Справа № 440/1528/24
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2024-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2024 р. Справа № 440/1528/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Жигилія С.П. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.04.2024, головуючий суддя І інстанції: Г.В. Костенко, м. Полтава, по справі № 440/1528/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 (надалі позивач) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, в якій просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , що полягає в не розгляді рапорту ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ненадання вмотивованої відповіді про відмову чи про задоволення рапорту;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та надати вмотивовану відповідь на нього.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2024 року у справі № 440/1528/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2024 року у справі № 440/1528/24 скасувати та прийняти нове, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилався на те, що причиною та підставою відправлення рапорту саме засобами електронного зв`язку на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_2 було те, що юридичною адресою ІНФОРМАЦІЯ_3 (військової частини НОМЕР_1 ), в якій проходить військову службу ОСОБА_2 , за даними згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осібпідприємців та громадських формувань є Україна, 93120, Луганська обл., місто Лисичанськ, ПРОСПЕКТ ПЕРЕМОГИ, будинок 58. Згідно переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року № 309 (із змінами відповідно Наказу № 30 від 05 лютого 2024 року) м. Лисичанськ з 03.07.2023 знаходиться під тимчасовою окупацією. При цьому, у відповідь на адвокатський запит представника позивача Адміністрацією Державної прикордонної служби України листом №12/58841/23 від 23.11.2023 рекомендовано звертатися на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_3 : ІНФОРМАЦІЯ_2 Отже, враховуючи вищенаведені обставини, єдиним засобом комунікації та обміну документів між Відповідачем станом на дату подання супровідного листа був та є електронний зв`язок.

Відповідачем на апеляційну скаргу подано письмовий відзив, в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що справа судом розглянута за правилами спрощеного провадження, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі, який відноситься до незначної складності, не вимагають витребування нових доказів та проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, то за таких обставин колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на норми частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, який прибув для подальшого проходження військової служби з НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України 28 травня 2023 року, та наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 24.05.2023 №726-ОС зарахований у розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 (далі начальника загону) від 31.05.2023 №269-ОС "Про особовий склад" старший солдат ОСОБА_2 прибув для подальшого проходження служби з НОМЕР_2 прикордонного загону та зарахований до списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Наказом начальника загону від 26.06.2023 №340-ОС "Про особовий склад" старший солдат ОСОБА_2 призначений на посаду інспектора прикордонної служби 2 категорії кулеметником першого відділення інспекторів прикордонної служби другої прикордонної застави другого відділу прикордонної служби (тип С) третьої прикордонної комендатури швидкого реагування.

29 грудня 2023 року адвокатом Петрик В.В. було надіслано до військової частини НОМЕР_1 засобами електронного зв`язку на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_2 лист з рапортом від 10.08.2023 на звільнення з військової служби від імені ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах ОСОБА_2 . Вказаний рапорт обґрунтований тим, що у дружини ОСОБА_2 - ОСОБА_1 встановлена ІІІ група інвалідності, при цьому, у додатку до рапорту перелічені копії документів, які підтверджують наведені у ньому обставини, про що свідчить фотокопія відповідного рапорту, доданого до позову.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду рапорту про звільнення з військової служби від 10.08.2023, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено протиправної бездіяльності відповідача щодо не розгляду рапорту позивача про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами від 10.08.2023 через те, що такий рапорт позивачем до відповідача не подавався у спосіб та у порядку, визначеному чинним законодавством, а, відповідно, і не встановлено порушень такою бездіяльністю відповідача прав та інтересів позивача, тому у задоволенні даних позовних вимог позивачеві слід відмовити.

Колегія суддів з приведеними висновками суду першої інстанції погоджується, з огляду на наступне.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ).

Згідно з частиною першою та другою статті 1 Закону №2232-ХІІ встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі Збройні Сили України та інші військові формування), посади яких комплектуються військовослужбовцями.

У відповідності до положень частин першої-третьої статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

За приписами частини шостої статті 2 Закону №2232-ХІІ установлено, що передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Статтею 24 Закону №2232-ХІІ унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби.

Відповідно до частини третьої згаданої статті, встановлено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому про проходження військової служби громадянами України.

Підстави та порядок звільнення з військової служби, визначені статтею 26 Закону №2232-ХІІ, а у частині четвертій цієї статті, наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходяться військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, а саме: під час дії особливого періоду (крім періоду воєнного стану) пункт 1, під час воєнного стану пункт 2.

Так, у відповідності до абзацу 4 підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжити військову службу), - у зв`язку з необхідністю постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду.

А згідно до вимог частини сьомої статті 26 Закону №2232-ХІІ установлено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджено указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (надалі Положення №1153/2008).

За пунктом 3 вказаного вище Положення №1153/2008 його дію поширено на військовослужбовців, зокрема, Збройних Сил України.

Пунктами 6 та 7 Розділу І згаданого Положення №1153/2008 установлено, що початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу". Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби, зокрема, в запас або у відставку.

Звільнення військовослужбовців із військової служби регламентовано пунктом 225 Розділу ХІІ Положення №1153/2008.

Так, згідно до підпункту 2 пункту 225 Розділу ХІІ Положення №1153/2008 передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється, під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених, зокрема, пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

У свою чергу, порядок звільнення, регламентований пунктом 233 Розділу ХІІ Положення №1153/2008, за яким зокрема, установлено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абзац 3 пункту 241 Розділу ХІІ Положення №1153/2008).

Згідно до абзацу 2 пункту 12 Розділу І Положення №1153/2008 передбачено, що право видавати накази по особовому складу надається, зокрема, командирам військових частин.

Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-ХІУ (далі Статут ЗС України) передбачено, що цим Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України.

У відповідності до вимог статті 14 згаданого Статуту ЗС України передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

Пунктом 31 наведеного Статуту ЗС України встановлено, що начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Таким чином, із аналізу наведених норм слідує, що подання військовослужбовцем рапорту про звільнення з військової служби повинно відбуватися з дотриманням вищенаведеного чинного законодавства, при цьому, відповідний рапорт подає безпосередньо військовослужбовець.

Як встановлено із матеріалів справи судом апеляційної інстанції, до даного позову представником позивача адвокатом Петрик В.В. була долучена фотокопія рапорту позивача від 29.12.2023 про звільнення законного чоловіка позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з військової служби під час воєнного стану на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ (а.с. 14 том 1). Вказаний рапорт було підписано ОСОБА_1 та адресовано Військовій частині НОМЕР_1 .

За твердженням позивача вказаний рапорт був направлений засобами електронного зв`язку на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки точної адреси місця розташування відповідача ні позивачеві, ні адвокатові не було відомо.

Таким чином, ні позивач, ні її представник не надали доказів подання/направлення рапорту позивача від 10.08.2023 про звільнення ОСОБА_2 з військової служби саме до Військової частини НОМЕР_1 .

У свою чергу, відповідач в ході розгляду справи стверджував, що вказаний рапорт, ні від позивача, ні від її представника до військової частини НОМЕР_1 не надходив.

Між тим, відповідач зауважує, що з 01.07.2023 користується Системою електронного документообігу, відповідно всі документи розміщуються в Системі електронного документообігу, а за обліковими даними відділу документального забезпечення штабу рапорт ОСОБА_1 від 10.08.2023, який долучений до матеріалів позовної заяви відсутній.

Водночас, доказів отримання вказаного рапорту, зокрема звіт про доставку або звіт про отримання до матеріалів позову не долучено.

З приведеного вбачається, що у даній справі відсутні докази того, що позивачем безпосередньо відповідачеві подавався/ направлявся рапорт від 10.08.2023 (зворотніх доказів матеріали справи не містять).

Окрім того, за положеннями статті 26 Закону №2232-ХІІ не вбачається положень, які б передбачали право дружити звертатися із рапортом про звільнення з військової служби її чоловіка.

У свою чергу, позивачем також до суду не надано доказів того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не мав можливості скласти відповідний рапорт.

З приведеного вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не звертався до відповідача із рапортом про звільнення його з військової служби.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що не встановлено протиправної бездіяльності відповідача щодо не розгляду рапорту позивача про звільнення її чоловіка з військової служби за сімейними обставинами від 10.08.2023 через те, що в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем вказаного рапорту у порядку та спосіб, що визначений чинним законодавством, що свідчить про те, що відповідач такий рапорт не отримував та не розглядав, і відповідно не допускав протиправної бездіяльності щодо його не розгляду.

Відтак, колегія суддів за приведених вище обставин прийшла до висновку, що право позивача у даних правовідносинах ще не є порушеним, а відповідно не підлягає судовому захисту у відповідності до приписів статті 5 КАС України, якою передбачено, що захисту у судовому порядку підлягають лише порушені права, свободи та інтереси особи.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що з відповідачем є лише один можливий спосіб комунікації, а саме, засобами електронного зв`язку через електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 , колегія суддів недостатніми для спростування приведених у справі висновків, оскільки докази отримання відповідачем рапорту позивача відсутні.

Колегія суддів також зауважує, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 24.01.2020 (справа № 420/2921/19).

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За пунктом 1 частини першої статті 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно із статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на положення статті 139 КАС України, питання розподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.04.2024 по справі № 440/1528/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді С.П. Жигилій Л.В. Любчич