Справа № 460/3481/24
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2024-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/3481/24 пров. № А/857/19722/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання: Коць Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 червня 2024 року у справі №460/3481/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Сарненської міської ради Рівненської області про визнання протиправними та скасування рішень, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (головуючий суддя першої інстанції Махаринець Д.Є., час ухвалення розглянуто в порядку письмового провадження, місце ухвалення м. Рівне, дата складання повного тексту 14.06.2024),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Сарненської міської ради Рівненської області, в якому просить:

Визнати протиправним та скасувати рішення Сарненської міської ради Рівненської області від 27.02.2024 №1817 про звільнення 01.03.2024 ОСОБА_1 з посади старости Люхчанського старостинського округу №9 Сарненської міської ради у зв`язку із закінченням строку повноважень.

Визнати протиправним та скасувати рішення Сарненської міської ради Рівненської області від 27.02.2024 №1818 «Про внесення змін до рішення Сарненської міської ради від 25 лютого 2021 року №186 «Про затвердження старост».

Поновити ОСОБА_1 на посаді старости Люхчанського старостинського округу №9 Сарненської міської ради Рівненської області з 01.03.2024.

Стягнути з Сарненської міської ради Рівненської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.03.2024 по 29.03.2024 у розмірі 23829,60грн та моральну шкоду в сумі 50000,00грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що приймаючи оскаржуване рішення про звільнення її з посади старости, відповідач діяв не на підставі, не в межах та не у спосіб, що визначений Конституцією та законами України, без урахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 14 червня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права та невірним встановленням обставин у справі. Зокрема апелянт вказує на те, що у відповідності до ч. 1 ст. 54-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» №280/97-ВР староста затверджується сільською, селищною, міською радою на строк її повноважень за пропозицією відповідного сільського, селищного, міського голови, що вноситься за результатами громадського обговорення (громадських слухань, зборів громадян, інших форм консультацій з громадськістю), проведеного у межах відповідного старостинського округу.

Отже, хоча Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» і визначає, що староста затверджується сільською, селищною, міською радою на строк її повноважень, тобто фактично передбачає укладення із старостою строкового трудового договору, але водночас ця ж норма передбачає чітко визначений строк трудового договору - на строк її (сільської, селищної, міської ради) повноважень, а не будь-який інший (менший) строк, який самовільно визначається сільським, селищним чи міським головою або радою.

Суд першої інстанції не врахував те, що станом на 01.03.2024 року, тобто день звільнення, змінилися норми законодавства щодо припинення повноважень старости, які діяли до липня 2021 року (коли мене затверджували на посаду старости). Так, зокрема, суд першої інстанції не дав належної правової оцінки тому, що Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції станом на день мого звільнення 01.03.2024 року, не визначено порядку припинення повноважень чи звільнення старост. Норма про те, що повноваження старости можуть бути достроково припинені за рішенням відповідної ради була визначена в ч. 6 ст. 54-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», яка діяла лише до липня 2021 року, а тому невірно застосував в цьому випадку норми матеріального права.

Апелянт зазначає, що станом на дату звільнення, тобто 01.03.2024 року, трудовий договір хоч і носив строковий характер, але водночас строк такого договору був чітко визначений законом - строк повноважень Сарненської міської ради. При цьому, суд при прийнятті оскаржуваного рішення навіть не перевірив той факт, чи були припинені повноваження Сарненської міської ради станом на 01.03.2024 року чи ні, а тому чи були наявні підстави для звільнення з посади старости у зв`язку із закінченням строку трудового договору чи ні.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України.

Отже, законодавчими актами не передбачено припинення повноважень старости достроково за рішеннями ради без наявності на те будь-яких підстав як у даному випадку.

Відповідно до п.п. 5.1-5.4 Положення про старосту повноваження старости припиняються одночасно із припиненням повноважень Сарненської міської ради, за виключенням випадків дострокового припинення ним повноважень. Положенням про старосту не передбачено припинення повноважень старости за рішенням міської ради достроково у зв`язку із закінченням строку повноважень раніше ніж закінчиться повноваження цього скликання цієї ж міської ради.

