Справа № 280/8137/24
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2024-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

30 жовтня 2024 року Справа № 280/8137/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Т.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (надалі позивач) до Військової частини НОМЕР_2 (надалі відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 , яка полягає в не виплаті компенсації військового збору, утриманого з грошового забезпечення одержаного у зв`язку з виконанням обов`язків ОСОБА_1 при проходженні військової служби в період з травня 2022 року по травень 2024 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплати ОСОБА_1 грошову компенсацію військового збору, утриманого з грошового забезпечення одержаного у зв`язку з виконанням обов`язків ОСОБА_1 при проходженні військової служби в період з травня 2022 року по травень 2024 року;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 , яка полягає в не здійсненні перерахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 травня 2022 року по 31 грудня 2022 року та з 01 січня 2023 року по 23 травня 2023 року, з урахуванням посадового окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2023 рік станом на 01 січня 2023 рік, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 травня 2022 року по 31 грудня 2022 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України» на 2022 рік станом на 01 січня 2022 року на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2023 року по 20 травня 2023 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України» на 2023 рік станом на 01 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 , щодо не проведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 в день виключення зі списків військової частини;

- стягнути з військової частини НОМЕР_2 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 23 травня 2024 року по день фактичної виплати.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у період з 01 травня 2022 року по 04 січня 2023 року позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_4 , яка в подальшому була розформована, внаслідок чого утворилась військова частина НОМЕР_2 , у якій з 03 січня 2023 року по 23 травня 2023 року проходив військову службу позивач. Вказує, що відповідач здійснював нарахування та виплату позивачу грошового забезпечення в неналежному розмірі, оскільки розмір посадового окладу, окладу за військовими (спеціальними) званнями визначав шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14. З таким нарахуванням позивач не згоден, оскільки постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року по справі № 826/6453/18 за наслідками апеляційного перегляду справи скасовано рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 жовтня 2019 року в частині відмови в задоволенні позову до Кабінету Міністрів України, треті особи: Міністерство соціальної політики України, Пенсійний фонд України, про визнання протиправним та скасування пункту постанови і прийнято в цій частині нову постанову, якою позов задоволено; визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб»; в іншій частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 жовтня 2019 року залишено без змін. Відповідно з 29 січня 2020 року, тобто з дня набрання законної сили рішенням у справі № 826/6453/18, пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України № 103 втратив чинність та відновлено дію пункту 4 постанови КМУ № 704 у первісній редакції, тобто в редакції, що передбачає визначення посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт. Тому позивач має право на перерахунок грошового забезпечення за період з 01 травня 2022 року по 20 травня 2024 року. Також відповідачем всупереч положень абзаців другого та третього підпункту 1.7 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України в період травня 2022 року по травень 2024 року, незважаючи на проходження позивачем військової служби, з його грошового забезпечення здійснювалось утримання військового збору. Окрім того, вказує, що остаточний розрахунок при звільненні із позивачем (в частині вищезазначеного грошового забезпечення та грошової компенсації військового збору) мало бути проведено із позивачем ще 23 травня 2024 року, що свідчить про несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 23 травня 2024 року по дату фактичної виплати. А відтак, кошти за вказаний період підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. Позовну заяву просить задовольнити.

Ухвалою судді від 03 вересня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами в порядку, визначеному статтею 262 КАС України. Відповідачу запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву.

Також, вказаною ухвалою судді від відповідача витребувано інформацію щодо грошового забезпечення, нарахованого та виплаченого позивачу у період з травня 2022 року по травень 2024 року із обов`язковим зазначенням усіх складових грошового забезпечення та розміром прожиткового мінімуму, який використовувався для обчислення грошового забезпечення позивача у спірний період: щодо виплати позивачу при звільненні компенсації утриманого військового збору, утриманого з грошового забезпечення при проходженні ним військової служби у спірний період.

