Справа № 380/4120/24
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2024-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/4120/24 пров. № А/857/8463/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення,

суддя у І інстанції Кухар Н.А.

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 28 березня 2024 року,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на його користь 56946,22 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28.03.2024 у справі № 380/4120/24, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, вказаний позов було задоволено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні врегульовані Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України). Оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби остаточний розрахунок, то позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено Військовою частиною НОМЕР_1 , яка у своїй скарзі просила таке змінити та відмовити позивачу у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Вважає, що спірні правовідносини регулюються не КЗпП України, а спеціальним законодавством, оскільки позивач є військовослужбовцем. Серед іншого зазначає, що на момент видання наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №207 від 18.09.2018 позивачем погоджено проведення усіх необхідних розрахунків, позивач претензій до Військової частини НОМЕР_1 при звільненні не мав. Звертає увагу, що здійснений відповідачем розрахунок і виплата сум належних позивачу при звільненні, останнім не оскаржувалися. Доказів звернення позивача до суду з позовом про нараховані/ненараховані суми під час звільнення судом не встановлено, сторонами не надано. Вважає, що оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.

Також зазначає, що оскільки відповідач добровільно виконав рішення (від 23.02.2023 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.12.2023 у справі №380/18673/22), якими присуджено на користь позивача певні суми коштів, то статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Тобто, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення КЗпП України передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

На переконання скаржника, у цих правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, щодо виплати позивачу середнього заробітку за період з 19.09.2018 до 18.07.2022 та з 19.07.2022 по 28.01.2024.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до Витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.09.2018 № 207 старшого солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , водія 1 розвідувального відділення 2 розвідувального взводу розвідувальної роти Військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом від 18.07.2018 № 61-РС (по особовому складу) у запас за підпунктом к пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, з 18.09.2018 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03.11.2021 у справі №380/8660/21 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з січня 2015 року по лютий 2018 року; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з січня 2015 року по лютий 2018 року включно відповідно до Закону України Про індексацію грошових доходів населення та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.03.2022 у справі № 380/8660/21 рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03.11.2021 у справі № 380/8660/21 змінено шляхом доповнення частини третьої резолютивної частини рішення суду наступним реченням: Нарахування та виплату індексації з січня 2015 року по лютий 2018 року включно проводити із вирахуванням вже виплачених протягом спірного періоду сум індексації..

На виконання вищевказаного рішення Військовою частиною НОМЕР_1 позивачу було нараховано індексацію грошового забезпечення, при нарахуванні індексації грошового забезпечення базовим місяцем став вересень 2015 року та березень 2018 року.

Враховуючи, що при нарахуванні індексації грошового забезпечення відповідачем базовим місяцем став вересень 2015 року та березень 2018 року, що є помилковим, на думку позивача, останній звернувся з позовом до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.02.2023 у справі №380/18673/22 визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2015 по 28.02.2018 з урахуванням базового місяця січень 2016 року; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2015 по 28.02.2018 з урахуванням базового місяця січень 2008 року та здійснити виплату з урахування виплаченої суми.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.12.2023 у справі №380/18673/22 рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23.02.2023 у справі № 380/18673/22 змінено в абзацах другому, третьому резолютивної частини рішення дату 01 січня 2015 року на дату 01 грудня 2015 року; У решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.02.2023 залишено без змін.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23.02.2023 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.12.2023 у справі №380/18673/22 відповідач нарахував та виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 з урахуванням базового місяця січень 2008 року у розмірі 79234,28 грн, що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку, наявною в матеріалах справи.

Вважаючи, що станом на день виключення із списків особового складу з ним не було проведено повного розрахунку, ОСОБА_1 за захистом своїх прав звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Правовідносини щодо грошового забезпечення військовослужбовців регулюються Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011), постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» від 07.11.2007 № 1294, постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» від 22.09.2010 № 889, проте не регулюють питання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку із затримкою виплат роботодавцем сум під час звільнення.

