Справа № 160/19284/23
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2024-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

31 жовтня 2024 року м. Дніпросправа № 160/19284/23

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місту Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2023 року (суддя Олійник В.М.)

у справі №160/19284/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області

про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася через свого представника до суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просила:

визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1837-55У від 19.11.2020 на суму боргу у розмірі 35 588,74 грн та №Ф-1837-55У від 18.02.2021 на суму 2200,00 грн;

зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області виключити з інформаційної системи податкового обліку відомості про ОСОБА_1 як фізичну особу-підприємця та платника податків на загальній системі оподаткування.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка з 19 листопада 2017 року по вересень 2020 року працювала на різних посадах як найманий працівник, за неї роботодавцями сплачувалися страхові внески. Втім позивачці як фізичній особі-підприємцю на загальній системі оподаткування нарахована недоїмка зі сплати єдиного внеску на загальну суму 37 788,74 грн за період з 2017 року по 4 квартал 2020 року. Також позивачка зазначала, що з 30.11.2016 по 15.12.2022 вона була зареєстрована як фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування, але підприємницьку діяльність взагалі не здійснювала, оскільки ФОП було оформлено по її втраченому паспорту і вона навіть не знала, що є підприємцем та в подальшому на її ім`я відповідачем почали нараховуватися ЄСВ.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2023 року позов задоволено.

Визнано протиправними та скасовані вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1837-55У від 19.11.2020 на суму боргу в розмірі 35 588,74 грн та №Ф-1837-55У від 18.02.2021 на суму 2200,00 грн.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у Дніпропетровській області щодо не виключення з обліку в інтегрованій картці платника податків ОСОБА_1 нарахувань з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування згідно вимог про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1837-55У від 19.11.2020 на суму боргу у розмірі 35 588,74 грн та №Ф-1837-55У від 18.02.2021 на суму 2200,00 грн.

Зобов`язано Головне управління ДПС у Дніпропетровській області здійснити коригування відомостей в інтегрованій картці платника податків ОСОБА_1 шляхом виключення з неї відомостей щодо наявності недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування згідно вимог про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1837-55У від 19.11.2020 на суму боргу у розмірі 35 588,74 грн та №Ф-1837-55У від 18.02.2021 на суму 2200,00 грн.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1073,60 грн та судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, в розмірі 2500,00 грн.

Суд першої інстанції, враховуючи правову позицію Верховного Суду, виходив з того, що у періоді, за який відповідачем здійснено нарахування єдиного внеску, позивачка була найманим працівником, отримувала заробітну плату, з якої щомісячно відраховувались суми єдиного внеску не нижче встановленого законодавством розміру, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачкою ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Також суд зазначив, що оскільки за встановлених обставин спірні вимоги про сплату боргу (недоїмки) є протиправними та такими, що підлягають скасуванню, зобов`язання відповідача внести зміни до інтегрованої картки платника податків у спірних правовідносинах є ефективним способом захисту прав та інтересів позивачки, такий спосіб відповідає вимогам чинного законодавства та не позбавляє суб`єкта владних повноважень дискреційного розсуду, адже такий обов`язок прямо передбачений нормативно-правовим актом.

Вирішуючи питання про стягнення на користь позивачки судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, в розмірі 7000,00 грн, суд першої інстанції встановив, що вартість виконаних адвокатом робіт є завищеною, а розмір витрат є не співмірним зі складністю справи та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт, внаслідок чого суд дійшов висновку про стягнення на користь позивачки судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, в розмірі 2500,00 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування в фактичних обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідач зазначає, що позивачка з 30.11.2016 по 15.12.2022 перебувала на обліку в ГУ ДПС у Дніпропетровській області як фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування, отже була платником єдиного внеску. Стосовно висновків суду першої інстанції, що позивачка у період з 2017 по 2022 роки була найманим працівником, скаржник вказує, що судом першої інстанції не досліджено та не враховано, що з довідки форми ОК-5, яка була додана позивачкою до позовної заяви, вбачається, що нарахування за звітні періоди 2019, 1021 та 2022 роки не були сплачені роботодавцем.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу скаржник не погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним розміром правової допомоги, яка підлягає відшкодуванню позивачці, є 2500,00 грн, вважає, що судом першої інстанції не досліджено відомості, зазначені в акті виконаних робіт до договору на надання правової допомоги (адвокатських послуг) №63-22 від 21,12.2023. Відповідач наголошує, що документи, надані позивачкою на обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу, не містять посилань на конкретну адміністративну справу (а саме №160/11546/23), в межах якої надавалась допомога, що унеможливлює віднесення таких витрат саме до цієї справи.

Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивачка ОСОБА_1 з 30 листопада 2016 року по 15 грудня 2022 року перебувала на обліку в ГУ ДПС у Дніпропетровській області, Кам`янська ДПІ (Кам`янський район), як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування.

За даними інформаційної системи податкового органу щодо позивачки в інтегрованій картці обліковується заборгованість по оплаті єдиного внеску у загальній сумі 37788,74 грн, у зв`язку з чим відповідачем сформовані вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування №Ф-1837-55У від 19.11.2020 на суму боргу у розмірі 35 588,74 грн та №Ф-1837-55У від 18.02.2021 на суму боргу 2200,00 грн.

Судом встановлено, сторонами не спростовано, що контролюючим органом в ІКП по єдиному внеску (по коду бюджетної класифікації 71040000) здійснювались автоматичні нарахування єдиного внеску за 2017-2020:

за 2017 рік по строку 09.02.2018 - у сумі 8448,00 грн (мінімальна заробітна плата 2017 року 3200 грн х 22 % = 704 грн в місяць, за 12 місяців, відповідно, 704 грн х 12 = 8448,00 грн);

- за 1 квартал 2018 року - 2457,18 грн (мінімальна заробітна плата 2018 року 3723 грн х 22 % = 819,06 грн в місяць, за 3 місяці, відповідно, 819,06 грн х 3 = 2457,18 грн);

- за 2 квартал 2018 року - 2457,18 грн (мінімальна заробітна плата 2018 року 3723 грн х 22 % = 819,06 грн в місяць, за 3 місяці, відповідно 819,06 грн х 3 = 2457,18 грн);

- за 3 квартал 2018 року - 2457,18 грн (мінімальна заробітна плата 2018 року 3723 грн х 22 % =819,06 грн в місяць, за 3 місяці, відповідно, 819,06 грн х 3 = 2457,18 грн);

- за 4 квартал 2018 року - 2457,18 грн (мінімальна заробітна плата 2018 року 3723 грн х 22 % = 819,06 грн в місяць, за 3 місяці, відповідно, 819,06 грн х 3 = 2457,18 грн);

- за 1 квартал 2019 року - 2754,18 грн (мінімальна заробітна плата 2019 року 4173 грн х 22 % =918,06 грн в місяць, за 3 місяці, відповідно, 918,06 грн х 3 = 2754,18 грн);

- за 2 квартал 2019 року - 2754,18 грн (мінімальна заробітна плата 2019 року 4173 грн х 22 % = 918,06 грн в місяць, за 3 місяці, відповідно, 918,06 грн х 3 = 2754,18 грн);

- за 3 квартал 2019 року - 2754,18 грн (мінімальна заробітна плата 2019 року 4173 грн х 22 % = 918,06 грн в місяць, за 3 місяці, відповідно, 918,06 грн х 3 = 2754,18 грн);

- за 4 квартал 2019 року - 2754,18 грн (мінімальна заробітна плата 2019 року 4173 грн х 22 % = 918,06 грн в місяць, за 3 місяці, відповідно, 918,06 грн х 3 = 2754,18 грн);

- за 1 квартал 2020 року - 2078,12 грн (мінімальна заробітна плата 2020 року 4723 грн х 22 % = 1039,06 грн в місяць, за квартал, з урахуванням карантину з березня 2020 року, відповідно, 1039,06 грн х 2 = 2078,12 грн);

- за 2 квартал 2020 року - 1039,06 грн (мінімальна заробітна плата 2020 року 4723 грн х 22 % = 1039,06 грн за квартал, з урахуванням карантину);

- за 3 квартал 2020 року - 3178,12 грн (мінімальна заробітна плата 2020 року 4723 грн х 22 % 1039,06 грн в місяць, відповідно за 2 місяці (липень-серпень) 1039,6 грн х 2 = 2078,12 грн та мінімальна заробітна плата 2020 року 5000 грн х 22 % = 1100,00 грн за вересень, за квартал, відповідно, 2078,12 грн + 1100,00 грн - 3178,12 грн);

- за 4 квартал 2020 року - 2200,00 грн (мінімальна заробітна плата 2020 року 5000 грн х 22 % 1100,020 грн в місяць, відповідно, за 2 місяці (жовтень-листопад) 1100,00 грн х 2 = 2200,00 грн).

При цьому контролюючий виходив з того, що оскільки у вказаний період позивачка доходів не отримувала, податкову звітність не подавала, єдиний внесок в інтегрованій картці платника єдиного внеску позивачки контролюючим органом нарахований у розмірі мінімального страхового внеску.

В даному випадку позиція відповідача щодо обов`язку сплати єдиного внеску, ґрунтується на тому, що сам факт наявності в ЄДР відомостей про позивачку, як зареєстрованого суб`єкта підприємницької діяльності, незалежно від того чи фактично ним така діяльність здійснювалась, є підставою для сплати єдиного внеску на соціальне страхування.

Суд апеляційної інстанції вважає, що такі доводи відповідача відповідають нормам чинного законодавства, якими регулюються спірні відносини, в той же час контролюючим органом не враховано, що в певних періодах, за які відповідачем визначена недоїмка зі сплати єдиного внеску, позивачка була найманим працівником, перебувала у трудових відносинах та отримувала заробітну плату, з якої роботодавцями здійснювалось нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за позивачку, що підтверджується відомостями з трудової книжки позивачки та сформованою органом Пенсійного фонду випискою з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування «Індивідуальні відомості про застраховану особу» (форма ОК-5), яка містить відомості про фактично отриманий позивачкою заробіток та сплату страхових внесків роботодавцями позивачки.

Суд зазначає, що такі обставини напряму впливають на обов`язок фізичної особи, яка зареєстрована суб`єктом підприємницької діяльності, сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до пп 14.1.226 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Підпункт 14.1.195 п.14.1 ст.14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» - фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ст. 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону №2464-VI надано визначення поняттям:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно ч.1 ст. 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску, зокрема, є:

роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами (абз.2 п. 1 ч.1 ст.4 Закону);

фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування (п.4 ч.1 ст.4 Закону).

За правилами ч.1 ст. 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами - абз.1 п.1.

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток) абз. 1 п.2.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VI мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску (ч. 5 ст. 8 цього Закону).

Таким чином, фізична особа - суб`єкт підприємницької діяльності є платником єдиного внеску, при цьому, враховуючи положення Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», незалежно від того чи отримує вона дохід від такої діяльності чи ні.

Відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, на час виникнення спірних правовідносин Законом №2464-VI врегульовано не було.

В той же час системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці і необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене вище дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, фізична особа-підприємець зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI, на якому наполягає відповідач, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана у постановах від 04 грудня 2019 року (справа №440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18), від 02.04.2020 (справа №620/2449/19).

Судом першої інстанції правильно встановлено відсутність доказів отримання позивачкою у спірний період доходів від провадження господарської діяльності як фізичною особою підприємцем.

Натомість за встановлених вище обставин, позивачка у певних періодах, за які контролюючим органом нарахована недоїмка зі сплати єдиного внеску, перебувала у трудових відносинах з роботодавцями, які, нараховували позивачці заробітну плату із відрахуванням сум єдиного внеску.

Виходячи з вищенаведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що неврахування відповідачем сум єдиного внеску, відрахованих роботодавцями позивачки, фактично призвело до невірного розрахунку суми недоїмки в оскаржуваних вимогах №Ф-1837-55У від 19.11.2020 та №Ф-1837-55У від 18.02.2021, що є свідченням протиправності цих податкових вимог та, відповідно, є підставою для їх скасування.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують. Інші обставини як підстави для скасування рішення суду першої інстанції, прийнятого по суті заявлених позовних вимог, скаржником не наведені.

Щодо розподілу судових витрат і стягнення на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області витрат на правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн суд апеляційної інстанції також погоджується з судом першої інстанції.

За правилами ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Порядок компенсації витрат на професійну правничу допомогу визначений у статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 цього Закону видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону визначено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Верховним Судом в постанові від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 зазначено, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

В даному випадку матеріали справи містять такі документи, якими позивачка обґрунтовує понесені нею витрати на правничу допомогу:

договір на надання професійної правничої допомоги (адвокатських послуг) №63-22 від 21 грудня 2022 року, укладений між позивачкою (клієнт) та адвокатом - Донець Валерій Валерійович, який здійснює свою діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, серія ДП №5328 від 21 січня 2022 року;

копія акту виконаних робіт б/н від 21 липня 2023 року до договору на надання професійної правової допомоги №63-22 від 21 грудня 2022 року;

квитанція до прибуткового касового ордеру №63-22 від 21 липня 2023 року, яким клієнтом сплачено суму 7000 грн.