Крім того, апелянт вказує на те, що рішення про скликання 27-ї сесії не було доведено до відома депутатів і населення не пізніш як за 10 днів до сесії (як вбачається із відзиву, розпорядження міського голови №27 від 19.02.2024 року «Про скликання позачергової 27-ї сесії міської ради восьмого скликання» з орієнтовним порядком денним було оприлюднено на офіційному веб-сайті міської ради 19.02.2024, тобто за 8, а не 10 днів як вимагається), а питання про звільнення ОСОБА_1 було включено до порядку денного та оприлюднено лише за один день до сесії, що свідчить про поспіх такого рішення і неможливість ознайомлення з ним як населенням громади, депутатами, так і зацікавленими особами, права яких таким рішенням порушуються чи можуть бути порушені.

Водночас апелянт зазначає, що їй заподіяна моральна шкода незаконним звільненням, яка полягає у моральних переживаннях та стресі, які вона зазнала внаслідок прийняття неправомірного рішення щодо звільнення, а також внаслідок погіршення здоров`я, а тому вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди.

З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

У судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримала з підстав наведених у ній та просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представники відповідача проти апеляційної скарги заперечили, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що відповідно до записів з копії трудової книжки позивача НОМЕР_1 , вона була затверджена на посаду старости Люхчанського старостинського округу рішенням Сарненської міської ради від 25.02.2021 №186.

01.03.2021 позивач склала присягу посадової особи місцевого самоврядування.

Згідно рішення Сарненської міської ради від 25.02.2021 №186 «Про затвердження старост» позивача затверджено на посаді старости Люхчанського старостинського округу №9 (села Люхча, Дубки, Обірки, Глушиця, Глушицьке) Сарненської міської ради з 01.03.2021 строком на 1 рік та присвоєно 11 ранг посадової особи місцевого самоврядування в межах шостої категорії посад.

16.02.2022 Сарненською міською радою було прийнято рішення №740 «Про внесення змін до рішення Сарненської міської ради від 25 лютого 2021 року №186 «Про затвердження старост». Відповідно до цього рішення Сарненська міська рада вирішила внести зміни до рішення від 25.02.2021 №186, а саме: у пункті 1 слова «строком на 1 рік» замінити словами і цифрами «на строк до 01 березня 2023 року.

10.02.2024 Сарненською міською радою прийнято рішення №1187 Про внесення змін до рішення Сарненської міської ради від 25 лютого 2021 року №186 «Про затвердження старост». Відповідно до якого Сарненська міська рада вирішила внести зміни до рішення від 25.02.2021 №186, а саме: у пункті 1 слова і цифри «на строк до 01 березня 2023 року» замінити словами і цифрами «на строк до 01 березня 2024 року».

Рішенням Сарненської міської ради VIII скликання №1817 від 27.02.2024 на підставі п.6-1 ч.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до пункту 2 статті 36, статті 47 Кодексу законів про працю України, ОСОБА_1 звільнено з посади старости Люхчанського старостинського округу №9 Сарненської міської ради у зв`язку із закінченням строку повноважень 01.03.2024.

Суд першої інстанції в позові відмовив з тих підстав, що позивачу було відомо про призначення її на посаду на визначений строк, але під час обговорення відповідних питань будь-яких зауважень чи заперечень не висловлювала.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Спеціальним законом, який регулює правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, визначає загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування є Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 № 2493-III (далі - Закон № 2493-III, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 1 Закону № 2493-III служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Згідно зі ст. 2 Закону №2493-III посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Частина 3 ст. 7 Закону №2493-III передбачає, що на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Основними обов`язками посадових осіб місцевого самоврядування є, зокрема додержання Конституції і законів України, інших нормативно-правових актів, актів органів місцевого самоврядування; забезпечення відповідно до їх повноважень ефективної діяльності органів місцевого самоврядування; додержання прав та свобод людини і громадянина; постійне вдосконалення організації своєї роботи, підвищення професійної кваліфікації; сумлінне ставлення до виконання службових обов`язків, ініціативність і творчість у роботі; шанобливе ставлення до громадян та їх звернень до органів місцевого самоврядування, турбота про високий рівень культури, спілкування і поведінки, авторитет органів та посадових осіб місцевого самоврядування; недопущення дій чи бездіяльності, які можуть зашкодити інтересам місцевого самоврядування та держави (ст. 8 Закону № 2493-III).

Засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі Закон № 280/97-ВР у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з п. 4 ст. 51 Закону № 280/97-ВР секретар сільської, селищної, міської ради входить до складу виконавчого комітету відповідної ради за посадою. Сільська, селищна, міська рада за пропозицією сільського, селищного, міського голови може прийняти рішення про входження старост до складу виконавчого комітету відповідної ради за посадою.

У відповідності до ч. 1 ст. 54-1 Закону №280/97-ВР староста затверджується сільською, селищною, міською радою на строк її повноважень за пропозицією відповідного сільського, селищного, міського голови, що вноситься за результатами громадського обговорення (громадських слухань, зборів громадян, інших форм консультацій з громадськістю), проведеного у межах відповідного старостинського округу.

За приписами ч. 2 ст. 54-1 Закону №280/97-ВР староста працює на постійній основі в апараті відповідної ради та її виконавчого комітету, а в разі обрання членом цього виконавчого комітету - у виконавчому комітеті ради.

На старосту поширюються вимоги щодо обмеження сумісності його діяльності з іншою роботою (діяльністю), встановлені цим Законом для сільського, селищного, міського голови.

Згідно з ч. 4 ст. 54-1 Закону №280/97-ВР старостинський округ утворюється відповідною сільською, селищною, міською радою у складі одного або декількох населених пунктів (крім адміністративного центру територіальної громади), на території якого (яких) проживає не менше 500 жителів. При утворенні старостинських округів враховуються історичні, природні, етнічні, культурні та інші чинники, що впливають на соціально-економічний розвиток таких старостинських округів та відповідної територіальної громади.

При здійсненні наданих повноважень староста є відповідальним і підзвітним сільській, селищній, міській раді та підконтрольним сільському, селищному, міському голові. Староста не рідше одного разу на рік, протягом першого кварталу року, наступного за звітним, а на вимогу не менш як третини депутатів - у визначений сільською, селищною, міською радою термін, звітує про свою роботу перед такою радою, жителями старостинського округу. Заслуховування звіту старости перед жителями старостинського округу відбувається на відкритій зустрічі, у спосіб, що дає можливість жителям старостинського округу поставити запитання, висловити зауваження та внести пропозиції. Інформація про відповідну зустріч, а також письмовий звіт старости оприлюднюються на офіційному веб-сайті сільської, селищної, міської ради та розміщуються у приміщенні ради не пізніше ніж за сім календарних днів до дня проведення відповідної зустрічі. Порядок звітування старости визначається Положенням про старосту (ч. 6 ст. 54-1 Закону № 280/97-ВР).

Відповідно до ч. 3 ст. 54-1 Порядок організації роботи старости визначається цим Законом та іншими законами України, а також Положенням про старосту.

За приписами пункту 6-1 частини 1 статті 26 Закону №280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання утворення старостинських округів, затвердження Положення про старосту, затвердження на посаду та звільнення з посади старости відповідно до закону.

За змістом частини першої статті 20 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України.

Тобто, Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування» поряд із загальними підставами передбаченими Кодексом законів про працю України визначає додаткові підстави для звільнення посадових осіб місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 4 ст. 20 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» рішення про припинення служби в органах місцевого самоврядування може бути оскаржено посадовою особою місцевого самоврядування у порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

У статті 22 КЗпП України, якою передбачені гарантії при укладенні, зміні та припиненні трудового договору, наголошено, що будь-яке пряме або непряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Підстави припинення трудового договору наведені у статті 36 КЗпП України, а підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця - у статтях 40, 41 КЗпП України.

На посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції» та законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом (ч.3 ст. 7 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування»).

Таким чином з позивачем можуть бути припинені трудові відносини як з підстав передбачених КЗпП України, так і з підстав передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Отже, припинення трудового договору з підстав закінчення строку трудового договору, п. 2 ст. 36 КЗпП України відповідає нормам чинного законодавства. Тобто, рада не приймала рішення про дострокове припинення повноважень позивача, а лише констатувала факт припинення трудових відносин, з підстав закінчення строку трудового договору.

Статтею 3 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» визначено кілька типів посад в органах місцевого самоврядування: виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

До виборних посад, на які особи затверджуються відповідною радою, віднесено посади заступників сільського, селищного, міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті ради, старости (абз. 4 частини 1 статті 10 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування»).

Згідно частини 5 статті 10 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» посадові особи органів місцевого самоврядування для виконання їх повноважень можуть прийматися на службу за строковим трудовим договором.

Відповідно до частини третьої статі 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Це положення може бути застосоване як до основного працівника (виборних посад), якого рада обрала (на строк повноважень ради) чи затвердила ( на строк повноважень відповідного органу), так і до працівників, яких відповідна рада може обрати чи затвердити тимчасово.

Відповідно чч. 1, 4 статті 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема при укладенні трудового договору з фізичною особою. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У цій справі укладенням трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця про допущення ОСОБА_1 до роботи, є рішення Сарненської міської ради від 25.02.2021 року № 186 «Про затвердження старост». Цим рішенням Сарненська міська рада вирішила затвердити з 01 березня 2021 року строком на 1 рік старост старостинських округів Сарненської міської ради, зокрема і ОСОБА_1 на посаді старости Люхчанського старостинського округу № 9.

Суд зазначає, що з дня набрання чинності Законом №1638-IX від 14.07.2021, тобто з 01.08.2021, яким виключено статтю 79-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» («Дострокове припинення повноважень старости»), звільнення старости з посади відбувається на загальних підставах, передбачених Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), а також на особливих підставах, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Отже, припинення трудових відносин з позивачем може бути з підстав передбачених КЗпП України так і з підстав передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

У статті 22 КЗпП України, якою передбачені гарантії при укладенні, зміні та припиненні трудового договору, наголошено, що будь-яке пряме або непряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Підстави припинення трудового договору наведені у статті 36 КЗпП України, а підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця - у статтях 40, 41 КЗпП України.

Відповідно до ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Як встановлено судом, відповідач звільнив позивача на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, тобто на загальних підставах, а не з підстав передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування», Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», щодо припинення служби в органах місцевого самоврядування або дострокового припинення повноважень старости.

Крім того, із витягу із протоколу сесій Сарнеської міської ради від 23.02.2021 вбачається, розгляд питання про затвердження положення про старосту та про затвердження старост. За результатами проведення засідання було запропоновано внести зміни в Положення, зазначивши, що «старости затверджуються на визначеною радою строк», за яке проголосували 14 депутатів, проти немає, утримались немає. По питанню щодо затвердження старост надійшла пропозиція щодо погодження запропонованих кандидатур та в п.1 зазначити «на один календарний рік», проголосували 14 депутатів, проти немає, утримались немає. Вирішено рекомендувати сесії міської ради розглянути запропонований проект рішення із змінами.

Згідно із витягу і протоколу № 4 вирішено рекомендувати сесії міської ради внести на розгляд пленарного засідання 4-ї сесії запропоновані проекти рішення із зазначеними змінами.

Відповідно до витягу і з протоколу №4 IV позачергової сесії Сарненської міської ради від 25.02.2021 міська рада прийняла (після обговорення) рішення №185 «Про затвердження на Положення про старосту», за яке проголосували в цілому за 32, проти немає, утримався немає, а також рішення №186 від 25.02.2021 «Про затвердження старост», за яке проголосували в цілому за 21, проти 3, утримався 8.

У списку запрошених на пленарне засідання позачергової четвертої сесії Сарненської міської ради восьмого скликання 25.02.2021 значиться і ОСОБА_1 .

Згідно з Положенням про старосту, яке затверджено рішенням міської ради від 25.02.2021 №185, староста затверджується міською радою на визначений строк, крім випадків дострокового припинення його повноважень з підстав і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Тобто, позивачу було відомо про призначення її на посаду на визначений строк, але під час обговорення відповідних питань будь-яких зауважень чи заперечень не висловлювала.

Таким чином, вказані вище рішення були прийняті із дотриманням вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» №280/97-ВР.

Суд звертає увагу на те, що при прийнятті оскаржуваного рішення не було допущено суттєвих процедурних порушень, які б мали вирішальне значення та мають наслідком необхідність скасування прийнятого рішення.

Що стосується доводів апелянта про те, що незважаючи на прийняття звіту її було звільнено, то колегія суддів вважає такі необґрунтованим, оскільки звітування позивача не мало відношення і жодним чином не вплинуло на її звільнення.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування за нанесену позивачу моральну шкоду в сумі 50000,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до вимог статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства України, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі, інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Колегія суддів зазначає, що позивачем не наведено жодного факту моральних страждань, не доведено причинного зв`язку між діями відповідача та спричиненням фізичних та моральних страждань, а також не наведено жодних доказів у чому полягає спричинена, на думку позивача, шкода, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з Рекомендацією №R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11.05.1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційним є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

У цій справі, судом надається оцінка оскаржуваному рішенню відповідача, яке прийняте останнім саме з тих мотивів, що були предметом перевірки на підставі досліджених у справі доказів та з урахуванням доводів та заперечень сторін саме щодо цих доказів та обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Тому завданням адміністративного суду є контроль за законністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши правомірність прийнятих відповідачем рішень згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що оскаржувані рішення Сарненської міської ради від 27.02.2024 № 1817 «Про звільнення ОСОБА_1 » та № 1818 «Про внесення змін до рішення Сарненської міської ради від 25 лютого 2021 року №186 «Про затвердження старост» вказаним вище критеріям відповідають, тому відсутні підстави для визнання їх протиправними та скасування.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Як зазначено у Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Низка рішень ЄСПЛ містить, розвиває та удосконалює підхід до обґрунтованості (мотивованості) судових рішень, зокрема, наголошується на тому, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення (рішення у справі «Якущенко проти України», заява №57706/10, пункт 28).

Принцип належного здійснення правосуддя також передбачає, що судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони ґрунтуються (рішення у справах «Garcнa Ruiz v. Spain» [GC] (заява №30544/96, пункт 26), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23), «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58), «Бендерський проти України» (заява №22750/02, пункт 42)).

Поряд з цим, ЄСПЛ неодноразово зазначав, зокрема у рішенні «Garcнa Ruiz v. Spain» [GC] (заява № 30544/96, пункт 26) про те, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте вказаний підхід не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (рішення у справах «Van de Hurk v. The Netherlands» (заява № 16034/90, пункт 61), «Шкіря проти України» (заява № 30850/11, пункт 43). Ступінь застосування обов`язку викладати мотиви може варіюватися в залежності від характеру рішення і повинно визначатися у світлі обставин кожної справи.

Подібних висновків щодо необхідності дотримання вказаного зобов`язання виключно з огляду на обставини справи ЄСПЛ дійшов також у рішеннях «Ruiz Torija v. Spain» (заява №18390/91, пункт 29), «Higgins and others v. France» (заява № 20124/92, пункт 42), «Бендерський проти України» (заява №22750/02, пункт 42) та «Трофимчук проти України» (заява № 4241/03, пункт 54).

Тобто у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього, а вмотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи.

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 червня 2024 року у справі без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повний текст постанови складено та підписано 28.10.2024 р., у зв`язку із перебуванням головуючого судді Матковської З.М. у відрядженні з 20.10.2024 по 25.10.2024 включно.