Справа № 300/4367/24
Суддя: Біньковська Н.В.
Дата ухвалення: 2024-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" жовтня 2024 р. справа № 300/4367/24

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Біньковської Н.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними зобов`язання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , відповідно до змісту якого просить: визнати протиправними дії щодо не звільнення від 13.05.2024; зобов`язати прийняти рішення (наказ) про звільнення з військової служби на підставі абзацу 12 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років).

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 13.04.2024 ним було подано рапорт до Військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби у зв`язку із перебуванням на його утримані трьох неповнолітніх дітей. Стверджує, що з 26.03.2024 перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 і має з нею троє неповнолітніх дітей, які перебувають на його утриманні. Позивач вважає, що відповідач 13.05.2024 протиправно відмовив йому в звільненні з військової служби з підстав не надання до рапорту доказів ухилення колишнього чоловіка нинішньої дружини ОСОБА_4 від виконання батьківських обов`язків та доказів того, що нерідні діти знаходяться на повному утриманні ОСОБА_1 . Просить позов задовольнити.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду в задоволенні заяви представника заявника ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.

Військова частина НОМЕР_1 скористалася правом подання відзиву на позов. Зазначає, що законодавець не ставить право військовослужбовця на звільнення з військової служби у залежність від того, чи рідні діти перебувають у нього на утриманні, водночас вирішальне значення має саме факт перебування дітей на утриманні. Вважає, що у батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття і такий обов`язок не залежить від наявності зареєстрованого шлюбу між батьками, факту позбавлення батьківських прав, визнання батьків недієздатними, тощо, а припиняється лише фактом смерті батьків. Зазначає, що позивач є батьком двох дітей ІНФОРМАЦІЯ_5 року народження та ІНФОРМАЦІЯ_1 , а щодо інших двох дітей ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 їх рідним батьком є ОСОБА_4 . Доказів, які б вказували на злісне ухилення ОСОБА_4 від сплати аліментів, матеріали справи не містять. Доданими до рапорту документами не спростовується виконання свого обов`язку щодо утримання своїх дітей біологічним батьком ОСОБА_6 . Також додані до рапорту документи не містять даних щодо місця роботи або роду занять позивача, що виконувалась ним до його призову на військову службу, та щодо розміру отриманих ним доходів, що не дозволяє встановити, чи дійсно позивач мав фактичну можливість надавати матеріальну допомогу вказаним дітям, тобто утримувати їх. Стверджує, що у відповідача не було підстав для звільнення позивача з військової служби на підставі пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Просить в задоволенні позову відмовити (а.с.30).

У відповіді на відзив позивач не погоджується із доводами відповідача, з підстав аналогічних позовній заяві. Також зазначає, що згідно посвідчення багатодітної сім`ї він є батьком трьох дітей, яких він утримує в розумінні Сімейного кодексу України. 08.06.2024 позивач знову подав рапорт про звільнення з військової служби, до якого було долучено всі документи, які подавалися в попередньому рапорті, в тому числі копії посвідчення багатодітної сім`ї, але Військовою частиною знову було відмовлено у звільненні ОСОБА_1 . Стверджує, що станом на 20.06.2024 ОСОБА_4 аліменти не сплачує, оскільки ОСОБА_7 на аліменти не подавала, бо це її право, а не обов`язок (а.с.36).

Заяв про розгляд справи з викликом сторін суду не надходило. У відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними в справі матеріалами.

Суд, розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши в сукупності письмові докази, встановив наступне.

13.04.2024 ОСОБА_1 звернувся із рапортом про звільнення з військової служби на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" - перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. До вказаного рапорту долучено: копії свідоцтва про шлюб, паспортів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , свідоцтв про народження дітей, нотаріально завірену заяву ОСОБА_8 про належне утримання спільних дітей від 09.04.2024 №173, довідку про фактичне місце проживання дітей від 03.04.2024, акт обстеження умов проживання від 12.04.2024 правового відділу соціального захисту дітей ССД, довідку з навчального закладу від 10.04.2024 №83 (а.с.7).

За результатами розгляду рапорту листом від 13.05.2024 №4046 позивачу повідомлено про те, що у задоволенні його рапорту відмовлено. Зазначено, що відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України обов`язок утримувати дитину є рівню мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежного від того одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб. Із наданих до рапорту документів слідує, що ОСОБА_1 має двох дітей, народжених в попередньому шлюбі. Інші двоє дітей є дітьми ОСОБА_9 . Вказано, що до рапорту не надано доказів того, що колишній чоловік нинішньої дружини ОСОБА_4 ухиляється від виконання батьківських обов`язків та доказів, що нерідні діти знаходяться на повному утриманні ОСОБА_1 (а.с.4).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" (надалі також - Закон №2232-XII, в редакції, станом на час спірних правовідносин) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

За змістом частини 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно частини 2 статті 2 Закону №2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Відповідно до частини 6 статті 2 Закону №2232-ХІІ до видів військової служби належить, зокрема, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан. На час розгляду цієї справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Так, відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації звільняються з військової служби під час воєнного стану, зокрема, через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) - перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

У відповідності до частини 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до абзацу 1 пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (надалі - Положення №1153/2008) встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Відповідно до пункту 233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Згідно із абзацом 2 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України 10.04.2009 №170 (надалі також - Інструкція №170, в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Додатком 19 Інструкції №170 передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. Зокрема, відповідно до п. 5 Додатку при поданні до звільнення з військової служби за підставами, зокрема, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 та визначено підпунктом «г» пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

Аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану, зокрема, на підставах, визначених підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через сімейні обставини або з визначених названим Законом поважних причин, за умови, що такі військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу, серед яких така обставина як перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. Ті військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації.

13.04.2024 позивач звернувся із рапортом, в якому просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у зв`язку із перебуванням на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

Підставою для відмови в задоволенні вказаного рапорта стало те, що ОСОБА_1 має двох дітей, народжених в попередньому шлюбі, а інші двоє дітей є дітьми ОСОБА_9 . Вказано, що до рапорту не надано доказів того, що колишній чоловік нинішньої дружини ОСОБА_4 ухиляється від виконання батьківських обов`язків та доказів, що нерідні діти знаходяться на повному утриманні ОСОБА_1 .

Таким чином, предметом доказування в цій справі є доведеність факту перебування на утриманні позивача трьох і більше дітей віком до 18 років та, як наслідок, встановлення наявності підстав для звільнення з військової служби під час воєнного стану.

Свідоцтвами про народження від 29.03.2024 підтверджено народження 29 січня 2006 року та 18 квітня 2012 року дітей, батьком яких заначено ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_8 (а.с.15-16).

Свідоцтвами про народження від 09.11.2009 та 03.02.2015 підтверджено народження ІНФОРМАЦІЯ_6 року та ІНФОРМАЦІЯ_7 року дітей, батьком яких зазначено ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_9 (а.с.13-14).

26.03.2024 зареєстровано шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_9 Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу « ОСОБА_1 » (а.с.19).

В нотаріально засвідченій заяві ОСОБА_8 підтверджує, що її колишній чоловік - ОСОБА_1 щомісячно утримує своїх дітей ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_4 , відповідно до усних домовленостей щодо утримання та виховання дітей (а.с.12).

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Сімейного кодексу України (надалі також - СК України) сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Конституційний Суд України у своєму рішення від 03.06.1999 № 5-рп/99 надав офіційне тлумачення терміну "член сім`ї": членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші).

Обов`язковими умовами для визнання членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, термін "сім`я" означає не лише створення сім`ї на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а має більш широкі критерії для його визначення.

Загальний порядок здійснення сімейних прав та виконання сімейних обов`язків закріплено у статтях 14, 15 СК України.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Стаття 180 СК України визначає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За змістом ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Згідно з частиною 1 статті 260 СК України якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Відповідно до статті 268 СК України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу. Суд може звільнити вітчима, мачуху від обов`язку по утриманню падчерки, пасинка або обмежити його певним строком, зокрема у разі: 1) нетривалого проживання з їхнім матір`ю, батьком; 2) негідної поведінки у шлюбних відносинах матері, батька дитини.

Отже, сімейне законодавство містить чітке розмежування таких понять, як «батько», «мати», «дитина», «вітчим», «пасинок», «усиновлений», «усиновитель». Передусім, це пов`язано із різним обсягом прав та обов`язків названих суб`єктів сімейних правовідносин по відношенні один до одного.

Зокрема, законодавець безальтернативно наголошує на тому, що батько зобов`язаний утримувати своїх неповнолітніх дітей навіть в тому випадку, коли не проживає разом з ними та не одружений з їхньою матір`ю. Форми такого утримання можуть різнитись. Тобто, законодавець надає право сторонам сімейних правовідносин диспозитивно вирішити питання про форму утримання дитини одним із батьків, який проживає окремо, та для цього не обов`язковим є оформлення утримання у формі сплати аліментів.

