Справа № 600/95/24-а
Суддя: Анісімов Олег Валерійович
Дата ухвалення: 2024-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2024 р. м. Чернівці Справа № 600/95/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Анісімова О.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 в особі її структурного підрозділу (окремого батальйону) Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

I. РУХ СПРАВИ

1.1. ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 в особі її структурного підрозділу (окремого батальйону) Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач), в якому просить:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо відмови ОСОБА_1 у його звільненні з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 звільнити військовослужбовця, стрільця 1 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу за сімейними обставинами - як військовослужбовця, який самостійно виховує дитину віком до 18 років.

1.2. Ухвалою суду від 04.01.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

1.3. Ухвалою суду від 02.02.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Військової частини НОМЕР_1 про заміну відповідача по справі; визначено вважати відповідачем у цій справі Військову частину НОМЕР_1 в особі її структурного підрозділу (окремого батальйону) Військової частини НОМЕР_2 .

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА АРГУМЕНТИ СТОРІН

Позиція позивача

2.1. Згідно поданої до суду позовної заяви позиція позивача обґрунтовується наступним.

2.2. Так представник позивач зазначає, що військовослужбовець, солдат військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно Указу Президента України про загальну мобілізацію від 24.02.2022 року № 69/2022, 06.03.2022 року призваний у Збройні сили України та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .

2.3. 10 грудня 2023 року позивач, стрілець 1 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 подав рапорт командиру військової частини НОМЕР_2 на звільнення його з військової служби в Збройних силах України на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», через такі сімейні обставини: «військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років, а саме у зв`язку з тим, що він самостійно виховує свою малолітню доньку ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , даний юридичний факт підтверджується рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 30.10.2023 року та копією свідоцтва про народження його доньки, висловив небажання продовжувати військову службу в ЗС України, у зв`язку з чим просив його звільнити. На підтвердження викладених у рапорті підстав для звільнення позивач надав нотаріально посвідчені копії: свого паспорту та ІПН; Свідоцтва про народження доньки ОСОБА_2 та рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 30 жовтня 2023 року про розірвання шлюбу та встановлення факту що має юридичне значення (справа № 722/2122/23). Таким чином, позивач підтвердив, що є батьком неповнолітньої дитини, яку виховує самостійно, що підтверджується матеріалами справи, в тому числі рішенням суду, яке набрало законної сили.

2.4. 19.12.2023 року позивач за результатами розгляду свого рапорту на звільнення отримав правовий висновок за підписом ТВО помічника командира батальйону з правової роботи військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_3 , згідно якого позивач не може бути звільнений з військової служби згідно абзацу 11 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовець, який самостійно виховує дитину до 18 років. Інших офіційних листів чи документів про відмову у його звільненні він не отримував. Відмова у звільненні позивача аргументована тим, що рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 30 жовтня 2023 року про розірвання шлюбу та встановлення факту що має юридичне значення отримано у відсутності заявника, тому що він з березня 2022 року по теперішній час перебуває на службі в Збройних Силах України і фізично не може здійснювати самостійне виховання дитини. Зазначена підстава для звільнення застосовується, якщо мати дитини померла, визнана судом безвісно відсутньою, оголошена судом померлою, рішенням суду позбавлена батьківських прав. В інших випадках мати зобов`язана приймати участь у вихованні та утриманні дітей.

2.5. Вважає дії відповідача незаконними і протиправними, вважаємо що відповідач безпідставно відмовив позивачу у звільнені з військової служби на підставі абзацу 11 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки дана відмова суперечить чинному законодавству України з огляду на наступне. Звертає увагу суду на те, що право позивача на звільнення у зв`язку із здійсненням виховання дитини до 18 років кореспондується із обов`язком військової частини НОМЕР_2 розглянути у встановленому порядку рапорт позивача та звільнити останнього із військової служби за вказаною підставою за наявності документів, які підтверджують це право.

Позиція відповідача

2.6. До суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

2.7. Так, представник відповідача зазначає, що відповідно до підпункту «Г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з військової служби звільняються військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Зазначена підстава для звільнення батька дітей застосовується, якщо мати дітей померла, визнана судом безвісно відсутньою, оголошена судом померлою, або судовим рішенням позбавлена батьківських прав, тощо. В інших випадках мати зобов`язана приймати участь у вихованні та утриманні дітей.

2.8. Наголошує, що проживання батьків дитини окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з одним з них не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини. Не звільняє того з батьків, хто проживає окремо від обов`язку та позбавляє права брати участь у вихованні дитини. Отже, для того, щоб військовослужбовець підлягав звільненню за зазначеною позивачем підставою, потрібно встановити одночасну наявність сукупності таких умов: фактично дитина проживає з відповідним військовослужбовцем; інший з батьків або відсутній, або не має права на виховання, або не може швидко «підмінити» військовослужбовця у фактичному вихованні дитини (наприклад, через те, що знаходиться за кордоном і не цікавиться долею дитини; перебуває на лікуванні; знаходиться на окупованій території; з ним взагалі відсутній зв`язок; рахується як зниклий безвісті; перебуває в полоні тощо).

