Справа № 320/27782/23
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2024-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2024 року № 320/27782/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі по тексту також відповідач, ГУ ДПС у Київській області), в якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, Головного управління ДПС у Київській області №47195-51 від 28.02.2018 на суму 1029,12 грн, №47196-51 від 28.02.2018 на суму 2913,92 грн, №47197-51 від 28.02.2018 на суму 1336,96 грн, №47198-51 від 28.02.2018 на суму 1323,52 грн, №0-1001 від 11.03.2019 на суму 1197,32 грн, №0-1001 від 11.03.2019 на суму 3390,15 грн, №0-1001 від 11.03.2019 на суму 1555,47 грн, №0-1001 від 11.03.2019 на суму 1539,83 грн, №0-1001 від 10.03.2020 на суму 1342,04 грн, №0-1001 від 10.03.2020 на суму 1743,48 грн, №0-1001 від 10.03.2020 на суму 3799,93 грн, №0-1001 від 10.03.2020 на суму 1725,95 грн, №0-1001 від 10.03.2020 на суму 3334,23 грн, №0-1001 від 16.03.2021 на суму 1518,92 грн, №0-1001 від 16.03.2021 на суму 1973,27 грн, №0-1001 від 16.03.2021 на суму 4300,76 грн, №0-1001 від 16.03.2021 на суму 1953,43 грн, №0-1001 від 16.03.2021 р. на суму 3773,68 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач повідомив, що після отримання акта опису майна у податкову заставу шляхом направлення адвокатських запитів він дізнався про наявність податкового боргу на загальну суму 64 528,07 грн з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості.

Позивач вважає спірні податкові повідомлення-рішення такими, що не відповідають вимогам статті 266 Податкового кодексу України, а тому підлягають скасуванню.

Позивач наголошує, що він з 2004 року постійно проживав у м. Києві, про що ГУ ДПС у м. Києві відомо з поданих позивачем щорічних податкових декларацій про майновий стан і доходи із зазначенням податкової адреси, а також з листування позивача з ГУ ДПС у м. Києві. Відображення контролюючим органом (відповідачем) в інформаційній системі ІТС «Податковий блок» даних реєстрації позивача у Київській області є неправильною/помилковою. В свою чергу, направлення податкових повідомлень-рішень з порушенням вимог статті 42 ПК України призводить до їх протиправності.

Позивач вважає, що у зв`язку з тим, що його податковою адресою є м. Київ, саме ГУ ДПС у м. Києві, а не відповідачу, надано повноваження на складення податкових повідомлень-рішень по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відносно позивача.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.10.2023 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що згідно даних Реєстру платників податків на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки/АІС Податковий блок, платник податків ОСОБА_1 має право власності на об`єкти оподаткування згідно переліку, які знаходяться у Львівській та Чернігівській областях.

Відповідач стверджує, що спірні податкові повідомлення-рішення направлені позивачу за його податковою адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, на думку відповідача, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

У відзиві на позовну заяву відповідач просить розглядати справи за участі представника ГУ ДПС у Київській області.

Розглянувши вказану заяву, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах:

1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;

2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;

4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років»;

6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.

Умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.

Для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо:

1) прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище;

2) оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію;

3) оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг;

4) припинення за зверненням суб`єкта владних повноважень юридичних осіб чи підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців у випадках, визначених законом, чи відміни державної реєстрації припинення юридичних осіб або підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців;

5) оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо в`їзду (виїзду) на тимчасово окуповану територію;

6) оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

7) стягнення грошових сум, що ґрунтуються на рішеннях суб`єкта владних повноважень, щодо яких завершився встановлений цим Кодексом строк оскарження;

8) типові справи;

9) оскарження нормативно-правових актів, які відтворюють зміст або прийняті на виконання нормативно-правового акта, визнаного судом протиправним і нечинним повністю або в окремій його частині;

10) інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження;

11) перебування іноземців або осіб без громадянства на території України.

Отже, частиною четвертою вищевказаної статті імперативно визначено категорії справ, які підлягають розгляду виключно за правилами загального позовного провадження.

Із положеннями наведеної правової норми процесуального закону перекликаються й приписи частини четвертої статті 257 КАС України, яка відносить справи в аналогічних спорах до переліку справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Частина ж друга статті 257 КАС України визначає, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Частиною третьою цієї ж статті передбачено, що при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Предметом позову у даній справі є оскарження податкових повідомлень-рішень відповідача.

Оскільки дана справа не віднесена до імперативно визначеного переліку справ, які підлягають розгляду виключно за правилами загального позовного провадження, процесуальні перешкоди для розгляду цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження відсутні.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 27.07.2021 у справі №340/1901/20, від 28.07.2021 у справі №160/6740/20, від 22.07.2021 у справі №460/6542/20, від 29.07.2021 у справі №340/1727/20, від 05.08.2021 у справі №200/5490/20-а, від 23.06.2021 у справі №520/13014/2020 та багатьох інших.

Також суд зазначає, що оцінити значення справи для сторін і значний суспільний інтерес має суд в рамках конкретних правовідносин, з яких виник спір. Це означає, що вказані підстави (для розгляду справи за правилами загального позовного провадження) повинні мати своєрідне конкретизоване пояснення у вимірі певної справи; посилання на ці підстави безвідносно до конкретних фактичних підстав не достатньо для того, щоб вимагати розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом в численних постановах, зокрема, від 26 травня 2022 року у справі №640/594/20, від 22 жовтня 2021 року у справі № 200/6491/20-а, від 07 жовтня 2021 року у справі № 640/23517/20, від 05 жовтня 2021 року у справі № 640/23385/20, від 05 серпня 2021 року у справі № 200/5490/20-а, від 22 липня 2021 року у справі № 460/6542/20, від 23 червня 2021 року у справі № 520/13014/2020 тощо.

При цьому суд зауважує, що лише посилання на наявність у учасника процесу бажання щодо здійснення розгляду справи за правилами загального, а не спрощеного, позовного провадження не є достатньою підставою для задоволення відповідного клопотання, оскільки характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, як і не вимагають обов`язкового розгляду справи саме за правилами загального позовного провадження лише з урахуванням викладеного волевиявлення учасника процесу про це. У протилежному випадку суди б мусили розглядати в обов`язковому порядку у судових засіданнях за правилами загального позовного провадження усі справи, в яких учасником процесу повідомлено про особливу важливість для нього такої справи, що зводило б нанівець власну оцінку судом обставин справи через призму необхідності чи доцільності проведення судового засідання, та нівелювало б практичну ефективність інституту спрощеного провадження в принципі. В умовах надмірного навантаження судів справами такий алгоритм дій явно б не сприяв процесуальній економії. Обставини даної справи, на переконання суду, не потребують для встановлення об`єктивної істини ані обов`язкового проведення судового засідання, ані здійснення трансформації форми адміністративного судочинства зі спрощеного у загальне позовне провадження, оскільки повний та всебічний розгляд справи є загальною процесуальною вимогою для кожного судового провадження, незалежно від його форми або того, проводиться судове засідання у справі чи ні. Крім того, суд зауважує, що розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання не позбавляє учасника процесу можливості надати будь-які докази чи письмові документи чи надати пояснення, виклавши їх у письмовій формі.

Також суд зазначає, що практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 8 грудня 1983 року у справі Ахеп v. Germany, заява №8273/78, рішення від 25.04.2002 року , заява №64336/01). Так, y випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (не в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

При цьому, положення Кодексу адміністративного судочинства України гарантують права учасників справи безпосередньо знайомитись з матеріалами справи, зокрема і з аргументами іншої сторони та інших учасників та реагувати на ці аргументи відповідно до процесуального законодавства.

З урахуванням викладеного, суд не вбачає підстав для задоволення заяви відповідача.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

у с т а н о в и в:

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 13.10.2023 №350358083, позивач є власником наступних об`єктів нерухомості: житловий будинок загальною площею 614,9 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; квартира загальною площею 159,8 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , дата реєстрації права власності 12.10.2009; житловий будинок загальною площею 455,3 кв.м, який знаходиться за адресою АДРЕСА_4 , дата реєстрації права власності 23.09.2014; житловий будинок загальною площею 208,9 кв.м, який знаходиться за адресою АДРЕСА_5 , дата реєстрації права власності 23.09.2014; житловий будинок загальною площею 206,8 кв.м, який знаходиться за адресою АДРЕСА_6 , дата реєстрації права власності 23.09.2014; житловий будинок загальною площею 160,8 кв.м, який знаходиться за адресою АДРЕСА_7 , дата реєстрації права власності 23.09.2014.

