Справа № 120/10567/24
Суддя: Поліщук Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

30 жовтня 2024 р. Справа № 120/10567/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Поліщук І.М., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані бездіяльністю відповідача щодо не розгляду рапорту позивача від 08.06.2024 та не звільнення його з військової служби згідного поданого рапорту.

Ухвалою від 12.08.2024 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

29.08.2024 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив щодо задоволення даного позову. Зазначив, що відповідальними посадовими особами військової частини була здійснена перевірка поданого позивачем рапорту про звільнення з військової служби за сімейними обставинами та встановлено, що ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами перебування на утриманні у нього, як військовослужбовця, трьох і більше дітей віком до 18 років. Вказав, що відповідно до долучених до рапорту свідоцтв про народження ОСОБА_2 та ОСОБА_3 встановлено, що це діти від першого шлюбу ОСОБА_4 , їх батьком є ОСОБА_5 .

02.09.2024 представником позивача подано відповідь на відзив, в якій вона підтримала вимоги даного позову та просила їх задовольнити.

При цьому, судом також врахованого, що представник позивача у відповіді на відзив просить суд повернути без розгляду відзив на позовну заяву.

Разом із тим, суд звертає увагу на те, що положеннями ст. 162 КАС України не визначено таких наслідків, у випадку подання відзиву на позовну заяву із пропуском строку, встановленого судом.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.

08.06.2024 позивач звернувся до командування Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби за сімейними обставинами майор ОСОБА_1 , посилаючись на підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». В рапорті позивач зазначив, що він не бажає продовжувати військову службу та просить звільнити його в запас Збройних Сил У країни у зв`язку з перебування на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

До рапорту позивач долучив засвідченими копії документів, а саме:

- паспорт ОСОБА_1 ;

- картку фізичної особи-платника податку ОСОБА_1 ;

- посвідчення серії НОМЕР_2 від 10.04.2024;

- посвідчення НОМЕР_3 від 28.08.2019;

- паспорт ОСОБА_4 ;

- картку фізичної особи-платника податку ОСОБА_1 ;

- свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4 від 22.07.2023;

- посвідчення багатодітної сім`ї НОМЕР_5 ;

- свідоцтво про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_6 ;

- свідоцтво про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_7 ;

- свідоцтво про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_8 ;

- свідоцтво про народження ОСОБА_7 серії НОМЕР_9 ;

- довідки ВПО № 529- від 04.04.2024, №529- від 16.05.2024, №529- від 16.05.2024, № 529- від 16.05.2024, № 529- від 16.05.2024;

- рішення суду від 13.08.2020 у справі № 766/7074/20;

- довідку про наявність заборгованості зі сплати аліментів від 31.05.2024;

- розрахунок заборгованості зі сплати аліментів по ВП № НОМЕР_13;

- довідку про проживаючих у житловому приміщені осіб № 237 від 15.05.2024;

- Акт від 15.05.2024;

- Інформацію з Єдиного реєстру боржників від 29.05.2024.

За наслідком розгляду рапорту позивача, відповідач листом від 18.06.2024 повідомив про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби. Відповідач зазначив, що повідомляємо, що згідно ст. 268 СК України вітчим зобов`язаний утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу/

Не погоджуючись із такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок та військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ)

Згідно із частинами 1, 2 статті 1 Закону № 2232-ХІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Положенням пункту 6 статті 2 Закону № 2232-ХІІ передбачено, зокрема такий вид військової служби як військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

При цьому, підстави для звільнення військовослужбовців з військової служби передбачено статтею 26 цього Закону.

Зокрема, положеннями підпункту «г» пункту 3 частини 5 вказаної статті зазначено, що під час проведення мобілізації та дії воєнного стану контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Відповідно до пункту 3 частини 12 статті 26 Закону № 2232-ХІІ, під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах - перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

В даному ж випадку, обґрунтовуючи наявність підстав для звільнення позивача з військової служби, представник позивача зазначила, що позивач та його дружина разом виховують трьох дітей віком до 18 років, а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Разом із тим, із матеріалів справи вбачається, що позивач не є рідним батьком ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Згідно свідоцтв про народження серії НОМЕР_10 та серії НОМЕР_8 рідним батьком ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є ОСОБА_5 .