2.9. Також у постанові від 13.06.2018 за результатами розгляду справи № 822/2446/17 Верховним судом викладено позицію про те, що розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що передбачає обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини. Таким чином, проаналізувавши норми Сімейного кодексу України, можна дійти висновку, що лише наявність таких умов, як фактично дитина проживає з відповідним військовослужбовцем; інший з батьків або відсутній, або не має права на виховання, або не може швидко «підмінити» військовослужбовця у фактичному вихованні дитини (наприклад, через те, що знаходиться за кордоном і не цікавиться долею дитини; перебуває на лікуванні; знаходиться на окупованій території; з ним взагалі відсутній зв`язок; рахується як зниклий безвісті; перебуває в полоні тощо), або мається рішення суду щодо позбавлення особи батьківських прав є підтвердженням факту самостійного виховання дитини одним з батьків.

ІІІ. ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

3.1. Дослідженням матеріалів справи та згідно аргументів сторін, судом встановлено, що солдат ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 призваний у Збройні сили України та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .

3.2. Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 25.06.2021 року, ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

3.3. 30.10.2023 року Сокирянським районним судом Чернівецької області у справі №722/2122/23 ухвалено рішення, яким задоволено спільну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та встановлення факту, що має юридичне значення; розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , зареєстрований 12.02.2022 року Сокирянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дністровському районі Чернівецької області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ) за актовим записом №19; встановлено факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

3.4. 10.12.2023 року позивач, стрілець 1 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 подав рапорт командиру військової частини НОМЕР_2 на звільнення його з військової служби в Збройних силах України на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», через такі сімейні обставини: «військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років, а саме у зв`язку з тим, що він самостійно виховує свою малолітню доньку ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , даний юридичний факт підтверджується рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 30.10.2023 року та копією свідоцтва про народження його доньки, висловив небажання продовжувати військову службу в ЗС України, у зв`язку з чим просив його звільнити.

3.5. У матеріалах справи наявний правовий висновок ТВО помічника командира батальйону з правової роботи військової частини НОМЕР_2 , адресований командиру військової частини НОМЕР_2 , у якому повідомлено, що стрілець 1 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 солдат ОСОБА_1 не може бути звільнений з військової служби згідно абзацу 11 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовець, який самостійно виховує дитину до 18 років. Правовий висновок мотивований тим, що рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 30 жовтня 2023 року про розірвання шлюбу та встановлення факту, що має юридичне значення отримано у відсутності заявника, тому що він з березня 2022 року по теперішній час перебуває на службі в Збройних Силах України і фізично не може здійснювати самостійне виховання дитини. Зазначена підстава для звільнення застосовується, якщо мати дитини померла, визнана судом безвісно відсутньою, оголошена судом померлою, рішенням суду позбавлена батьківських прав. В інших випадках мати зобов`язана приймати участь у вихованні та утриманні дітей.

ІV. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА

4.1. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

На момент розгляду цієї адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

4.2. Крім цього, відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні військовому командуванню разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України Про правовий режим воєнного стану заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

4.3. Згідно із статтею 1 Закону України Про правовий режим воєнного стану від 12.05.2015 року № 389-VIII (в редакції станом на час виникнення спірних відносин, далі - Закон № 389-VIII), воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

4.4. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 Про загальну мобілізацію постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію (далі Указ №69/2022). Згідно пункту 4 Указу № 69/2022 призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами.

4.5. У свою чергу, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, врегульовано положеннями Закону України Про військовий обов`язок та військову службу від 25.03.1992 року № 2232-XII (далі Закон №2232-XII).

4.6. Статтею 26 Закону №2232-XII (в редакції, чинній на час подання позивачем рапорту про звільнення з військової служби), визначено підстави для звільнення з військової служби. Зокрема, пунктом 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану:

а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;

б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку або про непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;

в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;

г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;

військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;

один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;

перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, дід, баба або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

4.7. Відповідно до частини 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

4.8. Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України врегульований Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153 (зі змінами) (далі Положення № 1153).

4.9. Відповідно до абзаців 2 та 3 пункту 12 Положення №1153, право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

4.10. Пунктом 233 Положення №1153 закріплено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

4.11. Відповідно до пункту 241 Положення №1153 накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.

4.12. Згідно з правовими нормами пункту 242 Положення №1153 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

V. ПОЗИЦІЯ СУДУ

5.1. Предметом цього позову є дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII як військовослужбовця, який самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років.

