Справа № 160/20197/24
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2024-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Голобутовського Р.З.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
25.07.2024 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (далі відповідач), у якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області в частині невчинення дій щодо звільнення ОСОБА_1 зі служби в Національній поліції України на підставі рапорту про звільнення за власним бажанням (складеного та підписаного власноручно 01.07.2024 та отриманого відповідачем 01.07.2024;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області прийняти наказ про звільнення ОСОБА_1 зі служби в Національній поліції України з 15.07.2024 згідно рапорту ОСОБА_1 про звільнення на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України Про Національну поліцію, видати трудову книжку та військовий квиток.
В обґрунтування позовних позивач вказує, що ним 01.07.2024 було подано до відповідача рапорт про звільнення за власним бажанням на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 15.07.2024 у зв`язку із проходженням ним військової служби за контрактом. До рапорту було додано рекомендаційний лист від 01.07.2024 №1128/318/1/867пс за підписом командира ВЧ № НОМЕР_1 , зміст якого свідчить про те, що його чекають за контрактом для проходження військової служби у ВЧ № НОМЕР_1 на посаді механіка. До вказаної дати позивачем було успішно пройдено ВЛК, що свідчить про придатність за станом здоров`я до військової служби у ЗСУ. Однак, ГУ НП в Дніпропетровській області листом №20/5254 від 12.07.2024 повідомило ОСОБА_1 , що його рапорт про звільнення зі служби від 01.07.2024 суперечить вимогам, установленим п. 68 Положення №114, якими передбачено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою. Позивач вважає, що дії відповідача щодо відмови у прийнятті до розгляду рапорту про звільнення за власним бажанням протиправними у зв`язку з чим звернувся до суду.
Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області надати разом з відзивом на позовну заяву належним чином завірені копії:
- наказу про переведення ОСОБА_1 з посади слідчого відділу розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи СУ ГУНП в Дніпропетровській області, прийнятий в період з 01.06.2024;
- накази про відрядження ОСОБА_1 , прийняті в період з 01.06.2024.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
14.08.2024 представником відповідача через автоматизовану систему «Електронний суд» подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування правової позиції зазначає, що ГУНП в Дніпропетровській області не надавало згоди на звільнення інспектора роти № 1 полку поліції особливого призначення «Корпус оперативно-раптової дії» (стрілецький) ГУНП в Дніпропетровській області капітана поліції ОСОБА_1 , оскільки позивачем в порушення вимог п. 68 Положення від 29.07.1991 № 114, не попереджено прямого начальника про рішення щодо звільнення за власним бажанням у строк менший аніж за три місяці до дня звільнення, що в свою чергу свідчить про те, що між сторонами, а саме ОСОБА_1 та ГУНП в Дніпропетровській області не досягнуто згоди, щодо звільнення позивача зі служби у строк менший за три місяці, як то зазначено у відповіді ГУНП від 12.07.2024 за вих. № 20/5254 ОСОБА_1 . Крім того, зазначено, що не заслуговують на увагу доводи позовної заяви ОСОБА_1 щодо наявності поважних причин його звільнення зі служби в поліції, у коротшій термін, а саме з 15.07.2024, у зв`язку з необхідністю проходження служби за контрактом в Збройних силах України, оскільки рекомендаційний лист командира військової частини НОМЕР_1 ЗСУ, який адресований начальнику ІНФОРМАЦІЯ_1 , лише містить інформацію щодо проведення роботи з відбору старшого солдата запасу ОСОБА_1 для подальшого прийняття його на військову службу за контрактом та не містить конкретної дати, з якої ОСОБА_1 планується прийняти на військову службу за контрактом. З огляду на зазначене твердження позивача щодо наявності у ГУНП обов`язку погодити дату звільнення позивача у строк менший, аніж такий, що передбачено п. 68 Положення від 29.07.1991 № 114, через самий тільки факт зазначення бажаної дати його звільнення, є безпідставним та необґрунтованим. Таким чином, ГУНП дотримано зазначені вимоги спеціального законодавства при розгляді рапорту ОСОБА_1 від 01.07.2024 про звільнення за п. 7 ч. 1 ст.77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію», а відтак, Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області діяло в межах компетенції та у спосіб, передбачений чинним законодавством України.
19.08.2024 представником позивача через автоматизовану систему «Електронний суд» подано відповідь на відзив, в якій підтримано аналогічну правову позицію, що і в позовній заяві.
Витребувано від Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області належним чином засвідчену копію особової справи ОСОБА_1 .
30.08.2024 від представника відповідача надійшли додаткові пояснення у справі та належним чином засвідчена копія особової справи ОСОБА_1
09.09.2024 від представника позивача надійшли додаткові пояснення у справі.
23.09.2024 від представника відповідача надійшли додаткові пояснення у справі.