Відповідно до договору від 21.12.2022 №63-22 адвокат взяв на себе зобов`язання надавати позивачці, як клієнту, правову допомогу, суть якої визначена в п.1.1 цього договору.

Пунктом 1.2 договору №63-22 від 21.12.2022 передбачена участь адвоката на боці клієнта з метою представництва інтересів позивачки по справі про врегулювання питання про стягнення з неї заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску, зокрема, у судах усіх інстанцій з усіма правами (без обмежень) для відповідного процесуального учасника.

Пунктом 4.1 вказаного договору узгоджено, що послуги адвоката надають клієнтом з розрахунку 1 година роботи 1000,00 грн, складання процесуального документа 500,00 грн один аркуш, участь у судовому засіданні 1200 грн.

Відповідно до акту виконаних робіт б/н від 21.07.2023 до договору на надання професійної правової допомоги №63-22 від 21.12.2022 адвокатом надано правову допомогу з питань, пов`язаних з врегулюванням відносин по захисту прав і законних інтересів ОСОБА_1 у справі про визнання протиправною та скасування вимог №Ф-1837-55У від 19.11.2020 на суму 35588,74 грн та №Ф-1837-55У від 18.02.2021 на суму 2200,00 грн, виданих Головним управлінням Державної податкової служби у Дніпропетровській області.

Всього надано правову допомогу, яка складає в собі: надання консультацій, дослідження спірних правовідносин; наданих доказів; зібрання необхідних доказів; складання процесуальних документів п`ять годин, шістнадцять аркушів.

Загальна вартість робіт за договором №63-22 від 21.12.2022 складає 7000,00 грн.

Вирішуючи питання розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою, суд першої інстанції дослідив означені вище документи, встановив, що витрати на професійну правову допомогу в цій справі позивачем та його представником оцінено в розмірі 7000,00 грн.

Разом з тим, суд дійшов висновку, що понесені витрати позивачки на правову допомогу адвоката є завищеними, а розмір витрат не співмірним зі складністю справи та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт, тому суд визнав такими, що підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суб`єкта владних повноважень, судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, в розмірі 2500,00 грн.

З огляду на предмет укладеного позивачкою з адвокатом договору №63-22 від 21.12.2022, суть наданої адвокатом правничої допомоги, суд апеляційної інстанції вважає помилковими твердження скаржника, що надані позивачкою документи на обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу не містять посилань на конкретну адміністративну справу, що унеможливлює віднесення таких витрат саме по цій справі.

В даному випадку наявні у справі докази свідчать, що позивачці в межах означеного вище договору надано правову допомогу з питань, пов`язаних з врегулюванням відносин по захисту її прав і законних інтересів у справі про визнання протиправною та скасування вимог №Ф-1837-55У від 19.11.2020 на суму 35588,74 грн та №Ф-1837-55У від 18.02.2021 на суму 2200,00 грн, виданих Головним управлінням Державної податкової служби у Дніпропетровській області.

За таких обставин відсутність зазначення в договорі №63-22 від 21.12.2022 та/або акті виконаних робіт б/н від 21.07.2023 конкретної судової справи не змінює суті наданих позивачці послуг як таких, що пов`язані із цією справою, і не суперечить вимогам ст.134 КАС України.

З приводу доводів скаржника про не співмірність розміру витрат на правничу допомогу, які стягнені на корить позивачки, 2500 грн, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно виходив з предмету розглядуваного спору, того, що ця справа є справою незначної складності і, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг, встановив, що є обґрунтованим та співмірним розмір витрат на професійну правничу допомогу саме у сумі 2500,00 грн.

Враховуючи категорію даної справи, обсяг і зміст наданих адвокатом послуг, суд апеляційної інстанції, керуючись засадами розумності у визначенні розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу, погоджується з судом першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь позивачки судових витрат за оплату правничої допомоги, пов`язаної зі справою, у розмірі 2500 грн.

Відповідач, вказуючи в апеляційній скарзі на те, що розмір витрат на правничу допомогу у цій справі не є співмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, в той же час не наводить жодних доводів щодо неспівмірності витрат з розміром присуджених судом першої інстанції сум.

Виходячи з вищенаведеного, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачені ст.317 КАС України підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2023 року у справі №160/19284/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Н.А. Бишевська

суддя Я.В. Семененко