5.2. Отже, в цій справі суд має надати оцінку на предмет правомірності таких дій відповідача, оцінивши їх через призму верховенства права та критеріїв законності дій та рішення суб`єкта владних повноважень, які наведені в частині 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

5.3. При цьому суд наголошує, що принцип верховенства права підпорядковує державу інтересам людини, а не навпаки. Коли учасником правовідносин виступає держава, остання у суперечці щодо права з будь-якою особою, має поступитися на користь опонента, оскільки вона сама створила ситуацію правової невизначеності і порушила в такий спосіб принцип верховенства права.

Щодо суті спору

5.4. Позиція позивача у цій справі полягає у тому, що нього наявне право на звільнення з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII у зв`язку із здійсненням виховання неповнолітньої дитини до 18 років. При цьому, таке права кореспондується із обов`язком військової частини НОМЕР_2 розглянути у встановленому порядку рапорт позивача та направити його військовій частині НОМЕР_1 , яка в свою чергу зобов`язана звільнити останнього із військової служби за вказаною підставою за наявності документів, які підтверджують це право.

5.5. Натомість, доводи представника відповідача полягають у тому, що зазначена підстава для звільнення батька дітей застосовується, якщо мати дітей померла, визнана судом безвісно відсутньою, оголошена судом померлою, або судовим рішенням позбавлена батьківських прав. В інших випадках мати зобов`язана приймати участь у вихованні та утриманні дітей.

5.6. Надаючи оцінку доводам сторін, суд звертає увагу на безпосередньому формулюванні абзацу 12 підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII, а саме на тому, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

5.7. Тобто, звільнення з військової служби під час воєнного стану можливе за умови самостійного виховання військовослужбовцем дитини (дітей) віком до 18 років. Відтак, підтвердженим має бути факт самостійного виховування дитини (дітей) віком до 18 років.

5.8. Як встановлено судом, рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 30.10.2023 року у справі №722/2122/23 задоволено спільну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та встановлення факту, що має юридичне значення; розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , зареєстрований 12.02.2022 року Сокирянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дністровському районі Чернівецької області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ) за актовим записом №19; встановлено факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

5.9. Натомість, при розгляді поданого позивачем рапорту на звільнення відповідачем поставлено під сумнів наявності у позивача права на звільнення згідно підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII, як військовослужбовця, який самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років.

5.10. Водночас, суд наголошує, що вказаним вище рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 30.10.2023 року у справі №722/2122/23 встановлено факт самостійного виховання та утримання позивачем малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

5.11. Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

5.12. Аналізуючи наведене, слід звернути увагу, що чинне законодавство України, яке врегульовує правовідносини щодо проходження військової служби не надає визначення словосполученню "самостійно виховує дитину", а тому у даному разі слід застосовувати "суворий текстуалізм", який передбачає застосування простого змісту тексту на основі буквального значення слів, використовуючи при цьому принцип "найбільш сприятливого для особи тлумачення".

5.13. Відповідно до Великого тлумачного словника сучасної мови (https://slovnyk.me/dict/vts/%D1%81%D0%B0%D0%BC%D0%BE%D1%81%D1%82%D1%96%D0%B9%D0%BD%D0%B8%D0%B9) під словом "самостійний" розуміють: який здійснюється своїми силами чи з власної ініціативи, без сторонньої допомоги або керівництва; відособлений від інших; який в ряді інших має значення сам по собі; окремий.

5.14. Отже, синтезуючи наведене, слід прийти до висновку, що відповідно до чинного нормативно-правового регулювання позивач є таким, що підпадає під категорії особи, яка самостійно виховує дитину.

5.15. За таких обставин, враховуючи те, що судовим рішення, яке набрала законної сили, встановлено факт самостійного виховання позивачем дитини віком до 18 років, а також з огляду на подання позивачем рапорту на звільнення слідує, що позивач є військовослужбовцем, проходить військову службу у воєнний час за призовом під час мобілізації та самостійно виховує дитину віком до 18 років (самостійно здійснює догляд та виховання), при цьому не бажає продовжувати військову службу.

5.16. Таким чином, наведені обставини очевидно свідчать про те, що ОСОБА_1 підлягає звільненню з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII.

5.17. При цьому, право позивача на звільнення у зв`язку із здійснення виховання дитини (дітей) віком до 18 років кореспондується із обов`язком військової частину НОМЕР_2 розглянути у встановленому порядку рапорт позивача та направити його військовій частині НОМЕР_1 , яка в свою чергу зобов`язана звільнити останнього з військової служби за вказаною підставою за наявності документів, які підтверджують це право.

