Справа № 160/20228/24
Суддя: Сластьон Анна Олегівна
Дата ухвалення: 2024-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сластьон А.О. розглянув в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Суть спору: 26 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просить суд, з урахуванням уточнених позовних вимог:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення нарахування та виплати підполковнику ОСОБА_1 , начальнику оперативного відділення заступнику начальника штабу військової частини НОМЕР_1 , на день звільнення компенсації за неотримане речове майно;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно у сумі 1 844,23 грн.;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні невиплату компенсації за неотримане речове майно, за період з 10.03.2024 по день постановлення рішення у даній справі, виходячи із середньоденного заробітку (грошового забезпечення) позивача - 1192,44 грн.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року позов залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк для усунення недоліків.
08 серпня 2024 року від позивача надійшла заява про усунення недоліків разом з уточненою позовною заявою та клопотанням про поновлення строку звернення до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2024 року відкрито провадження у справі.
У позовній заяві позивач стверджує, що відповідач допустив затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію за неотримане речове майно у сумі 1 844,23 грн.
15.08.2023 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов відзив на адміністративний позов, у якому відповідач заперечує проти заявлених позовних вимог. Затримку розрахунку при звільненні пояснює відсутністю фінансування від розпорядника коштів Міноборони України. Також, вказує, що позивачу було в повному обсязі виплачено компенсацію за неотримане речове майно 17.07.2024, за вирахуванням військового збору у сумі 1844,23 грн.
Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в Збройних Силах України у військовій частині НОМЕР_1 .
З 02.05.2015 позивач має статус учасника бойових дій згідно посвідчення серії НОМЕР_2 від 02.05.2015, виданого Управлінням персоналу військової частини НОМЕР_3 .
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.03.2024 №72 підполковник ОСОБА_1 здав справи та посаду, направлений для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Також, з 09.03.2024 позивача виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення, а з 10.03.2024 знято з котлового забезпечення.
Крім того, відповідно до витягу із вище зазначеного наказу від 09.03.2024 №72 позивач ОСОБА_1 набув право на наступні виплати: щомісячну премію, надбавку за особливості проходження військової служби, грошову компенсацію за 73 дні невикористаної щорічної основної відпустки за 2022-2024 роки, грошову компенсацію за за невикористану додаткову відпустку із збереженням грошового забезпечення за 2015- 2024 роки, надбавку за роботу з таємними документами, грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку із збереженням грошового забезпечення за 2023-2024 роки (як одинокому батьку дитини), одноразову грошову допомогу, компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 122948,78 грн.
Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що при звільненні зі служби 09.03.2024 позивачу не було виплачено грошове забезпечення у повному розмірі.
Так, 13.04.2024 відповідачем виплачено 753276,54 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією виписки по нахдодженням грошових коштів по картці/рахунку від 17.04.2024 №UATUMS67OE0RLSUG.
Також, 17.07.2024 військовою частиною НОМЕР_1 перераховано позивачу компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 121 104, 55 грн., що підтверджується копією виписки по нахдодженням грошових коштів по картці/рахунку від 22.07.2024 №FBOHGDDNTTBLCVEI.
Позивач вважає, що компенсація за неотримане речове майно виплачена йому не в повному обсязі, відтак, заборгованість відповідача перед позивачем із виплати зазначеної компенсації становить 1844,23 грн.
Тобто, як вважає позивач, остаточного розрахунку з ним не відбулося, з огляду на що позивач вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні повинен виплачуватися з 10.03.2024 року по день постановлення рішення в цій справі.
Також, позивач в позовній заяві вказує, що має право на стягнення з відповідача недоплаченої частини компенсації за неотримане речове майно в сумі 1844,23 грн.
Вирішуючи спірні правовідносини між сторонами, зокрема щодо стягнення середньоденного заробітку, суд зазначає наступне.
Постанова Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", постанова Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" та Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20 травня 2008 року №425 не містять норм щодо виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Необхідно зазначити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що встановлює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18.

Таким чином, суд вважає, що нерозповсюдження на військовослужбовців норм Кодексу законів про працю України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що встановлює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому щодо них необхідно застосувати положення Кодексу законів про працю України, а саме: статей 116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.

Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Частина 1 статті 47 Кодексу законів про працю України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України, у редакції, що була чинною станом на час звільнення позивача, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України, у редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Враховуючи, що позивачу не виплачено грошове забезпечення у повному обсязі у день звільнення, суд вважає, що позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до положень статті 117 Кодексу законів про працю України розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як роз`яснено у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Згідно зі статтею 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Абзацом третім пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 27 квітня 2016 року (справа №6-113цс16), розмір стягуваного з роботодавця на користь працівника середнього заробітку за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 Кодексу законів про працю України, ставиться в залежність від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Разом з тим, при розгляді справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Згідно висновків, викладених у постанові Верховного Суду суд не може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, оскільки таке зменшення прямо має залежати від розміру недоплаченої суми.

Судом встановлено, що позивача звільнено з військової служби з 09.03.2024, а виплата грошового забезпечення відповідачем здійснена 13.04.2024 та 17.07.2024, підтвердженням чого є наявні в матеріалах справи банківські виписки.

При цьому позивач заперечує здійснення з ним повного розрахунку на момент розгляду справи, оскільки вважає, що йому не доплачена частина компенсації за неотримане речове майно в сумі 1844,23 грн. З цих підстав просить рахувати середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні до дати постановлення рішення у справі.

З цього приводу суд зазначає таке.

Як було встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивачу 17.07.2024 на його картковий рахунок в АТ «ПриватБанк» від Військової частини НОМЕР_1 надійшли грошові кошти в сумі 121104,55 грн. як грошова компенсація вартості за неотримане речове майно у зв`язку із звільненням з військової служби, що підтверджується випискою АТ КБ «Приватбанк».

У відзиві на позовну заяву Відповідач посилається на те, що компенсація вартості за неотримане речове майно є об`єктом оподаткування військовим збором, так як відноситься до доходів, визначених ст. 163 Податкового кодексу України.

Так, порядок оподаткування доходів фізичних осіб встановлено розділом IV Податкового кодексу України (далі ПК України), статтею 165 якого визначено перелік доходів, які не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, зокрема, сума грошового або майнового утримання чи забезпечення військовослужбовців строкової служби (у тому числі осіб, що проходять альтернативну службу), передбачених законом, яка виплачується з бюджету чи бюджетною установою (пп. 165.1.10 п. 165.1 ст. 165 Кодексу).

Натомість, позивач не відноситься до визначених ст. 165 ПК України осіб.

Такаож, визначаючи правову природу грошової компенсації за неотримане речове майно, суд вважає за необхідне звернутися до правових висновків, сформованих Судовою палатою з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду Верховного Суду, що викладені у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19.

У справі №480/3105/19 Верховним Судом зазначено, що виходячи з аналізу положень Інструкції №232, речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби. Верховним Судом наголошено, що речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.

З урахуванням зазначеного правового висновку, суд зазначає, що сума грошової компенсації за неотримане речове майно не відноситься до доходів, які не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку з доходів фізичних осіб відповідно до статті 165 ПК України.

Згідно з підпунктом 164.2.20 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються, зокрема, інші доходи, крім зазначених у ст. 165 Кодексу.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 Кодексу (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України).

У свою чергу, об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені ст. 163 Кодексу (пп. 1.2 п. 16 1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу), зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

Пунктом 1.7 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу передбачено, що звільняються від оподаткування військовим збором доходи, що згідно з розділом IV цього Кодексу та підрозділом 1 цього розділу не включаються до загального оподатковуваного доходу фізичних осіб (не підлягають оподаткуванню, оподатковуються за нульовою ставкою), крім доходів, зазначених у пунктах 3 і 4 пункту 170.13-1 статті 170 цього Кодексу та пункті 14 підрозділу 1 цього розділу.

Враховуючи наведене, дохід, отриманий особами, звільненими з військової служби та членами сімей і утриманцями, у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, у вигляді грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, оподатковується податком на доходи фізичних осіб та військовим збором на загальних підставах.

В силу приписів пункту 16-1 розділу 10 «Інші перехідні положення» ПК України, тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

Ставка збору становить 1,5% від об`єкта оподаткування, визначеного п.п.1.2 вказаного пункту.

Відтак, в частині військового збору, суд зазначає, що дохід, отриманий особами, звільненими з військової служби, у вигляді грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, оподатковується військовим збором на загальних підставах.

При цьому, статтею 165 ПК України визначено виключний перелік доходів, які не включаються до розрахунку загального місячного (річного) оподаткованого доходу.

Відповідно до п.п.165.1.10 п.165.1 ст.165 ПК України сума грошового або майнового утримання чи забезпечення військовослужбовців строкової служби (у тому числі осіб, що проходять альтернативну службу), передбачена законом, яка виплачується з бюджету чи бюджетною установою не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу.

Отже, від сплати військового збору звільняються лише суми грошового утримання чи забезпечення військовослужбовців строкової служби, у той час як позивач проходив військову службу за контрактом.

Таким чином, грошова компенсація за неотримане речове майно оподатковується військовим збором у розмірі 1,5% на загальних підставах.

Відтак, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині нарахування та виплати позивачу компенсації за неотримане речове майно у сумі 1844,23 грн.

З огляду на викладене, 17 липня 2024 року позивачу було повністю виплачено компенсацію за неотримане речове майно в розмірі 121 104,55 грн. (122948,78грн.-1844,23грн. (1,5% військовий збір)).

Суд вказує, що вірним періодом для розрахунку стягнення середньоденного заробітку при звільненні є період з 10.03.2024 по день фактичного розрахунку - 17.07.2024 (130 календарних днів). Тобто, період, за який позивач має право на стягнення з відповідача середньоденного заробіку в разі затримки розрахунку при звільнення, є період з 10.03.2024 по 17.07.2024.

Відповідно до Довідки про доходи ОСОБА_1 від 31.07.2024 №10/1031-Д, розмір його середньоденного заробітку складає: січень 2024 року - 35 773,23 грн., лютий 2024 року - 35 773, 23 грн / 60 днів = 1192, 44 грн.

Отже, суд приходить до висновку, що сума середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні становить: 1192, 44 грн (середньоденний заробіток позивача) х 130 (кількість днів затримки розрахунку при звільненні) = 155 017, 20 грн. (середньоденний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні).

Таким чином, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 72 КАС України).

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що адміністративний позов підлягає до задоволення частково.

Питання стягнення судового збору судом не вирішується, оскільки позивач в силу положень п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від його сплати.

Керуючись статтями 9, 72, 77, 143, 243-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

1.Адміністративний позов задовольнити частково.

2.Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.03.2024 по 17.07.2024.

3.Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 ) середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 10.03.2024 по 17.07.2024 у розмірі 155 017,20 грн (сто п`ятдесят п`ять тисяч сімнадцять гривень,двадцять копійок).

4.В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя А.О. Сластьон