Частиною 3 статті 11 Закону України від 26.04.2001 №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-ІІІ) встановлено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 15 Закону № 2402-ІІІ дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.

За приписами ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Так, суд зазначає, що у площині норм СК України, зокрема спірне питання стосується обов`язку вітчима утримувати неповнолітню дитину партнера від попереднього шлюбу.

Загальний порядок здійснення сімейних прав та виконання сімейних обов`язків закріплено у ст.ст.14, 15 СК України.

Так, сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

У той же час, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. Майновий обов`язок недієздатної особи за її рахунок виконує опікун. Якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейного обов`язку, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Статтею 141 СК України, передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є не правозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст. 155 СК України).

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України).

Натомість, згідно з ч. 1 ст. 260 СК України, якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Тобто, з цього приводу суд вважає за необхідне зазначити про те, що якщо сімейне законодавство визначає безумовний обов`язок щодо утримання батьками своїх неповнолітніх дітей, то стосовно вітчима (мачухи) передбачено лише право на участь у вихованні.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14.12.2023 у справі № 160/11228/23.

Так, мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (ч. 1 ст. 268 СК України).

Суд може звільнити вітчима, мачуху від обов`язку по утриманню падчерки, пасинка або обмежити його певним строком, зокрема у разі: 1) нетривалого проживання з їхнім матір`ю, батьком; 2) негідної поведінки у шлюбних відносинах матері, батька дитини.

Отже, сімейне законодавство містить чітке розмежування таких понять, як «батько», «мати», «дитина», «вітчим», «пасинок», «усиновлений», «усиновитель». Перед усім, це пов`язано із різним обсягом прав та обов`язків названих суб`єктів сімейних правовідносин по відношенні один до одного.

Зокрема, законодавець безальтернативно наголошує на тому, що батько зобов`язаний утримувати своїх неповнолітніх дітей навіть в тому випадку, коли не проживає разом з ними. Форми такого утримання можуть різнитись. Тобто, законодавець надає право сторонам сімейних правовідносин диспозитивно вирішити питання про форму утримання дитини одним із батьків, який проживає окремо.

Виходячи з аналізу вищевказаних норм позивач, перебуваючи у шлюбі з громадянкою ОСОБА_4 , має право на участь у вихованні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . При цьому, обов`язок щодо їх утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останніх немає батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Судом враховано, що матеріали справи не містять жодних відомостей про усиновлення вказаних дітей позивачем у встановленому законодавством порядку за наявності відповідних підстав.

Суд зазначає, що якщо мати дитини (пасинка) вбачає у поведінці свого колишнього чоловіка (батька дитини) ознаки, за наявності яких особа може бути позбавлена батьківських прав, то може скористатись відповідною процедурою. Крім того, у випадку позбавлення батька батьківських прав така дитина, за згоди самої ж дитини, може бути усиновлена. Вітчим у даному разі матиме право на усиновлення такої дитини. І лише після усиновлення, усиновлювач зобов`язаний утримувати неповнолітніх усиновлених дітей.

Альтернативні ситуації, які описані в сімейному законодавстві та стосуються спірного випадку, - відсутні.

В даному ж випадку, позивач до рапорту про звільнення з військової служби не додав доказів на підтвердження того, що ці діти не мають батька, діда, бабу, повнолітніх братів та сестер, здатних їх утримувати або наявності у матері цих дітей поважних причин, з яких вона не може надавати їм належного утримання.

При цьому, долучена представником позивача довідка про наявність у ОСОБА_5 заборгованості зі сплати аліментів, жодним чином не спростовує наведені вище висновки суду.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість основних доводів сторін, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_11 )

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_12 )

Повний текст рішення складено 30.10.2024.

Суддя Поліщук Ірина Миколаївна