Відповідач позов не визнав, 16 вересня 2024 року на адресу суду через систему Електронний суд надав відзив, у якому пояснює, що військова частина НОМЕР_2 є новоствореним військовим формуванням, яке не виступає правонаступником жодної організації, в тому числі військової частини НОМЕР_4 . Вказує, що позивач прибув для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 03 січня 2023 року на підставі припису командира військової частини НОМЕР_4 . Тобто на момент зарахування у частину НОМЕР_2 попередня частина існувала і вела фінансово-господарську діяльність. Отже, будь які претензії позивача, які стосуються періоду до 03 січня 2023 року (до прибуття у військову частину НОМЕР_2 ) включно знаходяться поза відповідальністю відповідача. Відносно вимоги щодо перерахунку грошового забезпечення з 01 травня 2022 року по 31 грудня 2022 року та з 01 січня 2023 року по 20 травня 2023 року вказує, що враховуючи наведені вище пояснення, військова частина НОМЕР_2 не може нести відповідальність за період служби позивача в інших військових частинах. Щодо перерахунку грошового забезпечення за період з 03 січня 2023 року по 20 травня 2023 року пояснює, що нарахування та виплата грошового забезпечення з урахуванням положень Постанови № 704 нараховувалось позивачу у вказаний період з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року (1762 грн.). Також, вказує, що відповідачем не порушувалась процедура звільнення позивача, грошове забезпечення виплачено в повному обсязі та своєчасно. Окрім того, вказує, що позивач за період проходження служби у військовій частині НОМЕР_2 за період з 03 січня 2023 року по 23 травня 2024 року участі в бойових діях перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення) не приймав. Про зазначене свідчить відсутність відповідних записів у журналах бойових дій підрозділів військової частини НОМЕР_2 . Також відсутні накази командирів (начальників) про виплату додаткової винагороди із розрахунку 100 000 грн за період перебування на виконанні бойового завдання. До того ж відсутні фінансові підтвердження зазначеного факту, що підтверджено довідкою про доходи. Отже, виходячи з викладеного, позивач не підпадає під компенсацію військового збору, утриманого з грошового забезпечення останнього, за період з 03 січня 2023 року по 23 травня 2024 року. З огляду на вказане, у задоволенні позову просить відмовити.

25 вересня 2024 року представником позивача до суду через особистий кабінет в підсистемі «Електронний суд» подано відповідь на відзив, у якому останній не погоджується із доводами відповідача, викладеними у відзиві на позов щодо відсутності підстав для задоволення позову. Позовні вимоги просить задовольнити.

Ухвалою суду від 19 вересня 2024 року від Міністерства оборони України витребувано докази у справі, а саме інформацію щодо розформування та наявності правонаступників у Військової частини НОМЕР_4 із обов`язковим зазначенням найменування такого правонаступника, його місця реєстрації та ЄДРПОУ (унікальним ідентифікаційним номером юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України), засоби зв`язку.

Вказану інформацію, з метою дотримання процесуальних строків розгляду адміністративної справи № 280/8137/24, зобов`язано надати Міністерство оборони України до 07 жовтня 2024 року.

27 вересня 2024 року ухвала суду отримана уповноваженою особою Міністерства оборони України, що підтверджується відповідним підписом на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи.

Однак, станом на 16 жовтня 2024 року витребувані вищезазначеною ухвалою суду докази або інформація щодо неможливості надання таких доказів на адресу суду не надходили, у зв`язку із чим ухвалою суду від 16 жовтня 2024 року від Міністерства оборони України повторно витребувано інформацію щодо розформування та наявності правонаступників у Військової частини НОМЕР_4 із обов`язковим зазначенням найменування такого правонаступника, його місця реєстрації та ЄДРПОУ (унікальним ідентифікаційним номером юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України), засоби зв`язку. Витребувані докази обов`язано надати до суду у строк до 28 жовтня 2024 року.

Проте, ані станом на 28 жовтня 2024 року, ані станом на дату ухвалення судового рішення в даній адміністративній справі, витребувані докази від Міністерства оборони України на адресу суду не надходили.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 у період з 01 травня 2022 року по 02 січня 2023 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_4 , а з 01 січня 2023 року по 23 травня 2024 року у військовій частині НОМЕР_2 , що, зокрема підтверджується військовим квитком Серії НОМЕР_5 від 29 квітня 2004 року, копія якого міститься в матеріалах справи.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 18 травня 2024 року № 101-РС ОСОБА_1 , який перебував у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_2 , звільненого з військової служби у запас за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «про військовий обов`язок і військову службу» з 23 травня 2024 року виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та всіх видів забезпечення та направлено для постановки на військовий облік до четвертого відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У період проходження військової служби з позивача відраховувався військовий збір, однак при звільненні компенсація військового збору, утриманого з грошового забезпечення, за вказаний період, позивачу відповідачем виплачена не була.

Окрім того, позивачу стало відомо про те, що у період з 01 травня 2022 року по 23 травня 2023 року нарахування та виплата позивачу грошового забезпечення здійснювалось без урахування посадового окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2022 та 2023 роки станом на 01 січня 2022 року та 01 січня 2023 рік, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

09 серпня 2024 року представник позивача звернувся до відповідача із адвокатським запитом, зокрема, в частині надання інформації щодо складових грошового забезпечення позивача за період проходження військової служби.

Однак, відповідь на адвокатський запит на адресу представника позивача не надходила.

12 серпня 2024 року позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок грошового забезпечення за період з травня 2022 року по 20 травня 2023 року із урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про державний бюджет України» станом на 01 січня 2022 року та станом на 01 січня 2023 року.

Відповідь на вказану заяву станом на дату звернення позивача до суду із позовом йому не надавалась.

Перерахунок грошового забезпечення позивача відповідачем також не здійснювався.

Позивач вважає, що за період проходження військової служби з 01 травня 2022 року по 20 травня 2023 року відповідачем проводилось нарахування йому грошового забезпечення, у т.ч. одноразових додаткових видів грошового забезпечення у 2022 2024 роках, без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, чим грубо порушено його соціальні права, а тому звернувся до суду з цим позовом. Також. позивач вважає, що у період з травня 2022 року по травень 2024 року позивач звільнявся від сплати військового збору.

У зв`язку із вказаним пов`язує, також, виникнення у нього права на середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідачем не заперечувався факт того, що у період з січня по травень 2023 року грошове забезпечення нараховувалось позивачу без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.

Вирішуючи справу в межах спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_2 , яка полягає у не виплаті позивачу при звільнені компенсації військового збору, утриманого з грошового забезпечення одержаного у зв`язку з виконанням обов`язків ОСОБА_1 при проходженні військової служби в період з травня 2022 року по травень 2024 року та зобов`язання здійснити її виплату, то суду зазначає наступне.

Відповідно до пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, встановлено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Відповідно до абзацу другого підпункту 1.7 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, тимчасово, на період проведення антитерористичної операції та/або здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що здійснюються шляхом проведення операції Об`єднаних сил (ООС), не підлягають оподаткуванню військовим збором доходи у вигляді грошового забезпечення працівників правоохоронних органів, військовослужбовців та працівників Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців, працівників Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та інших осіб на період їх безпосередньої участі в антитерористичній операції та/або здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що здійснюються шляхом проведення операції Об`єднаних сил (ООС).

Відповідно до абзацу третього підпункту 1.7 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, у період дії правового режиму воєнного стану не підлягають оподаткуванню військовим збором доходи у вигляді грошового забезпечення працівників правоохоронних органів, військовослужбовців та працівників Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців, працівників Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та інших осіб на період їх безпосередньої участі в здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації.

Необхідно врахувати, що норма, передбачена абзацом третім підпункту 1.7 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, набула чинності 09 липня 2022 року відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо особливостей оподаткування військовим збором грошового забезпечення військовослужбовців та інших осіб, які беруть безпосередню участь у бойових діях в умовах воєнного стану» від 19 червня 2022 року № 2308-IX.

Так, протягом цього спірного періоду, існувало два різних режими надання пільги військовослужбовцям для сплати військового збору: 1) з 01 травня 2022 року по 08 липня 2022 року, протягом якого військовослужбовці звільнялися від сплати військового збору на період їх безпосередньої участі в антитерористичній операції та/або здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що здійснюються шляхом проведення операції Об`єднаних сил (ООС); 2) з 09 липня 2022 року по травень 2024 року протягом періоду їх безпосередньої участі в здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації.

Щодо першого періоду, то відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1161 від 30 грудня 2015 року «Про порядок підтвердження статусу осіб, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції та/або здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що здійснюються шляхом проведення операції Об`єднаних сил (ООС), з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором», підтвердження статусу осіб, які беруть безпосередню участь: у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що здійснюються шляхом проведення операції Об`єднаних сил (ООС), з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором здійснюється на підставі витягів з наказів Генерального штабу Збройних Сил України про залучення до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, витягів з наказів Командувача об`єднаних сил, командирів оперативно-тактичних угруповань про прибуття (вибуття) до (з) районів здійснення таких заходів.

В матеріалах справи відсутні докази того, що у період з 01 травня 2022 року по 08 липня 2022 року позивач виконував завдання на підставі наказів Генерального штабу ЗСУ у складі ООС в Донецькій та Луганській областях. Доказів протилежного позивачем до суду не надано.

За таких обставин, у позивача відсутні підстави для надання пільги при сплаті військового збору за перший спірний період з 01 травня 2022 року по 08 липня 2022 року. В цій частині позову належить відмовити.

Щодо пільги при сплаті військового збору за період з 09 липня 2022 року по травень 2024 року, то необхідно врахувати, що відповідно до підпункту 1.7 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, порядок підтвердження статусу зазначених осіб з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2015 року № 1161 (зі змінами) установлено, що підтвердження статусу осіб, які беруть безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором здійснюється на підставі витягів з наказів (копій наказів) командирів (начальників) про виплату додаткової винагороди, передбаченої абзацом першим пункту 1 та абзацом другим пункту 11 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" (Офіційний вісник України, 2022 р., N 25, ст. 1253; 2023 р., N 79, ст. 4481), особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора; особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів; військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора.

Тобто, відповідно до вказаної норми, підстави та умови для звільнення військовослужбовця від сплати військового збору, є такі самі, як для виплати військовослужбовцю додаткової винагороду в розмірі 100000 гривень, передбаченої постановою КМУ № 168 від 28 лютого 2022 року, за безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, перебуваючи безпосередньо в районах ведення бойових дій у період здійснення зазначених заходів.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження факту нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди у розмірі 100 000,00 грн. за період проходження ним військової служби.

Надана відповідачем довідка про доходи позивача за березень червень 2024 року від 05 вересня 2024 року № 23/118/4055 та довідка про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням віл 14 вересня 2024 року № 23/118/4124 також не містить інформації щодо нарахування та виплати позивачу у період з лютого 2023 року по травень 2024 року додаткової винагороди у розмірі 100 000,00 грн.

Копій наказів, рапортів, бойових донесень, витягів із бойових журналів чи інших документів за спірний період матеріали справи не містять.

Тобто, суд доходить до висновку, що за період з 09 липня 2022 року по травень 2024 року у позивача належним чином не підтверджений статус особи, яка брала безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, перебуваючи безпосередньо в районах ведення бойових дій у період здійснення зазначених заходів, а за таких обставин, позивач не має право на пільги зі сплати військового збору саме за вищезазначений період.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що з а період з травня 2022 року по травень 2024 року право позивача на компенсацію військового збору не встановлено, а відтак, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог позивача про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 , яка полягає в не здійсненні перерахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 травня 2022 року по 31 грудня 2022 року та з 01 січня 2023 року по 23 травня 2023 року, з урахуванням посадового окладу за військовим званням. визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2023 рік станом на 01 січня 2023 рік, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум, суд зазначає наступне.

Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України від 20 грудня 1991 року №2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі - Закон №2011-XII).

За приписами статті 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частинами 2, 3 статті 9 Закону №2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Відповідно до частини 4 статті 9 Закону №2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову від 30 серпня 2017 року №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, якою збільшено розмір грошового забезпечення військовослужбовців.

Постановою № 704, зокрема затверджено: тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 1; схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 14.

Пунктом 4 Постанови №704 в редакції, чинній на момент прийняття постанови, визначено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначалися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13,14.

21 лютого 2018 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 103 Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб (далі - Постанова № 103).

Згідно з п. 6 Постанови № 103 внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України, що додаються. Так, до Постанови №704 були внесені зміни, внаслідок яких пункт 4 Постанови №704 викладено у новій редакції, а саме: "4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14".

Отже, зміст змін, які внесено в п. 4 Постанови №704 Постановою №103, полягає в зміні дати, станом на яку встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб, що використовується для обчислення окладів шляхом його множення на відповідні тарифні коефіцієнти, а також в скасуванні правила про те, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року не може бути меншим 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року по справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасувати п. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб.

В свою чергу позиція відповідача про те, що попередня (до внесення змін згідно Постанови №103) редакція Постанови №704 автоматично не відновлюється в зв`язку зі скасуванням Постанови №103, є необґрунтованою, оскільки фактично зводиться до того, що визнаний судовим рішенням протиправний правовий акт продовжить свій вплив на відповідні правовідносини, що не відповідає засадам верховенства права та правової визначеності.

Аналогічний спосіб правозастосування положень нормативно-правового акту, до якого були іншим нормативно-правовим актом були внесені зміни, визнані в майбутньому судовим рішенням нечинними, визнано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 24 червня 2020 року по справі №160/8324/19.

Так, попри чинність в спірний період Постанови №103 Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12 березня 2019 року у справі № 913/204/18, від 10 березня 2020 року у справі № 160/1088/19, від 11 серпня 2023 року у справі №380/103/22).

Також суд зазначає, що з 01 січня 2020 року положення пункту 4 постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів.

Встановлене положеннями пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 06 грудня 2016 року №1774-VІІІ обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою № 704 жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величною є, прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Касаційного адміністративного суду від 02 серпня 2022 року по справі №440/6017/21. Їх релевантність обставинам цієї справи підтверджена в ході розгляду справи №380/10103/22, в т.ч. Касаційним адміністративним судом.

Відтак, з 29 січня 2020 року - з дня набрання чинності судовим рішенням у справі №826/6453/18 - виникли підстави для розрахунку грошового забезпечення позивача з урахуванням розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням та відсоткової надбавки за вислугу років, а також додаткових видів грошового забезпечення, оскільки з цієї дати позивач мав право на отримання грошового забезпечення, виходячи з розміру складових, розрахованих згідно з Постановою № 704 у відповідності до вимог статті 9 Закону №2011-ХІІ.

В свою чергу, статтею 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік установлено у 2020 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2020 року - 2102 грн, відповідно до статті 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2021 рік у 2021 році прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівникам інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами: з 1 січня - 2102 грн., Законом України Про Державний бюджет України на 2022 рік установлено у 2022 році, прожитковий мінімуму для працездатних осіб у місячному розмірі: з 1 січня 2481,00 грн, Законом України Про Державний бюджет України на 2023 рік установлено у 2023 році прожитковий мінімуму для працездатних осіб у місячному розмірі: з 1 січня 2684,00 грн., Законом України Про Державний бюджет України на 2024 рік установлено у 2024 році прожитковий мінімуму для працездатних осіб у місячному розмірі: з 1 січня 3028,00 грн.

Отже, через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, виникли підстави для нарахування грошового забезпечення, виходячи з розміру складових, розрахованих згідно з Постановою № 704 у відповідності до вимог статті 9 Закону № 2011-ХІІ, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.

Разом з цим, суд звертає увагу на наступне.

Пунктом 2 Постанови № 481 від 12 травня 2023 року Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 внесена зміна до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (Офіційний вісник України, 2017 р., № 77, ст. 2374), викладено абзац 1 в такій редакції:

Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14..

Отже, пункт 4 Постанови № 704 в первісній редакції, яка визначала застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, був застосовним до 19 травня 2023 року.

В свою чергу, з 20 травня 2023 року застосуванню підлягає розрахункова величина 1762 грн, встановлена пунктом 4 Постанови № 704.

При цьому, частиною 4 статті 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

За таких обставин, суд вважає, що дії військової частини, які полягають у нарахуванні складових грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з проходження військової служби (з 01 травня 2022 року по 19 травня 2023 року включно) шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, є протиправними.

Стосовно посиланням представника військової частини НОМЕР_2 , що остання не є правонаступником військової частини НОМЕР_4 , суд зазначає.

З урахуванням положень статті 116 Кодексу законів про працю України обов`язок виплати всіх сум, що належать працівнику від підприємства провадяться у день звільнення. Враховуючи повідомлення відповідача (інших доказів не надано), що військова частина НОМЕР_4 розформована та не має правонаступників, а позивача одразу після її розформування прийнято на посаду командира 3 механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 та звільнено позивача саме командиром цієї військової частини, виплату перерахунку грошового забезпечення, на яке позивач мав право, мало бути виплачено відповідачем у день звільнення позивача із військової служби, натомість факт її несвоєчасної виплати може бути підставою для застосування наслідків, передбачених статтею 117 КЗпП України.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що відновленням порушеного права позивача є зобов`язання відповідача здійснити за період з 01 травня 2022 року по 19 травня 2023 року включно перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 (основні, додаткові види, щомісячні, одноразові додаткові види грошового забезпечення та премію), шляхом застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, а саме: встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2020 рік станом на 01 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, за період з 01 травня 2022 року по 31 грудня 2022 року; встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2023 рік станом на 01 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, за період з 01 січня 2023 року по 19 травня 2023 року включно, з урахуванням раніше виплачених сум та з відрахуванням відповідних податків та зборів.

Щодо вимог позивача стосовно стягнення з відповідача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 23 травня 2024 року по день фактичної виплати суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів абзацу 1 статті 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно із статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Ні Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем (у даному випадку військова частина НОМЕР_2 ) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Ця позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20 травня 2020 року у справі № 816/1640/17, від 16 січня 2020 року у справі № 400/2884/18.

Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків проведення повного розрахунку при звільненні з військової служби, а також не установлено правових наслідків недотримання такого строку, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 2 статті 116 КЗпП України визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Частиною 1 цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас, Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01 липня 2022 року № 2352-IX положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Закон України № 2352-IX та відповідно і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.