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону №2011 держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 затверджений Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок № 159).

Дія Порядку №159 поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року (пункт 1-3 Порядку № 159).

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум (частина 1 статті 116 КЗпП України, у редакції до 19.07.2022).

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) під час розгляду та вирішення конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, де визначені основні трудові права працівників.

Спеціальним законодавством, що регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, що складаються під час звільнення військовослужбовців.

Аналогічний висновок застосування норм КЗпП України під час вирішення питання відповідальності за затримку розрахунку під час звільнення військовослужбовців сформульований Верховним Судом у справах № 823/1023/16, №807/3664/14, № 826/15235/16.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 821/1083/17 зазначила:

- «умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. Під час дотримання наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо); аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно; оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, що передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає унаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення».

Відповідно до статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи щодо захисту права працівника на своєчасне одержання плати за виконану роботу.

Таким чином, із системного тлумачення положень частин першої та другої статті 117 КЗпП України можна дійти висновку, що частина 1 цієї статті стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишніми працівниками, а частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних працівникові сум, то коли спір вирішений на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (частина 1 статті 117 КЗпП України).

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, що передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає унаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення (висновки Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 810/451/17).

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України під час вибору і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до Витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.09.2018 № 207 старшого солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , водія 1 розвідувального відділення 2 розвідувального взводу розвідувальної роти Військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом від 18.07.2018 № 61-РС (по особовому складу) у запас за підпунктом к пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, з 18.09.2018 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення

Натомість, за вирішенням спору щодо належних йому під час звільнення виплат, позивач звернувся до адміністративного суду 31.05.2021 (справа №380/8660/21), тобто майже через 3 роки після звільнення.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що здійснений відповідачем розрахунок і виплачені позивачу під час виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів грошового забезпечення, суми не були спірними на час звільнення та протягом майже 3 років ОСОБА_1 , не здійснював дій, прямованих на перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення.

Суд зазначає, що спір у справі, яка розглядається, стосується питання застосування частини другої статті 117 КЗпП України у випадку, якщо безпосередньо після звільнення між працівником і роботодавцем не виникло спору щодо належних звільненому працівникові сум.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 28.11.2022 при розгляді справи №380/693/20, який в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору.

З огляду на встановлені обставини, оцінені докази і доводи, з урахуванням висновків Верховного Суду у справі №380/693/20 щодо застосування статті 117 КЗпП України, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення, оскільки під час нарахування і виплати позивачу належних під час виключення зі списків особового складу військової частини всіх видів грошового забезпечення був відсутній спір про індексацію грошового забезпечення, а тому підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України немає.

При цьому, висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові 26.02.2020 у справі №821/1083/17 (на яку посилається суд першої інстанції), зазначених висновків суду не спростовує, адже вказана справа стосувалася інших аспектів застосування статті 117 КЗпП України, а саме чи припиняється обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за затримку розрахунку після прийняття судом рішення про стягнення відповідних сум, належних працівнику при звільненні.

У справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, у зв`язку з чим відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Крім того, у справі №821/1083/17 позивачка за вирішенням трудового спору щодо неповного розрахунку звернулася у строк, що не перевищував двох місяців, і питання строку та наявності права у останньої на виплату середнього заробітку за затримку розрахунку, які належали працівнику при звільненні, не було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у вказаній справі.

Натомість, у даному випадку, за вирішенням відповідного спору ОСОБА_1 звернувся майже через 3 роки після звільнення, тобто спір щодо невиплачених при звільненні сум між роботодавцем і працівником виник через значний час після звільнення.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд першої інстанції на вищенаведені обставини уваги не звернув, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

За правилами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, при вирішенні цього публічно-правового спору суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та допустив невідповідність висновків, викладених у його судовому рішенні, таким обставинам. Відтак, апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 слід задовольнити, скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року у справі № 380/4120/24 скасувати та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк