Справа № 130/2570/24
Суддя: Шепель К. А.
Дата ухвалення: 2024-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" жовтня 2024 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області,

в складі судді Костянтина Шепеля,

із секретарем судового засідання Раїсою Буга

розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом адвоката Співак Вероніки Вікторівни в інтересах ОСОБА_1 до Жмеринського відділу Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області, про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення від 30 серпня 2024 року за частиною другою статті 203 КУпАП, -

приходить до такого.

Позиція позивача

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Співак В.В. - звертається до суду з цим позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення ПН МВН 002716 від 30 серпня 2024 року, складену Жмеринським відділом Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області за частиною другою статті 203 КУпАП відносно громадянки російської федерації ОСОБА_1 , а також стягнути на користь позивачки понесені нею судові витрати.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що Жмеринським відділом Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області винесена постанова про накладення адміністративного стягнення ПН МВН 002716 від 30 серпня 2024 року за частиною другою статті 203 КУпАП, де зазначено, що ОСОБА_1 прибула в Україну 17 березня 2021 року і, ухиляючись від виїзду з України, перевищила встановлений строк перебування в Україні більш як на 30 днів, чим порушила вимоги частини третьої статті 3, частину третю статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року, підпункт 2 пункту 2 Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та ОБГ на території України, затвердженого Постановою КМУ від 15 лютого 2012 року № 150 (в редакції постанови КМУ від 12 вересня 2023 року № 979), та постановлено накласти адміністративне стягнення у розмірі 3400 грн. З даною постановою не погоджується, оскільки при її складанні не були враховані обставини та події, які передували накладенню адміністративного стягнення, також повністю проігноровані висновки, зроблені у справах №120/17964/23, 120/8807/21-а, 120/294/23, де зазначено, що ОСОБА_1 весь час знаходиться законно на території України, а тому вважає, що складу адміністративного правопорушення у її діях немає.

30 серпня 2024 року ОСОБА_1 були надані пояснення стосовно законності перебування на території України, де було наголошено на висновках, зроблених у рішеннях суду у справах №120/17964/23, 120/8807/21-а, 120/294/23 про законність перебування, а також про те, що саме вона перебувала на території України законно як особа, громадянство якої підтверджувалося належним документом - паспортом громадянина України. Поряд з цим, визнання через багато років вказаного паспорта таким, що був виданий з порушенням чинного на той час законодавства та із вини офіційної посадової особи начальника Жмеринського РВ УМВС України у Вінницькій області спричинило відстоювання своїх прав у судах вже більше чотирьох років. Крім того, 30 серпня 2024 року на виконання резолютивної частини рішення Вінницького окружного адміністративного суду №120/17964/23, що залишене в силі Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23 серпня 2024 року, ОСОБА_1 подала повний пакет документів для отримання посвідки на постійне місце проживання.

2 листопада 2023 року ОСОБА_1 було отримано лист від Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області (Жмеринський відділ) за вих. № 0518-788/0518 1-23, у якому містилась відмова у прийнятті документів для оформлення посвідки на постійне місце проживання у зв`язку із порушенням строку перебування на території України. Крім того, відповідач відмовляв двічі у наданні дозволу на імміграцію, що успішно оскаржено позивачкою (рішення Вінницького окружного адміністративного суду у справах № 120/8807/21-а та 120/294/23). Отже, відповідачу було відомо щодо обставин про знаходження ОСОБА_1 на території м. Жмеринка ще задовго до винесення постанови ПН МВН 002716 від 30 серпня 2024 року.