5.18. Такого ж висновку дійшов Сьомий апеляційний адміністративний суд у постанові від 26.09.2023 року у справі №600/3214/23-а, постанові від 07.12.2023 року у справі №120/7909/23, постанові від 10.04.2024 року у справі №600/7941/23

5.19. Щодо позиції відповідача, згідно якої підстави для звільнення, що наведені у підпункті г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII (самостійне виховання дитини до 18 років), застосовується, якщо мати дітей померла, визнана судом безвісно відсутньою, оголошена судом померлою, або судовим рішенням позбавлена батьківських прав, то суд зазначає наступне.

5.20. На час виникнення спірних правовідносин жодним нормативно-правовим актом не визначено, що самостійне виховання батьком дитини можливе виключно у разі якщо мати дітей померла, визнана судом безвісно відсутньою, оголошена судом померлою, або судовим рішенням позбавлена батьківських прав, то суд зазначає наступне.

Таке розширене тлумачення положень підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII суперечить принципу "найбільш сприятливого для особи тлумачення" та не може застосовуватися до цих правовідносин.

5.22. Також, суд звертає увагу, що законодавець у статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" не оперує таким поняттям як "одинокий батько", а чітко визначає підставу звільнення з військової служби, а саме: військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

5.23. Крім цього, рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 30.10.2023 року у справі №722/2122/23 набрало законної сили, а отже встановило відповідні юридичні факти та обставини, які суд не вправі переглядати в порядку адміністративного судочинства, що в іншому разі призведе до порушення конвенційних прав позивача та підірве довіру до правосуддя.

VІ. ВИСНОВКИ СУДУ

6.1. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. На розвиток зазначених положень Конституції України частиною другою статті 2 КАС України визначені критерії законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, яким є відповідач.

6.2. Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

6.3. Відповідачем не доведено суду правомірності своїх дій щодо не звільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII як військовослужбовця, який самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років.

6.4. Відтак, враховуючи положення частини 3 статті 245 КАС щодо права суду зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, суд вважає обґрунтованим обраний позивачем спосіб порушеного права.

6.5. Суд також вважає за необхідне зазначити, що відповідач здійснюють свою діяльність як суб`єкти владних повноважень, а отже його діяльність має характеризуватись певною послідовністю та передбачуваністю, що зокрема слідує з принципу належного урядування. При цьому суд нагадує, що зміст принципу належного урядування передбачає, що державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб, у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права; потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків; ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися коштом осіб, яких вони стосуються (Рішення ЄСПЛ у Справі Рисовський проти України (заява № 29979/04), прийняте 20.10.2011 року (набуло статусу остаточного 20.01.2012 року).

6.6. Належне урядування, зобов`язує державу діяти послідовно і заперечує будь-який інструмент, суть якого полягає в тому даю однією рукою, а іншою забираю.

6.7. Підпунктом г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу визначено право військовослужбовців на звільнення з військової служби у зв`язку із самостійним вихованням неповнолітньої дитини без додаткових для цього умов. А тому, суд наголошує, що всі органи державної влади та їх посадові особи, які задіяні у ланцюгу проходження особами військової служби, у тому числі при вирішенні питання про звільнення з військової служби, мають діяти послідовно та передбачувано, керуючись у тому числі вимогами статті 26 Закону №2232-XII.

6.8. У даному випадку у межах дискреційних повноважень у відповідача відсутній адміністративний розсуд у вирішенні питання про звільнення позивача з військової служби, оскільки закон не передбачає будь-яких альтернативних варіантів рішення за наслідками в

6.9. Суд також зазначає, що інші доводи сторін, наведені у заявах по суті справи, вищезазначених висновків суду не спростовують.

6.10. За таких обставин суд прийшов до висновку, що зазначений позов підлягає задоволенню з підстав викладених у його мотивувальній частині.

6.11. При цьому, з метою логічності та зрозумілості рішення суду його резолютивна частина буде викладена дещо в іншому формулюванні ніж заявлені позовні вимоги, однак вказане не впливатиме на зміст останніх та обсяг їх задоволення.

VІІ. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

7.1. Статтею 139 КАС України вирішено питання розподілу судових витрат. Зокрема, відповідно до її частини 1 при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. В силу частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

7.2. У цій справі позивач не сплачував судовий збір, оскільки звільнений від нього відповідно до Закону України Про судовий збір від 08.07.2011 року, №3674-VI. Доказів понесення інших судових витрат суду надано не було. Таким чином, суд не присуджує та не стягує у цій справі судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-77, 90, 241-246, 250 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 в особі її структурного підрозділу (окремого батальйону) Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , щодо відмови задовольнити рапорт про звільнення з військової служби ОСОБА_1 на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 року № 2232-XII.

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити з військової служби ОСОБА_1 на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 року № 2232-XII у зв`язку із самостійним вихованням неповнолітньої дитини.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання).

Повне найменування учасників процесу:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Відповідач Військова частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).

Суддя О.В. Анісімов