При цьому, з ч. 1 ст. 268 СК України слідує, що вітчим вважається таким, що зобов`язаний утримувати пасинка (падчерку) за сукупності таких умов: пасинок (падчерка) проживає разом із вітчимом; пасинок (падчерка) немає родичів першої та другої лінії кровного споріднення або ж ці особи не можуть надавати пасинку (падчерці) утримання; вітчим має можливість надавати матеріальну допомогу. Такий перелік є виключним та розширеному тлумаченню не підлягає.

З іншої сторони, якщо вітчим самостійно (за власною ініціативою) надає матеріальну допомогу пасинку (падчерці), це свідчить про дотримання засад добросовісності, розумності та справедливості у сімейних правовідносинах. Проте, з позиції норм СК України таку поведінку вітчима не можна назвати «утриманням», бо «утримання», це не «право», а безальтернативний та імперативно визначений «обов`язок» батьків по відношенню до неповнолітніх дітей.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 14 грудня 2023 року в справі №160/11228/23, від 03.10.2024 в справі №160/17962/23.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 КАС України).

Отже ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_3 , має право на участь у вихованні і утриманні її дітей, при цьому обов`язок щодо їх утримання у позивача, саме як вітчима, може виникнути виключно у випадку та за умови, якщо в таких дітей не має матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Також падчерка, пасинок у спірному випадку не можуть вимагати у вітчима забезпечення їхнього утриманням, оскільки за законом такий обов`язок на нього не покладений.

Як зазначено вище, в свідоцтвах про народження дітей ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказано, що їхнім батьком є ОСОБА_4 .

При цьому жодних доказів про те, що ОСОБА_4 позбавлений батьківських прав відносно своїх дітей і не приймає участі в їх утриманні, як і те, що позивач усиновив вказаних дітей, матеріали справи не містять та таких в процесі розгляду справи судом не встановлено.

Крім того, позивачем не надано доказів наявності у матері цих дітей поважних причин, з яких вона не може надавати їм належного утримання та відсутності у них батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або що ці особи з поважних причин не можуть надавати дітям належного утримання.

Отже, позивач не надав належних доказів існування обставин, які зобов`язують його, як вітчима утримувати малолітню ОСОБА_11 та неповнолітнього ОСОБА_6 .

Стосовно наданих позивачем до матеріалів справи акту обстеження умов проживання від 12.04.2024, довідки про фактичне місце проживання від 03.04.2024, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.03.2004, то суд враховує, що вказані документи свідчать про те, що позивач разом із дружиною та дітьми ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 проживають за однією адресою, а також про добровільну участь позивача у вихованні та забезпеченні потреб неповнолітніх дітей його дружини, однак не вказують на обов`язок позивача, як вітчима, щодо їх утримання.

Щодо покликання позивача на посвідчення батьків багатодітної сім`ї від 29.05.2024 суд зазначає, що за змістом статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» багатодітна сім`я - сім`я, в якій подружжя (чоловік та жінка) перебуває у зареєстрованому шлюбі, разом проживає та виховує трьох і більше дітей, у тому числі кожного з подружжя, або один батько (одна мати), який (яка) проживає разом з трьома і більше дітьми та самостійно їх виховує. До складу багатодітної сім`ї включаються також діти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, - до закінчення закладів освіти, але не довше ніж до досягнення ними 23 років.

Отже, однією з ознак багатодітної сім`ї є те, що подружжя виховує трьох і більше дітей, у тому числі кожного з подружжя, що не є тотожним знаходження дітей (троє і більше до 18 років) на утриманні жінки/чоловіка.

Таким чином, вказане посвідчення підтверджує наявність у його пред`явника права на пільги, передбачені законодавством України для багатодітних сімей, однак не є належним доказом наявності у позивача безпосереднього обов`язку, визначеного Сімейним кодексом України, щодо утримання пасинка та падчерки.

За наведених обставин, враховуючи викладені висновки, суд вважає, що спірне рішення відповідача є правомірним, оскільки позивач не надав достатніх доказів на підтвердження факту перебування, у відповідності до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII, на утриманні у нього трьох і більше неповнолітніх дітей віком до 18 років. Відтак, в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Біньковська Н.В.