Відповідачем винесено ОСОБА_1 податкові повідомлення-рішення №47195-51 від 28.02.2018 на суму 1029,12 грн, №47196-51 від 28.02.2018 на суму 2913,92 грн, №47197-51 від 28.02.2018 на суму 1336,96 грн, №47198-51 від 28.02.2018 на суму 1323,52 грн, №0-1001 від 11.03.2019 на суму 1197,32 грн, №0-1001 від 11.03.2019 на суму 3390,15 грн, №0-1001 від 11.03.2019 на суму 1555,47 грн, №0-1001 від 11.03.2019 на суму 1539,83 грн, №0-1001 від 10.03.2020 на суму 1342,04 грн, №0-1001 від 10.03.2020 на суму 1743,48 грн, №0-1001 від 10.03.2020 на суму 3799,93 грн, №0-1001 від 10.03.2020 на суму 1725,95 грн, №0-1001 від 10.03.2020 на суму 3334,23 грн, №0-1001 від 16.03.2021 на суму 1518,92 грн, №0-1001 від 16.03.2021 на суму 1973,27 грн, №0-1001 від 16.03.2021 на суму 4300,76 грн, №0-1001 від 16.03.2021 на суму 1953,43 грн, №0-1001 від 16.03.2021 р. на суму 3773,68 грн, якими донараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017-2020 роки.

Означені податкові повідомлення-рішення, направлені відповідачем позивачу за адресою АДРЕСА_8 , однак були повернуті без вручення з відміткою «не проживає».

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем цих податкових повідомлень-рішень, позивач звернувся з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, визначення платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 №2755-VI (далі по тексту - ПК України).

Відповідно до підпункту 14.1.39. пункту 14.1. статті 14 ПК України грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податкове зобов`язання та/або інше зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності та пеня.

Згідно з підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

В силу положень пункту 265.1 статті 265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

У відповідності до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

В силу вимог підпункту 266.2.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України).

Згідно з підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України).

Відповідно до підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку:

а) за наявності у власності платника податку одного об`єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється, виходячи з бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпунктів «а» або «б» підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті та відповідної ставки податку;

б) за наявності у власності платника податку більше одного об`єкта житлової нерухомості одного типу, в тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів зменшеної відповідно до підпунктів «а» або «б» підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті та відповідної ставки податку;

в) за наявності у власності платника податку об`єктів житлової нерухомості різних видів, у тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів, зменшеної відповідно до підпункту «в» підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті та відповідної ставки податку;

г) сума податку, обчислена з урахуванням підпунктів «б» і «в» цього підпункту, розподіляється контролюючим органом пропорційно до питомої ваги загальної площі кожного з об`єктів житлової нерухомості.

В свою чергу, положеннями пункту 45.1 статті 45 ПК України визначено, що платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу.

Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі.

Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.

Таким чином, зі змісту наведених норм вбачається, що факт отримання податкового повідомлення-рішення платником податків має важливе значення, оскільки з цим моментом законодавство пов`язує відлік певних строків. Вважається, що податкове повідомлення-рішення належним чином вручене, якщо вони надіслані за адресою платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові. Під адресою платника слід розуміти його місце проживання або податкову адресу.

Судом встановлено, та підтверджується наявною в матеріалах справи копією паспорта громадянина України, що зареєстрованим місцем проживання позивача з 17.08.2004 є АДРЕСА_9 , про що здійснено відповідний запис на стор. 12 паспорта.

Довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 01.09.2020 №13008249 підтверджується, що позивач проживає за адресою є АДРЕСА_9 з 17.08.2004 по теперішній час.

На підтвердження обізнаності контролюючого органу (ГУ ДПС у м. Києві) щодо податкової адреси (місця проживання) позивача платника податків, матеріали справи містять копію звітної податкової декларації про майновий стан і доходи позивача за 2016 рік, в якій в якості податкової адреси вказано АДРЕСА_9 , з доказами вручення її засобами поштового зв`язку ДПІ в Шевченківському районі м. Києва; копію звітної податкової декларації про майновий стан і доходи позивача за 2016 рік, в якій в якості податкової адреси вказано АДРЕСА_9 , з доказами направлення її засобами поштового зв`язку ДПІ в Шевченківському районі м. Києва; листи ГУ ДФС у м. Києві від 05.09.2017, від 15.08.2018, адресовані позивачу із зазначенням адреси АДРЕСА_9 , акт про результати камеральної перевірки своєчасності подання податкової декларації про майновий стан і доходи ГУ ДФС у м. Києві від 21.12.2017, в якому зазначено місцезнаходження (місце проживання) позивача - АДРЕСА_9 , та винесене на його підставі податкове повідомлення-рішення від 16.01.2018 із зазначенням аналогічної податкової адреси позивача.

Відповідачем, в свою чергу, не надано жодних доказів, якими б підтверджувалась правомірність визначення податковою адресою позивача - АДРЕСА_8 .

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 18.07.2024 у справа № 320/6197/22, звернуто увагу на те, що відповідно до абзацу першого частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Ця норма узгоджується як з приписами абзацу першого пункту 56.4 статті 56 ПК України, відповідно до якої обов`язок доведення, що будь-яке нарахування, здійснене контролюючим органом у випадках, визначених ПК України, або будь-яке інше рішення контролюючого органу є правомірним, покладено на контролюючий орган, так і з нормою підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 ПК України щодо презумпції правомірності рішень платника податків, які в сукупності закріплюють презумпцію добросовісності податкової поведінки платника податків.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2022 у справі № 160/3364/19 зроблено висновки про те, що під час вирішення спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (пункт 66 Постанови).

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази реєстрації місця проживання позивача за адресою АДРЕСА_9 та обізнаність контролюючого органу ГУ ДПС у м. Києві щодо податкової адреси позивача, за відсутності жодного документального підтвердження відповідачем правомірності вказання ним податковою адресою позивача АДРЕСА_8 , Київська обл, суд дійшов висновку про порушення відповідачем імперативно визначеного підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України обов`язку здійснення обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості, тобто, ГУ ДФС у м. Києві та його правонаступником - ГУ ДПС у м. Києві.

При цьому, судом не досліджується питання правомірності нарахування позивачу спірними податковими повідомленнями-рішення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскільки такі податкові повідомленнями-рішення винесені неналежним контролюючим органом, що є самостійною та достатньою підставою для визнання їх протиправними та скасування.

Щодо поданого відповідачем клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, суд зазначає таке.

Виходячи з положень пункту 58.3 статті 58 ПК України податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику) (пункт 42.2 статті 42 ПК України).

В свою чергу, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідачем надіслано всі спірні податкові повідомлення-рішення не за податковою адресою, що мало наслідком невручення їх позивачу з незалежних від нього підстав.

Оскільки з матеріалів справи вбачається, що додатками до листа відповідача від 23.06.2023 вказано копії податкових повідомлень-рішень по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки 2017-2020 роки, враховуючи формування позовної заяви в системі «Електронний суд» 20.07.2023, у суду відсутні підстави вважати пропущеним строк звернення позивача до суду, що, в свою чергу, має наслідком відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.

Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.

Таким чином, позов слід задовольнити повністю.

Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 858,88 грн, що підтверджується квитанцією від 20.07.2023 №68196.

Враховуючи задоволення позову, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 858,88 грн, підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень ГУ ДПС у Київській області.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області №47195-51 від 28.02.2018, №47196-51 від 28.02.2018, №47197-51 від 28.02.2018, №47198-51 від 28.02.2018, №0-1001 від 11.03.2019, №0-1001 від 11.03.2019, №0-1001 від 11.03.2019, №0-1001 від 11.03.2019, №0-1001 від 10.03.2020, №0-1001 від 10.03.2020, №0-1001 від 10.03.2020, №0-1001 від 10.03.2020, №0-1001 від 10.03.2020, №0-1001 від 16.03.2021, №0-1001 від 16.03.2021, №0-1001 від 16.03.2021, №0-1001 від 16.03.2021, №0-1001 від 16.03.2021.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_10 ) судовий збір у розмірі 858,88 грн (вісімсот п`ятдеся вісім грн 88 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДПС у Київській області (ідентифікаційний код 44096797, місцезнаходження: 03151, м. Київ, вул. Святослава Хороброго, 5а).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Дудін С.О.