Зауважила, що отримавши дозвіл на імміграцію від 9 жовтня 2023 року, згідно з рішенням №8746, ОСОБА_1 17 жовтня 2023 року прийшла в Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області (Жмеринський відділ) з повним пакетом документів для оформлення посвідки на постійне проживання. Проте, їй спочатку в усній формі було відмовлено у прийнятті документів, тому ОСОБА_1 написала заяву від 17 жовтня 2023 року, зареєстровану за № Х -22/6/0518-23, для отримання письмової відповіді стосовно причин відмови у прийнятті документів для отримання посвідки на постійне проживання. Звернула увагу, що ОСОБА_1 жодного разу не притягувалась до адміністративної чи до будь-якої іншої відповідальності за порушення строку перебування на території України. За останні три роки стосовно ОСОБА_1 було здійснено та ініційовано Управлінням державної міграційної служби України у Вінницькій області безліч перевірок, крім того ОСОБА_1 декілька разів запрошувалась до Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області, адже відповідач знав про місце перебування позивача, неодноразово перевіряв її документи й починаючи з 2021 року і по сьогоднішній день, справа ОСОБА_1 перебувала у судах на всіх рівнях інстанцій. Якби відповідач не порушував прав ОСОБА_1 та видав дозвіл на імміграцію без винесення рішень про відмову, тоді б не виникло трьохрічної боротьби в судах ОСОБА_1 за можливість отримання від відповідача належного ставлення до неї як до людини та оформлення дозволу на імміграцію, а в подальшому - посвідки на постійне проживання. Фактично відповідач сам спричинив такий довготривалий розгляд заяви дозволу на імміграцію, що в свою чергу унеможливлювало звернення ОСОБА_1 за посвідкою про постійне проживання. Підставою для отримання посвідки є дозвіл на імміграцію, який видає Державна міграційна служба України. Дії суб`єкта владних повноважень були оскаржені, згідно з рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2024 року по справі № 120/17964/23, яке було залишено в силі Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23 серпня 2024 року, та зобов`язано Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області прийняти та розглянути документи громадянки російської федерації ОСОБА_1 для оформлення посвідки на постійне проживання в Україні. В даному рішенні суд дійшов висновку, що дії Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області щодо відмови громадянці російської федерації ОСОБА_1 у прийнятті документів для оформлення посвідки на постійне проживання в Україні є протиправними.

Крім того, 9 жовтня 2023 року було прийнято рішення №8746 про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 4 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію», що свідчить про наявність правових підстав для законного перебування позивачки на території України. Відповідно до статті 9 Закону України "Про імміграцію" термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання. Зауважила, що ще 22 травня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до ДМС із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, проте лише 9 жовтня 2023 року ДМС було прийнято відповідне рішення з вказаного питання, в зв`язку з чим безпідставними є доводи відповідача з приводу того, що громадянка російської федерації ОСОБА_1 знаходиться на території України з порушенням строків перебування.

ОСОБА_1 протягом трьох років оскаржує рішення Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області. Крім того, було проведено ряд перевірок, ініційованих з боку відповідача, тому позивачка фактично не могла виїжджати за межі України, так як тривали судові процеси, був необхідний збір доказів, відповідач викликав її для отримання пояснень, перевіряли правоохоронні органи її місцезнаходження та проживання. Також, 3 липня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) за примусовим виконанням рішення Вінницького окружного адміністративного суду 10 квітня 2023 року по справі № 120/294/23, на підставі чого відкрито виконавче провадження ВП № 7214904. 16 жовтня 2023 року надійшла відповідь боржника, в якій зазначено, що 9 жовтня 2023 року за результатами повторного розгляду заяви, на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду у справі №120/294/23, громадянці російської федерації ОСОБА_1 надано дозвіл на імміграцію в Україну за № 8746.

Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області, починаючи із 9 листопада 2020 року і аж по сьогоднішній день, створювало перепони у можливості отримання дозволу на імміграцію та отримання посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 . Тобто відповідач сам спричинив довготривалий розгляд, тому відсутній склад адміністративного правопорушення за частиною другою статті 203 КУпАП у діях ОСОБА_1 .

Позиція відповідача

Представник відповідача Жмеринського відділу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області Наливайко Б.О. надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги позивача не визнає та вважає, що позовна заява громадянки російської федерації ОСОБА_1 є необгрунтована та подана з метою невірного застосування норм матеріального права до спірних правовідносин. У своїй позовній заяві позивачка не погоджується із постановою Жмеринського відділу УДМС у Вінницькій області від 30 серпня 2024 року ПНМВН 002716 з підстави того, що вона вважає, що оскільки не були враховані обставини та події, які передували накладанню адміністративного стягнення, були також повністю проігноровані висновки, зроблені у справах № 120/17964/23, № 120/8807/21-а, № 120/294/23, де зазначено, що ОСОБА_1 весь час знаходиться законно на території України, тому даний факт не потребує доказуванню, а відтак адміністративного правопорушення згідно з частиною другою статті 203 КУпАП у її діях позивача немає. Правова позиція Жмеринського відділу УДМС у Вінницькій області повністю спростовує доводи позивача та полягає у наступному. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники, не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Пленум ВС України у пункті 7 Постанови № 14 від 18 грудня 2009 року наголошує, що особи, які не брали участь у цивільній, господарській чи адміністративній справі, в якій судом ухвалене відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цим судовим рішенням. У такому випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів. Тобто якщо у справі беруть участь нові особи, то преюдиційний характер рішення втрачається. Тому не можуть мати преюдиційного значення рішення суду в тотожних за фабулою справах, але за позовом іншого позивача або за участю додаткового співвідповідача.

Враховуючи наведене, слід зазначити, що у даній справі беруть участь сторони, які не були учасниками судових процесів у справах № 120/17964/23, 120/8807/21-а, 120/294/23, а саме учасником даних справ не був Жмеринський відділ УДМС у Вінницькій області, а тому дані обставини встановленні у рішеннях вищезазначених справах оспорюються Жмеринським відділ УДМС у Вінницькій області, а відтак суд має ухвалити дане рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказах, не посилаючись на висновки попередніх рішень.

ОСОБА_1 народилася на території російської федерації 2 липня 1995 року у верхньоландеховському районні, с. верхній ландех, російська федерація. Мати позивачки ОСОБА_3 громадянка російської федерації, батько позивачки ОСОБА_1 за національністю таджик, громадянства України не отримував. У 1997 році позивачка у дворічному віці разом із матір`ю ОСОБА_3 переїхали до України, де матір у 1999 році отримала дозвіл на імміграцію до України разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_1 , як громадянкою російської федерації. Незважаючи на те, що позивачка знала, що вона є громадянкою рф, ОСОБА_1 , без процедури набуття громадянства України отримала паспорт громадянина України у Жмеринському РВ УМВС України у Вінницькій області 8 липня 2011 року.

8 липня 2020 року при зверненні позивачем до Вінницького районного відділу Управління Державної Міграційної служби України у Вінницькій області з питань обміну паспорта громадянина України зразка 1994 року було виявлено, що ОСОБА_1 не є громадянкою України і відповідну процедуру набуття громадянства не проходила.

В свою чергу, перевіркою Жмеринського районного відділу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області щодо законності видачі паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_1 було підтверджено видачу паспорта громадянина України на це ім`я з порушенням законодавства, яке діяло на той час. Відповідною перевіркою було встановлено, що колишній завідувач паспортного відділу Жмеринського РВ УМВС України у Вінницькій області не дотримався наказу МВС України від 15 червня 2006 року № 600 та не з`ясував належності ОСОБА_1 до громадянства України. Відтак, за результатами службової перевірки від 8 вересня 2020 року паспорт громадянина України, виданий № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 визнано не дійсним та визнано таким, що підлягає вилученню та знищенню. Отже, враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1 не є громадянкою України і до громадянства України ніколи не належала.

Крім того, ОСОБА_1 при отриманні паспорта громадянина України у 2011 році була громадянкою російської федерації, що підтверджується паспортом громадянина російської федерації, серія НОМЕР_2 , виданий 7 липня 2009 року, по якому вона в`їхала на територію України. Згодом позивачем паспорт громадянина Російської Федерації було замінено на паспорт громадянина російської федерації, серія НОМЕР_3 , виданий 19 серпня 2015 року Міжрайонним відділом УФМС росії, по іванівській області, в м. пучеж, російська федерація. 15 жовтня 2020 року громадянка російської федерації ОСОБА_1 отримала паспорт громадянина російської федерації для виїзду за кордон, який виданий МЗС росії (Посольство російської федерації в Україні). Отже, ОСОБА_1 завжди була громадянкою російської федерації, що було приховано від Жмеринського РВ УМВС України у Вінницькій області при отримані паспорта громадянина України, а відтак ОСОБА_1 проживала на території України як громадянка російської федерації з порушенням міграційного законодавства.

З часу скасування її паспорта громадянина України, а саме з 8 вересня 2020 року, вона не вживала заходів для отримання документів для законного проживання на території України та не виїжджала з території України до 17 березня 2021 року, де того ж дня повернулась до України, а відтак уже з даного факту вбачається перевищення 90 денного терміну протягом 180 днів для безвізового порядку в`їзду. Натомість, перебуваючи на території України з порушенням міграційного законодавства, 22 травня 2021 року ОСОБА_4 звернулась до Жмеринського районного відділу Управління ДМС України у Вінницькій області із заявою про отримання дозволу на імміграцію. Заява про отримання дозволу мотивована тим, що відповідно до пункту 4 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію» ОСОБА_1 є онукою громадянки України, а саме ОСОБА_5 та має право на отримання дозволу на імміграцію. Розглянувши дану заяву, УДМС у Вінницькій області встановлено, що 22 травня 2021 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про отримання дозволу на імміграцію до територіального підрозділу з порушенням пункту 2 частини першої статті 9 Закону України «Про імміграцію», а саме перебувала на території України на незаконних підставах.

Згідно з пунктом 4 Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20 липня 2015 року №884, обчислення дозволеного іноземцю строку перебування здійснюють посадові особи ДМС шляхом відрахування 180 днів назад від дня контролю (дня, на який необхідно визначити законність перебування іноземця на території України). Іноземець не порушив зазначений строк, якщо в межах цього 180-денного періоду він перебував на території України не більше 90 днів. Тобто, день контролю законності перебування громадянки рф ОСОБА_1 на території України, є день із зверненням із заявою про набуття дозволу на імміграцію, а саме 22 травня 2021 року. З 22 травня 2021 року відраховуємо 180 днів назад отримуємо 22 листопада 2020 року, відтак з 22 листопада 2020 року по 22 травня 2021 року громадянка рф перевищила 90 денний термін перебування на території України.

Враховуючи вимоги діючих на той час правових норм та відомості, які отримані з системи «Аркан», установлено, що громадянка рф ОСОБА_1 виїжджала з території України з 2016 року по 22 травня 2021 року лише один раз: 17 березня 2021 року, того ж дня повернулась до України, а тому відповідна особа перебувала на території України з порушенням правил перебування іноземців на території України з безвізовим в`їздом перевищила термін перебування на території України більше 90 днів. При отриманні дозволу на імміграцію 22 травня 2021 року громадянка рф ОСОБА_1 перебувала на території України з порушенням терміну перебування.

Звернув увагу, що після повномасштабного вторгнення рф до України, відбувся ряд змін у законодавстві щодо перебування громадян країни агресора на території України, одна з яких - це прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2022 року № 692, згідно з якою з 1 липня 2022 року втратила чинність угода між урядом України та урядом російської федерації про безвізові поїздки громадян України і російської федерації та застосування деяких міжнародних договорів України з російською федерацією, підписана 16 січня 1997 року в москві. Відтак, громадянам російської федерації, які перебували на території України по без візу та у яких закінчився 90 денний термін перебування, з 1 липня 2022 року заборонено перебувати на території України по паспортам громадян російської федерації та паспортам громадянина російської федерації, що посвідчує особу громадянина російської федерації за межами російської федерації, а відтак дані особи мали б виїхати з території України або звернутися до ДМС України про продовженню свого терміну перебування на території України згідно з Порядком продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150. Громадяни російської федерації, які будуть заїжджати після 1 липня 2022 року зобов`язані перетинати кордон України по візам.

Ігноруючи прохання працівників територіального підрозділу, позивачка не скористалась Порядком 150 та не зверталась до територіального підрозділу ДМС України із заявою про продовження терміну перебування на території України на строк, необхідний для розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію та оформлення посвідки на постійне проживання, оскільки, відповідно до абзацу 3 пункту 5 Порядку 150 стосовно позивачки мав би бути складено адміністративний протокол за порушення терміну перебування на території України. Натомість, громадянка російської федерації ОСОБА_1 17 жовтня 2023 року звернулася до Жмеринського районного відділу Управління Держаної міграційної служби України у Вінницькій області із документами про отримання посвідки на постійне місце проживання з підстав отримання дозволу на імміграцію до України.

Під час перевірки документів було виявлено, що подані документи позивачем на отримання посвідки на постійне проживання в Україні не відповідають вимогам законодавства, а саме пункту 32 Порядку 321, у паспорті громадянки російської федерації № НОМЕР_4 ОСОБА_1 відсутня віза типу D, а також встановлено, що на сторінці 46 проставлено штампи про перетин кордону у напрямку «виїзд» 17 березня 2021 року та «в`їзд» 17 березня 2021 року, тобто порушення терміну перебування, а також, що у наданому паспортному документі відсутня відмітка про продовження строку перебування в Україні, тобто особа перебуває на території України без документів, які дають її право на законне проживання на території України під час звернення із заявою про отримання посвідки на постійне проживання. 2 листопада 2023 року Жмеринський районний відділ Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, керуючись абзацом другим пункту 21 Порядку 321, проінформував громадянку російської федерації про те, що поданні документи на оформлення посвідки на постійне проживання не відповідають вимогам законодавства. З вище наведеного вбачається, що громадянка російської федерації ОСОБА_1 з часу скасування її паспорта громадянина України та до 30 серпня 2024 року - дня винесення постанови про накладання адміністративного стягнення згідно з частиною другою статті 203 КУпАП - виїжджала з території України, лише один день 17 березня 2021 року, і цього ж дня повернулась на територію України. За продовженням терміну перебування у зв`язку із отриманням дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання до територіального підрозділу УДМС у Вінницькій області позивачка не зверталась, а відтак проживає буз належних документів та порушення терміну перебування на території України.

Щодо дотримання строку складання адміністративного протоколу зазначив, що ОСОБА_1 з 2021 року оскаржувала прийняті рішення УДМС у Вінницькій області про відмову у наданні дозволу на імміграцію до України та рішення про відмову у наданні посвідки на постійне проживання в України, УДМС у Вінницькій області не мало правових підстав для складання адміністративного протоколу, керуючись частиною дев`ятою статті 13 Закону України «Про імміграцію». Лише після закінчення судових процесів щодо оскарження рішення УДМС у Вінницькій області про відмову у наданні дозволу на імміграцію до України та оскарження рішення УДМС у Вінницькій області про відмову у наданні посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 була виявлена 30 серпня 2024 року у Жмеринському відділі УДМС у Вінницькій області. Цього ж дня Жмеринським відділом УДМС у Вінницькій області на громадянку російської федерації ОСОБА_1 за вчинення триваючого порушення, а саме незаконного проживання на території України з 2021 року, було складено адміністративний протокол згідно з частиною другою статті 203 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 3400 грн.

Враховуючи наведене, Жмеринський відділ УДМС у Вінницькій області вважає, що ОСОБА_1 перебуває у стані безперервного продовження бездіяльності, а саме невиконанням обов`язків, передбачених законом, а відтак ці дії безперервно порушують міграційне законодавство протягом довгого часу, а саме з 2021 року, а відтак двомісячний строк виявлення правопорушення, згідно зі статтею 38 КУпАП, при триваючому правопорушенні слід відраховувати з часу винесення останнього рішення по справі № 120/17964/23, а саме постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23 серпня 2024 року про відмову у наданні посвідки на постійне проживання.

Отже, представник відповідача вважає, що Жмеринський відділ УДМС у Вінницькій області повністю спростував доводи позивача, зазначені у позовній заяві, а позивачем не наведено жодного порушеного нормативного акту, який би давав підстави для скасування постанови від 30 серпня 2024 року.

Процесуальні рішення по справі, заяви та клопотання

Справа надійшла до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області 5 вересня 2024 року (а.с. 1).

Ухвалою суду від 10 вересня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою прийнято рішення про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Вказаною ухвалою суду відповідачеві запропоновано надати в строк п`ятнадцять днів з дня отримання ухвали відзив на позовну заяву, а також встановлено позивачу строк п`ять днів для подання відповіді на відзив, відповідачу - строк п`ять днів для надання заперечень (а.с. 80).

Копія позовної заяви з додатками були надіслані відповідачу за адресою, що вказана в позові (а.с. 81).

Відзив на позовну заяву від представника відповідача Жмеринського відділу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області надійшов до суду 19 вересня 2024 року (а.с. 83-112)

Таким чином, судом вжиті належні заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи та реалізації ним права судового захисту своїх прав та інтересів.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, оскільки при підготовці справи до розгляду дотримано вимоги КАС України щодо належного повідомлення сторін у справі про розгляд справи.

Відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин

З досліджених судом письмових доказів установлено, що відповідно до копії паспорта, виданого 15 жовтня 2020 року МЗС РФ 38001 для виїзду за кордон № НОМЕР_4 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка російської федерації, місце народження івановська область (а.с. 24). За вказаним паспортом позивачка 17 березня 2021 року перетнула кордон України в КПП «Могилів-Подільський» у напрямку «виїзд» і цього ж дня в`їхала в Україну (а.с. 104).

Відповідно до копії свідоцтва про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народжена в російській федерації іванівській області верхньоландеховському районні, с. верхній ландех. Мати позивачки ОСОБА_3 , громадянка російської федерації, батько позивачки ОСОБА_6 , за національністю таджик (а.с. 26).

Відповідно до копії рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 1 листопада 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 23 червня 2021 року № 8729 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці російської федерації ОСОБА_1 . Зобов`язано Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області з урахуванням висновків суду, наведених у рішенні, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22 травня 2021 року про надання дозволу на імміграцію в Україну (а.с. 26 на звороті 32).

Відповідно до копії рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 22 грудня 2022 року, ОСОБА_1 на підставі пункту 6 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію» відмовлено у надані дозволу на імміграцію в Україну (а.с. 33).

Відповідно до копії рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 10 квітня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 22 грудня 2022 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці російської федерації ОСОБА_1 .. Зобов`язано Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області розглянути заяву ОСОБА_1 від 22 травня 2021 року про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі положень пункту 4 частини 2 статті 4 Закону україни «про імміграцію» з урахуванням висновків суду викладених у рішенні (а.с. 33 на звороті-40).

Згідно з копією висновку, затвердженого начальником УДМС у Вінницькій області від 26 травня 2023 року, поновлено розгляд заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці російської федерації ОСОБА_1 № НОМЕР_5 від 22 травня 2021 року (а.с. 42).

Відповідно до листа начальника Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області від 26 липня 2023 року, під час перевірки установлено, що ОСОБА_1 дійсно проживає за адресою по АДРЕСА_1 з травня 2021 року. Скарг щодо протиправної поведінки ОСОБА_1 від сусідів не надходило (а.с. 43).

Відповідно до копії листа заступника начальника Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області Кушніра В., ОСОБА_1 повідомляли про необхідність з`явитись для розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію (а.с. 44).

Відповідно до листа начальник Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області ОСОБА_7 повідомив головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Плахотнюк Н. про те, що судове рішення Вінницького окружного адміністративного суду № 120/294/23 виконане 26 травня 2023 року та 9 жовтня 2023 року за результатами повторного розгляду заяви, громадянці російської федерації ОСОБА_1 надано дозвіл на імміграцію до України (а.с. 44 на звороті - 45).

Відповідно до копії дозволу від 9 жовтня 2023 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженці російської федерації, на підставі пункту 4 чатини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію» дозволено постійне проживання в Україні. Дозвіл дійсний до 9 жовтня 2024 року (а.с. 47).

Відповідно до копії відповіді від 2 листопада 2023 року ОСОБА_1 відмовлено у прийнятті документів для оформлення посвідки на постійне проживання, так як вона перебуває на території України з порушенням строку перебування (а.с.48-49).