Згідно із ч.ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
01.07.2024 інспектором роти № 1 полку поліції особливого призначення «Корпус оперативно-раптової дії» (стрілецький) ГУНП в Дніпропетровській області капітаном поліції ОСОБА_1 подано до ГУНП рапорт про звільнення зі служби в поліції згідно з пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію» - за власним бажанням з 15.07.2024, у зв`язку з необхідністю проходити військову службу у Збройних силах України за контрактом.
12.07.2024 за вих. № 20/5254 Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області направлено відповідь щодо розгляду рапорту інспектора роти № 1 полку поліції особливого призначення «Корпус оперативно-раптової дії» (стрілецький) ГУНП в Дніпропетровській області капітана поліції ОСОБА_1 в якій, зазначено про невідповідність його рапорту вимогами Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 29.07.1991 № 114 (далі Положення №114).
Крім того, 17.07.2024 представником позивача було направлено до ГУНП в Дніпропетровській області адвокатський запит, відповідно до якого, остання просила повідомити про результати розгляду рапорту, поданого 01.07.2024 ОСОБА_1 та повідомити про дату, коли позивач може отримати трудову книжку із відміткою про звільнення зі служби в поліції, військовий квіток, а також повідомити дату здійснення повного розрахунку з останнім, з урахуванням останньої дати перебування його на службі в Національній поліції України 15.07.2024.
23.07.2024 за вих. № 846/Т-566аз/103/05-2024 ГУНП надано відповідь на адвокатський запит від 18.07.2024 за вх. № Т-566аз, в якій роз`яснено порядок звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 , з урахуванням вимог п. 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 29.07.1991 № 114, до якої додано копію листа ГУНП від 12.07.2024 вих. №20/5254 про розгляд рапорту про звільнення зі служби за власним бажанням ОСОБА_1 , з яким його ознайомлено під підпис 15.07.2024.
23.07.2024 представником позивача було направлено до ГУНП в Дніпропетровській області адвокатський запит, відповідно до якого, остання просила надати: наказ про переведення ОСОБА_1 з посади слідчого відділу розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи СУ ГУНП в Дніпропетровській області, прийнятий в період з 01.06.2024 року та наказ про відрядження ОСОБА_1 , прийнятий в період з 01.06.2024 року.
31.07.2024 за вих. № 878/Т-588аз/103/05-2024 ГУНП надано відповідь на адвокатський запит від 25.07.2024 за вх. № Т-588 аз, до якої додано копію наказу ГУНП від 27.06.2024 №1235 к про службове відрядження ОСОБА_1 та витяг з наказу ГУНП від 26.06.2024 № 646 о/с про переведення позивача до полку поліції особливого призначення «Корпус оперативно-раптової дії» (стрілецький) ГУНП в Дніпропетровській області (зі змінами внесеними наказом ГУНП від 15.07.2024 № 729 о/с та наказом ГУНП від 19.07.2024 № 745 о/с).
Вважаючи протиправною бездіяльність ГУНП в Дніпропетровській області щодо незвільнення ОСОБА_1 за його рапортом від 01.07.2024 на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Спірні правовідносини врегульовані Законом України від 02.07.2015 №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VIII).
Відповідно до частини першої статті 12 цього Закону №580-VIII, поліція забезпечує безперервне та цілодобове виконання своїх завдань.
Поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу в поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції (частина перша статті 17 Закону №580-VIII).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 18 Закону №580-VIII поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.
Статтею 59 Закону №580-VIII установлено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України. Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.
Згідно з частиною першою статті 60 Закону №580-VIII проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у таких випадках: за власним бажанням.
Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби (частини друга і третя статті 77 Закону №580-VIII).
Пунктом 4 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Крім того, спеціальним нормативним актом є також Положення №114, яке підлягає застосуванню відповідно до пункту 4 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» в частині, що не суперечить цьому Закону.
Вказаний правовий висновок також наведений в постанові Верховного Суду від 24.01.2019 по справі №817/981/17. Верховний Суд зазначив, що норми Положення №114, зокрема, в частині звільнення за власним бажанням не суперечать вимогам Закону України «Про Національну поліцію», а лише встановлюють певні гарантії осіб, що проходять службу у разі звільнення за власним бажанням.
Положення №114 регулює порядок проходження служби працівниками Національної поліції, оскільки відповідно до статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, тобто по своїй суті є реорганізованими органами внутрішніх справ.
Положення №114 є чинним, інший нормативно-правовий акт, який регулює питання проходження служби в Національній поліції, не прийнято.
Пунктом 68 Положення №114 визначено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
Така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.
Отже, видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника поліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 вказаного Положення строку, якщо таке прохання не міститься у рапорті про звільнення, є протиправним.
Отже, у межах передбаченого пунктом 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення у більш короткий строк. Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.
Згідно з підпунктом «ж» пункту 64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.
Вичерпний перелік поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян із служби осіб рядового і начальницького складу затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 №413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» (далі - Постанова №413).
Так, згідно з положеннями вказаної Постанови №413 військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини:
виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей, що з нею (з ним) проживають, без батька (матері);
утримання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дочки, сина віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом I чи II групи або продовжує навчання (студенти, курсанти, слухачі (крім курсантів і слухачів військових навчальних закладів), стажисти вищого навчального закладу) і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги матері (батька);
укладення шлюбу військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу із громадянкою (громадянином) України, іноземцем або особою без громадянства, що постійно проживає за межами України;
хвороба військовослужбовця, особи рядового чи начальницького складу або члена його сім`ї, якщо така хвороба згідно з висновком лікарської або лікарсько-експертної комісії перешкоджає військовослужбовцю або особі рядового чи начальницького складу проходити службу в даній місцевості чи проживати в ній членові його сім`ї, у разі відсутності можливості переміщення (переведення) до іншої місцевості;
необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років;
наявність у військовослужбовця, особи рядового чи начальницького складу трьох і більше дітей;
неможливість призначення одного з військовослужбовців, осіб рядового чи начальницького складу, які перебувають у шлюбі, в межах одного населеного пункту (гарнізону) в разі переміщення (переведення) дружини (чоловіка) на нове місце служби до іншого населеного пункту (гарнізону);
довгострокове відрядження за кордон дружини (чоловіка) військовослужбовця, особи рядового і начальницького складу.
Так, позивач 01.07.2024 подав рапорт, в якому просив звільнити його зі служби в Національній поліції України за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію» у зв`язку з проходженням ним військової служби за контрактом з 15.07.2024.
До рапорту від 01.07.2024 ОСОБА_1 долучено рекомендаційний лист Військової частини НОМЕР_1 №1128/318/1/867/пс від 01.07.2024, в якому було зазначено, що Військовою частиною НОМЕР_1 попередньо вивчено та відібрано кандидата для проходження військової служби за контрактом старшого солдата запасу ОСОБА_1 , 1990 poкy народження, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 та планується на посаду механіка радіомаркерного пункту взводу радіотехнічного забезпечення роти зв?язку та радіотехнічного забезпечення батальйону зв?язку та радіотехнічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , шпк "сержант", ВОС - 528256А, тарифний розряд - 3.
Беручи до уваги викладене, слід зазначити, що ОСОБА_1 в рапорті від 01.07.2024 в якості підстави звільнення за власним бажанням було зазначено проходження ним військової служби за контрактом з 15.07.2024.
Однак, означена підстава не підпадає під визначений Постановою №413 перелік підстав, за якими особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені зі служби.
Більш того, з наданого до рапорту від 01.07.2024 рекомендаційного листа Військової частини НОМЕР_1 №1128/318/1/867/пс від 01.07.2024 взагалі не видно, з якої саме дати ОСОБА_1 буде прийнятий на військову службу до ВЧ НОМЕР_1 .
Таким чином, з огляду на викладене, позивачем не вказано причини, які свідчать про неможливість чи перешкоджання виконання ним службових обов`язків.
При цьому, як вже було зазначено, до закінчення визначеного у пункті 68 Положення №114 строку, служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови зазначення в рапорті дати звільнення і причин неможливості продовження служби та якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.
Верховний Суд України в постанові від 24.06.2014 у справі №21-241а14 зазначив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні (стаття 38 КЗпП), обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.
Однак, судом встановлено, що між ОСОБА_1 та керівництвом відповідача згоди щодо дати звільнення не досягнуто.
Строк розгляду рапортів про звільнення за власним бажанням законодавством не передбачений. Проте, виходячи з пункту 68 Положення №114 він не повинен перевищувати три місяці з дня подачі рапорту.
При цьому, прийняття рішення про звільнення поліцейського у межах тримісячного строку з дня подання ним рапорту про звільнення є дискрецією суб`єкта владних повноважень, тобто він має певну свободу розсуду і може приймати рішення, яке вважає доцільним.
Більш того, подання особою рапорту про звільнення не є безумовною підставою для видання наказу про звільнення.
Зважаючи на встановлені обставини, суд робить висновок про те, що дії відповідача щодо незвільнення позивача зі служби на підставі рапорту від 01.07.2024 є правомірними, а, відтак, позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Інші доводи та заперечення сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень. Разом з тим, згідно з принципом змагальності позивач має спростувати доводи суб`єкта владних повноважень, якщо заперечує їх обґрунтованість.
Натомість у цьому випадку позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд робить висновок, що позовна заява необґрунтована та задоволенню не підлягає.
Оскільки судом відмовлено у задоволені позову, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 241-246, 250,262 Кодексу адміністративного судочинства України,
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський