Справа № 440/7039/24
Суддя: А.Б. Головко
Дата ухвалення: 2024-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2024 року м. ПолтаваСправа № 440/7039/24

Полтавський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Головка А.Б., розглянув у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

В С Т А Н О В И В:

12 червня 2024 року ОСОБА_1 засобами системи "Електронний суд" звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №23 від 02.04.2024, яким ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до загального страхового стажу періоди роботи з 01.11.1993 по 30.01.1998 та з 02.02.1998 по 30.07.1999 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 23.08.1979, періоди роботи з 04.01.2000 по 31.03.2000, 01.08.2001 по 31.12.2003 та періоди роботи з 01.11.2008 по 31.05.2009, з 01.07.2009 по 31.03.2010, з 01.06.2010 по 31.10.2010, а також призначити і виплачувати йому пенсію за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, починаючи з 26.03.2024.

Позовні вимоги обґрунтував посиланням на те, що пенсійний орган протиправно відмовив у зарахуванні до його загального страхового стажу періоди роботи з 01.11.1993 по 30.01.1998 та з 02.02.1998 по 30.07.1999 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 23.08.1979, періоди роботи з 04.01.2000 по 31.03.2000, 01.08.2001 по 31.12.2003 та періоди роботи з 01.11.2008 по 31.05.2009, з 01.07.2009 по 31.03.2010, з 01.06.2010 по 31.10.2010 через наявність виправлень у трудовій книжці та несплату страхових внесків роботодавцем, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення його трудової книжки, а також застрахована особа не несе жодної відповідальності за порушення, вчинені підприємством-страхувальником.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 14.06.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у цій справі, а її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників (у письмовому провадженні).

У відзиві на позов відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області позов не визнав та просив у задоволенні позовних вимог відмовити посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. В обґрунтування відзиву зазначив, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. За доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди з 01.11.1993 по 30.01.1998 та з 02.02.1998 по 30.07.1999 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 23.08.1979, періоди роботи з 04.01.2000 по 31.03.2000, 01.08.2001 по 31.12.2003 та періоди роботи з 01.11.2008 по 31.05.2009, з 01.07.2009 по 31.03.2010, з 01.06.2010 по 31.10.2010 через наявність виправлень у трудовій книжці та несплату страхових внесків роботодавцем. Згідно з документами, доданими до заяви про призначення пенсії та даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, страховий стаж позивача становив 21 рік 08 місяців 09 днів, що недостатньо для призначення пенсії за віком.

Представник відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у відзиві на позов просив відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що при підтверджені страхового стажу, зокрема, у період з 01.07.2000 по 31.12.2003 за даними трудової книжки, потрібно звіряти такі дані з відомостями персоніфікованого обліку. За відсутності в системі персоніфікованого обліку відомостей про роботу у період після липня 2000 року до січня 2004 року, записи трудової книжки доцільно підтвердити додатковими документами або результатами перевірки, проведеної, в тому числі за заявою власника трудової книжки. До загального страхового стажу не зараховано період роботи: з 01.11.1993р. по 30.01.1998р., згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 від 23.08.1979р., оскільки наявне виправлення в даті прийняття та даті звільнення; та період з 02.02.1998р. по 30.07.1999р., оскільки наявне виправлення в даті наказу про звільнення; з 01.11.2008р.по 31.05.2009р.,з 01.07.2009р. по 31.03.2010р.,з 01.06.2010р. по 31.10.2010р., оскільки відсутня сплата страхових внесків згідно даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; з 04.01.2000р. по 31.03.2000р., 01.08.2001р. по 31.12.2003р., оскільки дані періоди роботи в ТОВ «Дельта 2000» та ТОВ «Київська фініфть» не підтверджено даними реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Аналіз наданих документів показав, що страховий стаж позивача становить 21 рік 08 місяців 09 днів, якого недостатньо для призначення пенсії за віком. Управлінням прийнято рішення відмовити гр. ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, підтвердженого в установленому законодавством порядку.

За приписами пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат.

Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини справи.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся 26.03.2024 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком із відповідними документами.

За принципом екстериторіальності заяву розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області та прийнято рішення №23 від 02.04.2024, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

В обґрунтування вказаного рішення зазначено, що страховий стаж позивача складає 21 рік 08 місяців 09 днів, якого недостатньо для призначення пенсії за віком. За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до загального страхового стажу не зараховано періоди роботи:

- з 01.11.1993 по 30.01.1998 згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 від 23.08.1979 року, оскільки наявне виправлення в даті прийняття та даті звільнення; та період з 02.02.1998 по 30.07.1999, оскільки наявне виправлення в даті наказу про звільнення;

- з 01.11.2008 по 31.05.2009, з 01.07.2009 по 31.03.2010, з 01.06.2010 по 31.10.2010, оскільки відсутня сплата страхових внесків згідно даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування;

- з 04.01.2000 по 31.03.2000, з 01.08.2001 по 31.12.2003, оскільки дані періоди роботи в ТОВ Дельта 2000 та ТОВ Київська фініфть не підтверджено даними реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Не погодившись із вказаним рішенням позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно із ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788- ХІІ громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених вказаним Законом.

Статтею 4 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування передбачено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Стаття 8 Закону № 1058-IV передбачає право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 24 Закону № 1058-IVстраховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Умови призначення пенсії за віком визначені статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Згідно частини 1 статті 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Частиною 1 ст. 44 Закону України № 1058- IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом. Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Відповідно до ст. 7 Закону №1788 звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

Відповідно до статті 56 Закону №1788 до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Поряд з цим, у відповідності до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-ХІІ від 05.11.1991 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі по тексту також - Порядок №637).

Пунктом 1 Порядку № 637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 цього Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно з рішенням до загального страхового стажу не зараховано періоди роботи, зокрема, з 01.11.1993 по 30.01.1998 згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 від 23.08.1979 року, оскільки наявне виправлення в даті прийняття та даті звільнення та період з 02.02.1998 по 30.07.1999, оскільки наявне виправлення в даті наказу про звільнення.

Згідно копії трудової книжки НОМЕР_1 від 23.08.1979 та вкладишу до неї серії АА075856 від 15.04.2004 ОСОБА_1 у період із 01.11.1993 по 30.01.1998 працював на посаді менеджера у ТОВ "Аріса Лтд" (записи 27-28); з 02.02.1998 по 30.07.1999 працював на посаді менеджера та старшого менеджера у ТОВ "Віпекс-Фарм" (записи 29-31).

Порядок ведення трудових книжок встановлений Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція № 58).

Відповідно до пункту 2.4 Інструкції № 58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Пунктом 4.1 Інструкції № 58 визначено, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Дослідивши надану позивачем копію трудової книжки НОМЕР_1 , суд вбачає, що вона містить записи про його роботу за період з 01.11.1993 по 30.01.1998 у ТОВ "Аріса Лтд" та з 02.02.1998 по 30.07.1999 у ТОВ "Віпекс-Фарм".

На переконання суду відповідні записи у трудовій книжці позивача за період з 01.11.1993 по 30.01.1998 та з 02.02.1998 по 30.07.1999 є належними та допустимими доказами, що підтверджують її трудовий стаж.

Суд зазначає, що згідно постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 Про трудові книжки працівників відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Слід зауважити, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Суд вважає, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Крім того, трудова книжка НОМЕР_1 від 23.08.1979 та вкладиш до неї серії АА075856 від 15.04.2004 містять відомості, що ОСОБА_1 :

- 04.01.2000 прийнятий на роботу на посаду заступника начальника торгового відділу ТОВ «Дельта 2000» (запис 34, ст. 54-55 трудової книжки);

- 01.10.2001 звільнений з займаної посади за згодою сторін (запис 35, ст. 54-55 трудової книжки);

- 03.10.2001 прийнятий на роботу на посаду комерційного директора ТОВ «Київська фініфть» (запис 36, ст. 56-57 трудової книжки);

- 14.04.2004 звільнений з займаної посади зв`язку з ліквідацією підприємства (запис 37, ст. 54-55 трудової книжки);

- 20.06.2008 прийнятий на роботу в ЗАТ Фінансово-промислова компанія «КОНАН» (запис 41, ст. 4-5 вкладишу трудової книжки);

- 07.10.2010 звільнений за власним бажанням (запис 43, ст. 4-5 вкладишу трудової книжки).

Вказані записи скріплені печаткою підприємств та підписами уповноважених осіб, не містять будь-яких виправлень чи неточностей, записи складені у відповідності до вимог інструкції ведення трудових книжок.

Однак, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області до страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 04.01.2000 по 31.03.2000, з 01.08.2001 по 31.12.2003, з підстав, що дані періоди роботи в ТОВ «Дельта 2000» та ТОВ «Київська фініфть» не підтверджено даними реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, та з 01.11.2008 по 31.05.2009, з 01.07.2009 по 31.03.2010, з 01.06.2010 по 31.10.2010, з підстав відсутності сплати страхових внесків згідно даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового держаного соціального страхування.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 04.09.2018 у справі №482/434/17 зазначив, що страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

За змістом вищезазначених норм Закону №1058-IV, обов`язок зі сплати страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Отже, відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії не є підставою для позбавлення позивача права на перерахунок пенсії.

Таким чином, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи.

Оскільки наведені вище висновки Верховного Суду стосуються застосування вищевикладених норм Закону №1058-IV, суд врахував їх при вирішенні цього спору по суті.

Суд зазначає, що факт працевлаштування ОСОБА_1 у спірний період та нарахування йому заробітної плати підтверджено залученими до матеріалів справи копіями трудової книжки, індивідуальними відомостями про застраховану особу.

Несплата підприємствами страхових внесків до Пенсійного фонду України не має наслідком позбавлення позивача права на зарахування періодів її роботи до страхового стажу.

Внаслідок невиконання страхувальниками обов`язку з нарахування та сплати внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві у спірні періоди, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією висловленою Верховним Судом у постановах від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 01.11.2018 у справі №199/1852/15-а, від 27.02.2019 у справі №638/5795/17, від 31.10.2019 у справі №683/1814/16-а, від 23.03.2020 у справі №535/1031/16-а, від 26.03.2020 у справі №299/3616/16-а, від 28.0.52021 у справі №591/3839/16-а, від 02.08.2022 у справі №560/4616/20.

Як наслідок, на позивача не може бути перекладена відповідальність за неналежне виконання страхувальником свого обов`язку щодо нарахування та сплати страхових внесків, а отже, ненарахування та несплата страхувальником страхових внесків за позивача у спірні періоди не може бути підставою для неврахування страхового стажу та отриманої заробітної плати при призначенні застрахованій особі пенсії.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області у зарахуванні позивачу до страхового стажу періодів роботи з 01.11.1993 по 30.01.1998, з 02.02.1998 по 30.07.1999, з 04.01.2000 по 31.03.2000, з 01.08.2001 по 31.12.2003, з 01.11.2008 по 31.05.2009, з 01.07.2009 по 31.03.2010, з 01.06.2010 по 07.10.2010 є безпідставною та необґрунтованою.

За вищевикладених обставин, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №23 від 02.04.2024 належить визнати протиправним та скасувати.

Обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати до страхового стажу позивача період її роботи: з 01.11.1993 по 30.01.1998, з 02.02.1998 по 30.07.1999, з 04.01.2000 по 31.03.2000, з 01.08.2001 по 31.12.2003, з 01.11.2008 по 31.05.2009, з 01.07.2009 по 31.03.2010, з 01.06.2010 по 07.10.2010.

В свою чергу, уповноваженим органом для призначення пенсії є Пенсійний фонд, до компетенції якого входить розгляд документів, розрахунок страхового стажу. Адміністративний суд не може підміняти уповноважений орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань по суті, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

За таких обставин через неможливість втручання в дискреційні повноваження відповідача вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком задоволенню не підлягають.

Суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 26.03.2024 з урахуванням висновків суду.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Щодо клопотання позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно зі статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Частинами першою-п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Таким чином, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

На підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано до суду договір про надання адвокатських послуг від 25.04.2024, укладений між позивачем та Адвокатським бюро "Івана Хомича", акт приймання-передачі від 10.06.2024, детальний опис робіт від 10.06.2024.

Дослідивши надані позивачем документи, суд враховує такі обставини.

Суд при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, надаючи оцінку співмірності заявленої до повернення позивачем суми коштів із критеріями, встановленими частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить, зокрема, із того, що ця справа відноситься до справ незначної складності. Ця справа не характеризується наявністю виключної правової проблеми, не стосується встановлення значного обсягу фактичних обставин справи, що потребувало б подання великої кількості письмових доказів та вжиття дій щодо їх збирання.

Суд зауважує, що особа має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Верховний Суд у постанові від 11.12.2019 у справі №545/2432/16-а зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Оцінивши обставини цієї справи та надані позивачем докази у їх сукупності, суд, враховуючи принципи обґрунтованості, співмірності і пропорційності судових витрат, дійшов висновку про необхідність зменшення витрат на професійну правничу допомогу в цій справі до 1000,00 грн.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору 484,48 грн.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, 04053, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Гоголя, 34, м. Полтава, 36014, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №23 від 02.04.2024.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 26.03.2024 з урахуванням висновків суду та зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 наступні періоди роботи: з 01.11.1993 по 30.01.1998, з 02.02.1998 по 30.07.1999, з 04.01.2000 по 31.03.2000, з 01.08.2001 по 31.12.2003, з 01.11.2008 по 31.05.2009, з 01.07.2009 по 31.03.2010, з 01.06.2010 по 07.10.2010.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 484,48 грн (чотириста вісімдесят чотири гривні 48 копійок) та витрати на правничу допомогу у розмірі 1000 (одна тисяча гривень).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.Б. Головко