Справа № 460/4766/24
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2024-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/4766/24 пров. № А/857/18171/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 травня 2024 року у справі № 460/4766/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,

суддя (судді) в суді першої інстанції Зозуля Д.П.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення 29 травня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся в Рівненський окружний адміністративний суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі також відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі також відповідач 2), в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову у призначенні пенсії;

- зобов`язати Головноге управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплачувати пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку з 29.03.2024, відповідно до ст.55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Позов обґрунтовує тим, що є потерпілим від Чорнобильської катастрофи 4 категорії. Він подав заяву про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, на підставі ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», проте відповідач 1 прийняв рішення та відмовив у призначенні пенсії через відсутність документів, які підтверджують факт постійного проживання або постійної роботи в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 1 січня 1993 року не менше 4 років. При цьому позивач вважає, що період проживання його в населеному пункті, який відноситься до зони посиленого радіологічного контролю становить 4 роки 7 місяців 24 дні, станом на 1 січня 1993 року. За наведених обставин позивач вважає, що йому протиправно відмовлено в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, внаслідок чого порушено гарантоване державою право на пенсійне забезпечення. Просила позов задовольнити повністю.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29 травня 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга. Доводи апеляційної скарги апелянт обґрунтовує невірним застосуванням судом першої інстанції норми матеріального права, що привело до порушення в свою чергу норми процесуального права. Зазначає, що під час навчання з 29.09.1989 по 29.06.1993 навчався в університеті в м. Рівне, але проживав без реєстрації в батьків в м. Сарни. Таким чином з 26.04.1986 по 26.08.1987 час проживання в зоні радіологічного контролю становить 1 рік 4 місяці, і враховуючи термін з з 07.09.1989 по 31.12.1992 3 роки 3 місяці 24 дні, загалом станом на 01 січня 1993 року час проживання в зоні радіологічного контролю становить 4 роки 7 місяців 24 дні.

Просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 травня 2024 року та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідачем 1 та відповідачем 2 до суду подано відзиви на апеляційну скаргу. У відзивах відповідачі зазначають, що відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» потерпілим від Чорнобильської катастрофи: особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років. Наголосив, що період проживання у зоні посиленого радіологічного контролю позивача, станом на 01.01.1993 складає менше 4 років, а саме 1 рік 04 місяці.

Просять відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Рівненського окружного адміністратвиного суду від 29 травня 2024 року залишити без змін.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, а саме копією посвідчення Серія НОМЕР_1 , виданого 12.05.1998 Рівненською обласною державною адміністрацією підтверджується, що ОСОБА_1 є потерпілим від Чорнобильської катастрофи (категорія 4).

Довідкою виданою Центром надання адміністративних послуг Сарненської міської ради Рівненської області від 15.03.2024 № 83/09-13-09 стверджується, що ОСОБА_1 зарерєстрований в АДРЕСА_1 з 16.10.1972 по 26.08.1987, по АДРЕСА_1 з 02.07.1993 по 28.05.2009, по АДРЕСА_2 з 28.05.2009 по даний час. Згідно постанови КМУ № 106 від 23.07.1991 м. Сарни до 01.01.2015 відносилося до зони посиленого радіологічного контролю (4 зона).

29.03.2024 позивач звернувся до управління Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку як особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Рішенням відповідача 1 від 05.04.2024 № 40, прийнятим за принципом екстериторіальності, розглянуто заяву позивача та відмовлено у призначенні пенсії, відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Підставою такої відмови зазначено, що до загального страхового стажу враховано 28 років 8 місяців 2 дні. Станом на 1 січня 1993 позивач прожив у зоні посиленого радіологічного контролю 1 рік 04 місяці, тобто менше 4 років. А тому відсутні підстави для призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку.

Також судом першої інстанції з`ясовано, що довідкою Національного університету водного господарства та природокористування від 26.02.2024 № 90 стверджується, що ОСОБА_1 з 01.09.1987 був зарахований студентом 1 курсу Українського інституту інженерів водного господарства денної форми навчання (наказ № 268 від 24.08.1987 м. Ровно). 3 03.07.1988 надана академічна відпустка в зв`язку із призовом до лав РА (наказ С № 372 від 26.06.1988 м. Ровно). З 29.09.1989 повернувся з академічної відпустки та приступив до занять на 2 курсі УПВГ денної форми навчання (наказ С № 480 від 29.09.1989 м. Ровно). 3 01.07.1993 відрахований з числа студентів в зв`язку із закінченням навчання (наказ С № 289 від 28.06.1993 м. Рівне).

Не погоджуючись з відмовою органу Пенсійного фонду у призначенні пенсії, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі, як суб`єкти владних повноважень, довели ті обставини, на яких ґрунтуються їх заперечення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон №796-XII).

Згідно із статтею 9 зазначеного Закону особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:

1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;

2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;

4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

До потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема, особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років (стаття 11 Закону №796-ХІІ).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 14 цього Закону особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років відносяться до категорії 4 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій.

Пунктом 2 частини 1 статті 55 Закону №796-ХІІ передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, мають право на зниження пенсійного на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Початкова величина (2 роки) зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Таким чином, право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні радіологічного контролю з моменту аварії, станом на 01 січня 1993 року не менше 4 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 2 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Тобто, обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі частини 2 статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні радіологічного контролю протягом чотирьох років з моменту аварії до 01 січня 1993 року.

При цьому особам, які додатково проживали у зоні радіологічного контролю в період з моменту аварії по 31 липня 1986 року, встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 2 роки.

Як слідує з матеріалів справи, пенсійний орган відмовив ОСОБА_1 в призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII з тих підстав, що станом на 01 січня 1993 року він не проживав в зоні посиленого радіологічного контролю 4 роки.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Тутовичі, Сарненського району, Рівненської області.

Згідно з довідкою виданою Центром надання адміністративних послуг Сарненської міської ради Рівненської області від 15.03.2024 № 83/09-13-09 стверджується, що ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_1 з 16.10.1972 по 26.08.1987, по АДРЕСА_1 з 02.07.1993 по 28.05.2009, по АДРЕСА_2 з 28.05.2009 по даний час.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року №106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української PCP про порядок введення в дію законів Української PCP «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» місто Сарни Рівненської області до 01 січня 2015 року було віднесено до зони посиленого радіологічного контролю.

У відповідності до записів трудової книжки НОМЕР_2 , копією диплома НОМЕР_3 та довідкою Національного університету водного господарства та природокористування від 26.02.2024 № 90 з вересня 1987 року по липень 1993 року позивач навчався в Українському інституті інженерів водного господарства денної форми навчання.

Місто Рівне не віднесено до зони посиленого радіологічного контролю, тому період навчання у Українському інституті інженерів водного господарства не враховано пенсійним органом до періоду проживання на території посиленого радіологічного контролю.

Щодо посилання апелянта на те, що він на час навчання проживав у батьків в м. Сарни, колегія суддів зазначає, що згідно з довідкою виданою Центром надання адміністративних послуг Сарненської міської ради Рівненської області від 15.03.2024 № 83/09-13-09 стверджується, що ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_1 з 16.10.1972 по 26.08.1987, по АДРЕСА_1 з 02.07.1993 по 28.05.2009, тобто в період навчання він змінив місце рестрації, що відповідно підтверджується належними та допустимими доказами.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що період з моменту аварії на ЧАЕС 26.04.1986 по 01.01.1993 позивач проживав в зоні посиленого радіологічного контролю менше 4 років., а факт навчання ОСОБА_1 в Українському інституті інженерів водного господарства на денній формі навчання виключає можливість його постійного проживання у місті Сарни з вересня 1987 року по липень 1993 року.

Таким чином, оскільки матеріали справи не містять належних доказів факту постійного проживання та (або) роботи ОСОБА_1 не менше 4 років в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01 січня 1993 року, то він не має права на призначення пенсії за віком зі зменшення пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Так, у рішенні від 10 лютого 2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01 липня 2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 травня 2024 року у справі № 460/4766/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник