Справа № 580/7564/24
Суддя: Алла РУДЕНКО
Дата ухвалення: 2024-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2024 року справа № 580/7564/24

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Руденко А. В., розглянувши у письмовому провадженні в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови та зобов`язати вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

31.07.2024 до Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) в особі представника адвоката Голодняк Д. М. з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапорту на звільнення ОСОБА_1 за сімейними обставинами відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку з необхідністю постійного догляду особи з І групою інвалідності;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник зазначила, що позивач проходить військову службу по мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 . Дядько позивача - ОСОБА_2 є особою з інвалідністю І групи та потребує постійного стороннього догляду. У квітні 2024 року позивач засобами поштового зв`язку направив відповідачу рапорт про звільнення з військової служби. Відповідно до копії скриншоту з офіційного сайту Укрпошти за трекінгом 531 відправлення 22.04.2024 отримано за довіреністю представником військової частини НОМЕР_1 . Станом на 25.06.2024 позивач не отримав відповідь про результат розгляду рапорту. Представник вважає протиправною таку бездіяльність відповідача щодо нерозгляду зазначеного рапорту позивача, тому за захистом прав та інтересів позивача звернулась до суду з цим позовом.

Відповідач проти позову заперечив. 12.08.2024 надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що 22.04.2024 на адресу військової частини НОМЕР_1 надійшов рапорт позивача щодо звільнення з військової служби. Відповідач розглянув рапорт та відмовив у його задоволенні з підстав порушення порядку звернення з рапортом про звільнення з військової служби за сімейними обставинами та відсутністю належним чином засвідчених копій документів на підтвердження підстави на звільнення, оскільки зазначений рапорт позивач подав командиру військової частини, а не прямому командиру, що унеможливлює його розгляд та підготовку інших документів, передбачених керівними документами ЗСУ. Відповіддю від 23.04.2024 №3-19/2/5046 відповідач роз`яснив позивачу чинний порядок звернення із відповідним рапортом. При цьому вказує, що оскільки у рапорті не було зазначено зворотної адреси для листування, відповідач відповідь направив за адресою, зазначеною на конверті, у якому надійшов рапорт ( АДРЕСА_1 ), однак відправлення повернулося за зворотною адресою за закінченням встановленого терміну зберігання. Повторно позивач із зазначеним рапортом не звертався. З указаних підстав просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

15.08.2024 представник позивача подала до суду відповідь на відзив, в якій, заперечуючи проти відзиву відповідача, зазначила, що позивач мав право обрати в який спосіб реалізувати своє право на звільнення, як і спосіб подання рапорту до військової частини НОМЕР_1 .

Ухвалою від 05.08.2024 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження без виклику учасників справи.

З`ясувавши доводи учасників справи, викладені у заявах по суті, дослідивши подані письмові докази, суд встановив таке.

Позивач ОСОБА_1 відповідно до військового квитка серії НОМЕР_2 від 23.04.2018 є військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації та зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 07.03.2024 (витяг з наказу командування військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.03.2024 № 68).

Позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом від 17.04.2024 про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за дядьком ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю І групи, направивши рапорт за місцезнаходженням військової частини засобами поштового зв`язку (поштове відправлення № 531).

Військова частина НОМЕР_1 зазначений рапорт отримала 22.04.2024, що підтверджується трекінгом АТ «Укрпошта» № 531 (а. с. 6).

За результатами розгляду зазначеного рапорту відповідач листом від 23.04.2024 № 3-19/2/5046 повідомив позивача, що рапорт про звільнення з військової служби від 17.04.2024 подано одразу командиру військової частини, а не прямому командиру, що унеможливлює розгляд рапорту та підготовку інших документів, передбачених керівними документами ЗСУ.

Лист від 23.04.2024 № 3-19/2/5046 був направлений позивачу на адресу, зазначену на конверті, в якому надійшов рапорт ( АДРЕСА_1 ), рекомендованим листом № 339, однак повернувся як невручений за закінченням терміну зберігання.

Не отримавши відповіді на поданий рапорт від 17.04.2024, позивач в особі свого представника 31.07.2024 звернувся до суду з цим позовом.

У подальшому відповідач, повторно розглянувши рапорт позивача від 17.04.2024, листом від 17.08.2024 № 3-19/3/9378 повернув позивачу рапорт з доданими до нього документами на доопрацювання з метою підтвердження дійсності поданих останнім документів до рапорту, надання оригіналів документів, що підтверджують підставу звільнення та надання документів, що підтверджують у нього обов`язок здійснювати догляд за ОСОБА_2

Лист від 17.08.2024 № 3-19/3/9378 відповідач направив позивачу за місцем його проживання в с. Таганча рекомендованим листом № 392.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 17 Конституції України передбачено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Статтею 65 Конституції України визначено, що захист захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 № 2232-XII (далі Закон № 2232-ХІІ).

Статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень .

Частини 1 - 3 статті 1 Закону № 2232-ХІІ визначають, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

У частині сьомій статті 1 Закону № 2232-XII закріплено, що виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Згідно з частиною дев`ятою статті 1 Закону № 2232-XII щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 6 статті 2 Закону № 2232-XII передбачено види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону №2232-ХІІ у запас Збройних Сил України та інших військових формувань зараховуються громадяни України, які придатні за станом здоров`я до проходження військової служби в мирний або воєнний час і не досягли граничного віку перебування в запасі. Вони перебувають на військовому обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки та відповідних органах інших військових формувань.

Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та діє на момент розгляду цієї справи.

Указом Президента України Про загальну мобілізацію від 24.02.2022 №69/2022, затвердженим Законом України від 03.03.2022 № 2105-ІХ, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України.

Відповідно до статті 39 Закону № 2232-ХІІ на військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.

Відповідно до військового квитка серії НОМЕР_2 від 23.04.2018 позивач є військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації та зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Поряд з цим, статтею 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 № 2232-XII передбачені підстави звільнення з військової служби. Підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період встановлені у частині 4 статті 26 Закону № 2232-XII та розмежовані з огляду на період застосування: під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану) (пункт 1); під час воєнного стану (пункт 2).

Таким чином, з огляду на введення в Україні воєнного стану та зважаючи на вид військової служби, яку проходить позивач, підстави звільнення його з військової служби визначені у пункті 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ.

Так, відповідно до підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи.

Як встановив суд, позивач звернувся до відповідача із рапортом про звільнення від військової служби від 17.04.2024 на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону 2232-XII у зв`язку з наявністю дядька, який є особою з інвалідністю І групи.

Однак, відповідач листом від 23.04.2024 № 3-19/2/5046 повідомив позивача, що рапорт про звільнення з військової служби від 17.04.2024 подано одразу командиру військової частини, а не прямому командиру, що унеможливлює розгляд рапорту та підготовку інших документів, передбачених керівними документами ЗСУ.

З приводу наведеного відповідачем у зазначеному листі за результатами розгляду рапорту, суд зазначає таке.

Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 № 548-XIV затверджено Статут внутрішньої служби Збройних Сил України (далі Статут), який визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Дія Статуту поширюється на військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями (частина четверта вступу Статуту).

Військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами (ст. 9 Статуту).

Відповідно до ст. 14 Статуту із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі Положення, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначає порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі.

Громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом (п. 2 Положення).

Згідно з пунктами 5 7 Положення громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (далі - військовослужбовці). Статус військовослужбовця підтверджується документом, що посвідчує особу. Форма та порядок його видачі встановлюються Міністерством оборони України.

Початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Відповідно до п. 12 Положення встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Порядок підготовки та видання наказів з питань проходження військової служби встановлюється Міністерством оборони України.

Пунктом 233 Положення визначено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця. При звільненні військовослужбовця з військової служби за рішенням командування військової частини відповідно до підпункту 1 пункту 35 цього Положення рапорт на звільнення військовослужбовцем не подається. У такому разі командуванням військової частини складається аркуш бесіди з військовослужбовцем за формою, визначеною Міністерством оборони України.

Відповідно до абзаців першого та другого підпункту 2 пункту 225 Положення звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється: під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу": у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

З матеріалів справи вбачається, що позивач має військове звання «старший солдат».

Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.

Організацію і порядок обліку військовослужбовців та працівників (далі - особовий склад), зокрема, в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти (далі - військовий навчальний заклад), установах та організаціях Збройних Сил України (далі - Збройні Сили); завдання і види обліку, призначення облікових документів, порядок їх складання і ведення; обов`язки посадових осіб, відповідальних за організацію і ведення обліку особового складу; порядок обліку загальних (безповоротних та тимчасових) втрат особового складу; порядок видання, обліку, зберігання, розсилки наказів по особовому складу та витягів із них визначає Інструкція з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затверджена наказом Міністерства оборони України від 15.09.2022 № 280 (далі Інструкція № 280).

Відповідно до п. 5 розділу І зазначеної Інструкції № 280 командири (керівники) зобов`язані забезпечити належну організацію обліку особового складу в підпорядкованих органах військового управління та органі управління Держспецтрансслужби, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях, у тому числі у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, в управліннях, відділах, службах, відділеннях та групах персоналу (далі - служба персоналу), Кадровому центрі Збройних Сил України (далі - Кадровий центр Збройних Сил) та кадрових центрах видів Збройних Сил (далі - кадровий центр), на кораблях (суднах) та в підрозділах військових частин, створювати для посадових осіб, які ведуть облік особового складу, усі умови для своєчасного, якісного і повного виконання ними вимог цієї Інструкції.

Організація обліку особового складу покладається, в тому числі, у підрозділах військових частин - на командирів цих підрозділів.

Згідно з пунктами 1, 2 розділу Х Інструкції № 280 накази по особовому складу є основними документами, які встановлюють, змінюють або припиняють правові відносини військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу. Вони видаються посадовими особами, яким Положенням надано право присвоєння, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення (поновлення) контракту та військової служби тощо на підставі відповідних документів, установлених Міноборони.

Наказами по особовому складу оформлюються такі зміни в службовому становищі військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу, зокрема, призов (прийняття) на військову службу; звільнення, призупинення, поновлення та продовження військовослужбовцю військової служби.

Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення), затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153 визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 (далі Інструкція № 170, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п. 1.5 зазначеної Інструкції для встановлення, зміни, призупинення, або припинення правових відносин з громадянами України, які реалізуються наказами посадових осіб по особовому складу, у Генеральному штабі Збройних Сил України, Командуванні об`єднаних сил Збройних Сил України, видах Збройних Сил України, окремих родах сил Збройних Сил України, окремих родах військ Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах, організаціях, (далі - військові частини), оформляються: 1) Подання (додаток 1), рішення колегіальних органів, утворених і діючих відповідно до законодавчих актів і актів Міністерства оборони України, Резерв кандидатів для просування по службі (додаток 2), План переміщення військовослужбовців на посади номенклатури посад (далі - План переміщення на посади) (додаток 16), зокрема, звільнення з військової служби.

Звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення (абзац третій пункту 14.10 розділу XIV Інструкції).

Додаток 19 до Інструкції встановлює Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. Так, п. 5 додатку 19 встановлено, що через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено, зокрема, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", подаються: копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

З аналізу наведених вище законодавчих норм вбачається, що позивач, як військовослужбовець, має право подати рапорт на звільнення. Рапорт подається разом з документами, які надають право на звільнення командиру, де проходить службу військовозобов`язаний. Надалі рапорт розглядається командиром та передається його керівництву з клопотанням. Рапорт пишеться на відповідному бланку, в якій зазначається прізвище, ім`я, по батькові, військове звання, посаду, причину звільнення та орієнтовну дату закінчення служби. До рапорту, в залежності від підстави звільнення, мають бути додані документи, в залежності від обставин, якими аргументується подання. У разі звільнення через сімейні обставини військовослужбовець має надати оригінали чи нотаріально посвідчені копії документів, що підтверджують такі підстави. Рапорт на звільнення зі служби розглядається військовим командиром частини чи відповідним керівником підрозділу. При розгляді рапорту враховуються обставини та наведені підстави, після чого приймається рішення про подальші дії.

Процедура розгляду рапорту про звільнення зі служби включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин щодо дотримання абзацу 3 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції №170, уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Проект наказу про звільнення зі служби до подання їх на підпис командирам перевіряється безпосереднім керівником кадрового органу або особою, на яку відповідно до письмового наказу покладено тимчасове виконання обов`язків за цією посадою та проходить правову експертизу в юридичній службі.

Відповідно до п. 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 № 124 (далі Інструкція № 124), рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Відповідно до п. 3.9.1 Інструкції № 124 реєстрація документів полягає у веденні запису облікових даних про документ за встановленою реєстраційною формою, який підтверджує факт створення, відправлення або одержання документа шляхом проставлення на ньому реєстраційного індексу з подальшим записом у зазначених формах необхідних відомостей про документ. Подавати на розгляд командиру (керівнику) незареєстровані документи забороняється.

Згідно з п. 3.11.4. Інструкції № 124 строк виконання документа може встановлюватися в нормативно-правовому акті, розпорядчому документі або резолюції командування (керівництва). Строки виконання документів визначаються в календарних днях, починаючи з дати його реєстрації (підпису командування (керівництва).

Відповідно до п. 3.11.6. Інструкції № 124 документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів із моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ.

Як встановив суд, позивач у квітні 2024 року через відділення поштового зв`язку направив військовій частині НОМЕР_1 рапорт від 17.04.2024 про звільнення його з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Поштове відправлення № 531 із зазначеними вище рапортом відповідач отримав 22.04.2024, що не заперечується відповідачем.

Тобто, позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 без клопотання своїх безпосередніх командирів.

Водночас, саме з моменту отримання військовою частиною НОМЕР_1 відповідного рапорту розпочинається встановлений чинним законодавством термін щодо розгляду рапорту, який відповідно спливав 22.05.2024.

Відповідач листом від 23.04.2024 № 3-19/2/5046 за результатами розгляду поданого позивачем рапорту повідомив позивача, що рапорт про звільнення з військової служби від 17.04.2024 подано одразу командиру військової частини, а не прямому командиру, що унеможливлює розгляд рапорту та підготовку інших документів, передбачених керівними документами ЗСУ.

Зазначений лист від 23.04.2024 № 3-19/2/5046 був направлений позивачу на адресу, зазначену на конверті, в якому надійшов рапорт ( АДРЕСА_1 ), рекомендованим листом № 339, однак повернувся як невручений за закінченням терміну зберігання.

Не отримавши відповіді на поданий рапорт від 17.04.2024, позивач в особі свого представника 31.07.2024 звернувся до суду з цим позовом.

При цьому, суд врахував, що відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, у тому числі й бездіяльності військової частини, що є предметом цього спору.

Ч. 1 ст. 2 КАС України визначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Отже, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в своєму Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Це означає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічні правові позиції викладені в постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 826/4406/16, від 15.08.2019 у справі №1340/4630/18.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що позивач, подавши рапорт командиру військової частини НОМЕР_1 , порушив установлений порядок звернення військовослужбовця з службових питань. Тому суд вважає, що дії відповідача за результатами розгляду зазначеного рапорту щодо надання позивачу листом від 23.04.2024 № 3-19/2/5046 роз`яснень щодо порядку звернення військовослужбовців до керівництва військової частини, є законними та обґрунтованими. Таким чином, суд вважає, що відповідач не допустив протиправної бездіяльності щодо розгляду рапорту позивача, тому права позивача на час звернення до суду з цим позовом не були порушенні відповідачем.

Враховуючи зазначене, позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби від 17.04.2024 задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача звільнити ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

На час подання до суду цього позову предметом розгляду у цій справі була бездіяльність відповідача щодо не розгляду рапорту позивача від 17.04.2024.

Як встановив суд, відповідач у листі від 23.04.2024 № 3-19/2/5046 не надавав оцінку наявності правових підстав, передбачених ст. 26 Закону № 2232-XII, для звільнення позивача з військової служби.

Втім, після подання позивачем до суду 31.07.2024 цього позову, відповідач листом від 17.08.2024 № 3-19/3/9378 повернув позивачу рапорт з доданими до нього документами на доопрацювання з метою підтвердження дійсності поданих останнім документів до рапорту, надання оригіналів документів, що підтверджують підставу звільнення та надання документів, що підтверджують у нього обов`язок здійснювати догляд за ОСОБА_2 .

Тобто, на час подання позову до суду не було спору щодо обгрунтованості відмови відповідача щодо звільнення позивача з військової служби, оскільки відповідач листом від 23.04.2024 № 3-19/2/5046 не приймав рішення про таке звільнення.

У разі незгоди із зазначеними відповідачем у листі від 17.08.2024 № 3-19/3/9378 підставами повернення рапорту позивача від 17.04.2023 на доопрацювання останній має право оскаржити таку відповідь до суду.

Враховуючи зазначене, суд вважає позовні вимоги в цій частині передчасними, тому відсутні підстави для їх задоволення.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог розподіл судових відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 90, 139-143, 242-246, 250, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційного суду за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня підписання судового рішення.

Суддя Алла РУДЕНКО