелеком», «PROSTO», ТОВ «Радіо-Лінк» та відповіді отримала на свою електронну скриньку ().

Факт отримання листів на електронну скриньку позивачкою не спростовується.

Зазначене ставить під сумнів правдивість доводів ОСОБА_1 про неможливість користування мережею Інтернет.

Щодо посилання на відсутність фінансової можливості для сплати судового збору та звернення за правовою допомогою, колегія суддів зазначає, що позивачкою у цій справі судовий збір сплачено. Крім того, в разі неможливості його сплати через незадовільний майновий стан позивачка могла звернутися до суду з клопотанням про звільнення від сплати судового збору, відстрочення або розстрочення його сплати.

Також, відповідно до наказу Головного управління ДПС у Харківській області від 13.06.2024 № 1129-в ОСОБА_1 надано частину щорічної основної оплачуваної відпустки тривалістю 01 календарний день 18.06.2024 року за робочий рік з 22.01.2023 по 21.01.2024, частину щорічної основної оплачуваної відпустки державного службовця тривалістю 05 календарних днів з 19.06.2024 по 23.06.2024 за період відпустки з 23.10.2023 по 22.10.2024, частину щорічної основної оплачуваної відпустки тривалістю 24 календарних дні з 24.06.2024 по 17.07.2024 року за робочий рік з 22.10.2022 по 21.01.2023. (а.с 180)

Відповідно до частини першої статті 21 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» заробітна плата працівникам за весь час відпустки виплачується до початку відпустки, якщо інше не передбачено законодавством, трудовим або колективним договором.

Стосовно відсутності можливості звернення за правовою допомогою, колегія суддів зазначає, що позивачка мала змогу звернутися до свого захисника в кримінальному провадження для отримання юридичних послуг, а саме подання позову до Харківського окружного адміністративного суду у строк визначений КАС України.

Не бажання звернутися за допомогою свідчить про пасивну поведінку позички.

Щодо перебування позивачки під цілодобовим домашнім арештом, колегія суддів зазначає наступне.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 09.04.2024 застосовано до підозрюваної ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» (№ 27) строком на 60 (шістдесят) днів в межах строків досудового розслідування, тобто до 07 червня 2024 року включно, взявши її під варту у залі суду негайно.

Строк тримання під вартою рахувати з моменту фактичного затримання, тобто з 09 квітня 2024 року» (а.с. 35).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 30.04.2024 у справі № 642/1022/24 застосовано до підозрюваної ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, починаючи з 30 квітня 2024 року строків на 60 днів, тобто до 07 червня 2024, але виключно в межах строків досудового розслідування. ( а.с. 36)

Таким чином, з 01.05.2024 позивачка знаходилась вдома та не була позбавлена можливості вчиняти відповідні дії щодо прийому, відправлення кореспонденції, пов`язаної з отриманням відповідної документації дисциплінарного провадження та оскарження дій суб`єкта владних повноважень у судовому порядку, зокрема використовуючи засоби поштового зв`язку, електронну пошту та інше.

Ухвалою Ленінського районного суду від 18.07.2024 по справі № 642/1022/24 продовжено запобіжний захід у вигляді домашнього арешту відносно підозрюваної ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в межах строку досудового розслідування, тобто до 07.09.2024. Заборонено ОСОБА_1 залишати житло, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 у період з 19-00 до 08-00, за виключення необхідності прямувати до зони укриття від надзвичайних ситуацій техногенного, природного та воєнного характеру.

Колегія суддів зазначає, що з 18.07.2024 по 07.09.2024 дія обраного судом запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту не містила заборони вільного пересування ОСОБА_1 за винятком в період з 19-00 до 08-00.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що позивачка не обґрунтувала наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом , жодних фактичних даних та аргументів на підтвердження обставин, які об`єктивно перешкоджали поданню позовної заяви у строк, передбачений процесуальним законом, позивачкою не надано.

Отже, процесуальна поведінка позивачки не демонструє повноти використання своїх процесуальних прав, готовності брати участь у справі на всіх етапах її розгляду, достатньої зацікавленості щодо належного захисту своїх прав у судовому порядку. Позивачка не довела, що в цій справі можливість вчасного подання нею позовної заяви не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від її волевиявлення. Натомість пропуск строку звернення до суду з позовом через пасивну поведінку позивачки щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі в цьому випадку не є поважною причиною пропуску такого строку.

Згідно ч. 4 ст. 123 КАС України, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання поважними підстав пропуску строку звернення до суду в даній справі та залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд, також, враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

З підстав визначених статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 26.09.2024 по справі № 520/22302/24 залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.М. Ральченко І.С. Чалий
Повний текст постанови складено 04.11.2024 року