Отже, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування, тобто, зазначене в частині 1 статті 117 КЗпП України.

Таким чином, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, тобто, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України.

День звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня. Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини для військовослужбовців) на підставі статті 116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства.

Суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 813/356/16, від 06 серпня 2020 року у справі № 813/851/16.

Згідно частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 зазначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Суд зазначає, що в межах цієї справи встановлено право позивача на нарахування та виплату грошового забезпечення у збільшеному розмірі, проте відповідачем ще не здійснено перерахунок та виплату грошового забезпечення позивачу на виконання рішення суду у даній справі (не здійснено остаточного розрахунку з позивачем), що в свою чергу унеможливлює вирішення питання щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби та обрахунку конкретної суми середнього заробітку.

Таким чином, суд вважає, що вимога позивача про зобов`язання військову частину НОМЕР_2 здійснити йому нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 23 травня 2024 року по день фактичної виплати перерахованих сум грошового забезпечення є передчасною та такою, що звернена на майбутнє.

Окрім того, суд звертає увагу, що гарантоване в статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Наведене вище узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, який було висловлено в постанові від 12 лютого 2020 року у справі №160/7402/18.

При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Суд зазначає, що на даний час, відсутні підстави вважати, що після нарахуванням та виплати відповідачем грошового забезпечення позивачу на виконання судового рішення у даній справі останньому не буде виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

З огляду на наведене вище, суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі с, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 та 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно з частинами 1-2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Встановлені в ході судового розгляду обставини справи в їх сукупності дають підстави для висновку, що доводи та аргументи позивача, якими він обґрунтовував позовні вимоги, знайшли часткове підтвердження за наслідками розгляду справи по суті, а тому позовну заяву належить задовольнити частково.

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору, з урахуванням положень статті 139 КАС України розподіл судових витрат в частині судового збору не здійснюється.

Поряд з цим, суд враховує, що у прохальній частині позову позивач просить стягнути з відповідача на його користь витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн.

Вирішуючи заявлене клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд керується таким.

Відповідно до частини 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За правилами частини третьої цієї статті для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частини четвертою цієї статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В позовній заяві позивач зазначив вимогу про присудження на його користь витрат, понесених на професійну правничу допомогу, а до позову долучив: договір про надання правничої допомоги та акт виконаних робіт, квитанцію згідно з якими позивачу надано правову допомогу, яка полягала у: консультуванні позивача 2 години, виченні судової практики 3 години, написанні та поданні позовної заяви. Усього адвокатом витраено 8 годин часу.

Долученими до справи документами позивачем доведено факт надання адвокатом правничої допомоги, однак, суд не погоджується із її розміром.

При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", "East/West Alliance Limited" проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд враховує, що відповідачем у відзиві заявлено клопотання про відмову в задоволенні заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу, оскільки, на думку відповідача, визначення часу, який фактично витрачений адвокатом, відбувався формально та з явними ознаками недостовірності, а сума, заявлена до відшкодування, є неспівмірною зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт і наданих послуг.

Враховуючи встановлені обставини, а також зміст та обсяг наданих послуг, суд вважає заявлений позивачем до відшкодування розмір правової (правничої) допомоги за складання та подання позову явно завищеним та таким, що підлягає зменшенню.

Зважаючи на те, що дана справа належить до категорії справ незначної складності, її розгляд здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, а також беручи до уваги значну кількість сталої судової практики у спірних правовідносинах, фактичний обсяг виконаної роботи та частковість задоволення позовних вимог, на переконання суду, розумно обґрунтованими є заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, у розмірі 2000,00 грн., а її стягнення з відповідача у такому розмірі не становитиме надмірний тягар для державної установи. В решті розрахунок вартості витрат на правову допомогу не є співмірним ні з часом, витраченим адвокатом на супроводження справи, ні з самою складністю справи.

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 , які полягають у нарахуванні складових грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 травня 2022 року по 19 травня 2023 року включно, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити за період з 01 травня 2022 року по 19 травня 2023 року включно перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 (основні, додаткові види, щомісячні, одноразові додаткові види грошового забезпечення та премію), шляхом застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, а саме: встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2020 рік станом на 01 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, за період з 01 травня 2022 року по 31 грудня 2022 року; встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2023 рік станом на 01 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, за період з 01 січня 2023 року по 19 травня 2023 року включно, з урахуванням раніше виплачених сум та з відрахуванням відповідних податків та зборів.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн (дві тисячі) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_2 .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 30 жовтня 2024 року.

Суддя Д.В. Татаринов