Відповідно до копії рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області щодо відмови громадянці російської федерації ОСОБА_1 у прийнятті документів для оформлення посвідки на постійне проживання в Україні. Зобов`язано Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області прийняти та розглянути документи громадянки російської федерації ОСОБА_1 для оформлення посвідки на постійне проживання в Україні з урахуванням висновків суду, наведених в цьому рішенні (а.с. 49 на звороті- 53).

Відповідно до копії постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23 серпня 2024 року, апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області залишено без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2024 року без змін (а.с. 53 на звороті -56).

Відповідно до копії протоколу про адміністративне правопорушення за частиною другою статті 203 КУпАП від 30 серпня 2024 року, складеного уповноваженою посадовою особою Державної міграційної служби Жмеринського відділу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області головним спеціалістом ОСОБА_8 , 30 серпня 2024 року о 12-06 год за адресою м. Жмеринка виявлено громадянку російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка прибула в Україну 17 березня 2021 року і, ухиляючись від виїзду з України, перевищила встановлений строк перебування в Україні більш як на 30 днів, чим порушила вимоги частини третьої статті 3, частини третьої статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року, підпункту 2 пункту 2 Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та ОБГ та території України, затвердженого ПКМУ від 15 лютого 2012 року № 150 (в редакції ПКМУ від 12 вересня 2023 року № 979). Місце скоєння правопорушення: м. Жмеринка (а.с. 57).

Відповідно до копії постанови про накладення адміністративного стягнення серії ПН МВН № 002716 від 30 серпня 2024 року, складеної начальником Жмеринського відділу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області Заморським Ю.Й., громадянку російської федерації ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн (а.с. 58).

Згідно з копією заяви від 30 серпня 2024 року, ОСОБА_1 зверталась з письмовою заяву до начальника Жмеринського відділу УДМС у Вінницькій області про надання адміністративної послуги, а саме: оформлення (у тому числі замість втраченої або викраденої) та обмін посвідки на постійне проживання у строк протягом 15 робочих днів з дня прийняття документів, передбачених законодавством (а.с. 60).

Оцінюючи вищевказані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 90 КАС України, суд згідно з положеннями статей 73, 74, 75, 76 цього ж Кодексу вважає ці докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи.

Юридична кваліфікація встановлених обставин

Відповідно до статтей 2 та 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому КАС України, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі статтею 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини

Відповідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється не інакше, як за позовною заявою, поданою відповідно до КАС України, в межах позовних вимог, на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, і кожна особа, яка звернулась за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд.

Згідно зі статтями 13, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року «Заборона дискримінації», користування правами та свободами, визнаними у Конвенції має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. Кожен, чиї права та свободи, визнані у Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, і держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статтей 21, 22 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах, права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, права і свободи людини і громадянина, закріплені Конституцією, не є вичерпними

Відповідно до статтей 77, 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, при цьому, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Частиною 2 статті 203 КУпАП передбачена відповідальність за проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок та правові підстави їх перебування на території України.

Відповідно до статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

Відповідно до частини 14 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

У розумінні частини 17 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до частини 22 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, зобов`язані мати дійсний паспортний документ.

У розумінні частини 16 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», паспортний документ іноземця це документ, що виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця або особу без громадянства, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною.

Таким чином, системним аналізом положень Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» суд дійшов висновку, що паспортний документ іноземця визначає наявність між цією особою та державою соціально-політичного зв`язку, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною, в той час як посвідка на проживання (тимчасова або постійна) посвідчує та підтверджує саме право іноземця на проживання в Україні.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 є громадянкою російської федерації, про що свідчить копія її паспорту. 9 жовтня 2023 року ОСОБА_1 отримала дозвіл на імміграцію в Україну, який дійсний до 9 жовтня 2024 року, який підтверджує її право на перебування на території України та є обов`язковим документом для отримання посвідки на постійне проживання. Крім того, ОСОБА_1 після отримання рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну без зайвих зволікань 17 жовтня 2023 року звернулась до Жмеринського відділу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області для оформлення посвідки на постійне проживання, однак отримала відмову у зв`язку з перебуванням на території України з порушенням строків перебування. Після чого вказану відмову було оскаржено до Вінницького окружного адміністративного суду. Відповідно до рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2024 року визнано протиправними дії Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області щодо відмови громадянці російської федерації ОСОБА_1 у прийнятті документів для оформлення посвідки на постійне проживання в Україні. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23 серпня 2024 року рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 22 квітня 20024 року залишено без змін.

Згідно зі статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу проводиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

За змістом статтей 245, 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи, зокрема, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність; повинен своєчасно, всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, вирішити її в точній відповідності до закону тощо.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, а також іншими документами.

Як визначено частиною другою статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, з урахуванням процесуальних особливостей адміністративного судочинства, доведення факту неправомірності дій позивача покладається на відповідача.

Відповідно до статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, відповідно до статті 29 Закону України № 1645-III від 6 квітня 2000 року «Про захист населення від інфекційних хвороб», з 19 грудня 2020 року до 30 червня 2023 року на території України установлено карантин (пункт 1 Постанови КМ України №1236 від 9 грудня 2020 року «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», термін дії якого продовжено до 30 червня 2023 року, відповідно до змін, внесених Постановами КМ України №211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», №392 від 20 травня 2020 року «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», та № 641 від 22 липня 2020 року «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»).

Суд звертає увагу, що відповідно до положень пункту 4 Прикінцевих положень Закону України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) до іноземців та осіб без громадянства, які не змогли виїхати за межі України або не змогли звернутися до територіальних органів/підрозділів ДМС України із заявою про продовження строку перебування на території України та/або про обмін посвідки на тимчасове/постійне проживання у зв`язку із введенням карантину, не застосовується адміністративна відповідальність за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, якщо такі порушення настали в період чи внаслідок встановлення карантину.

Згідно з частиною другою статті 17 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150, іноземець або особа без громадянства та приймаюча сторона для продовження строку перебування в Україні подають письмові звернення не пізніш як за три робочі дні до закінчення встановленого строку перебування на території України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України в Україні введено воєнний стан з 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який продовжено і триває нині.

Відповідно до Указу Президента України № 64, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Так, в період воєнного стану в Україні тимчасово обмежено гарантоване статтею 33 Конституції України право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування.

Судом встановлено, що позивач є громадянкою російської федерації та має стійкий зв`язок з державою Україна. Сама позивачка проживає на території України з 1997 року, здобула тут базову загальну середню освіту, закінчила коледж та отримала освітній ступінь молодшого спеціаліста, отримала диплом магістра, в 2011 році отримала паспорт громадянина України, і лише після досягнення 25 річного виявилось, що позивачка незаконно документована паспортом громадянина України, в 2023 року отримала дозвіл на імміграцію в Україну та по даний час намагається отримати посвідку на постійне місце проживання, що співпало у часі з карантинними обмеженнями та початком повномаштабного вторгнення. Тому суд вважає, що на фоні складної суспільно-політичної ситуації в Україні, запровадження в державі воєнного стану та збройної агресії російської федерації проти України, вона об`єктивно не могла виїхати з країни до російської федерації. Факт наявності у позивача дозволу на імміграцію в Україну визнається відповідачем, а відтак у розумінні Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» ОСОБА_1 вважається такою, що перебуває в Україні як іноземець на законних підставах.

Крім того, повернення ОСОБА_1 до країни походження, на думку суду, може загрожувати життю та здоров`ю останньої, що, відповідно, також порушить основоположні права людини і громадянина, передбачені, як Конституцією України, так і Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, оскільки кожна людина має невід`ємне право на життя, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя, обов`язок держави захищати життя людини, кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (стаття 27 Конституції України), і право кожного на життя охороняється законом (стаття 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року «Право на життя»).

З огляду на викладене, суд надає віри твердженням позивача про відсутність у неї умислу щодо порушення порядку перебування на території України, де вона постійно проживає разом зі своєю матір`ю протягом тривалого часу, та враховує, що вона дотримувалася законодавства України щодо реєстрації права перебування та проживання в Україні, крім того, внаслідок повернення її в країну походження або третю країну, це може призвести до політичного переслідування, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

У даному випадку суд вважає доречним послатися на рішення ЄСПЛ у справі «Тетяна Жданок проти Латвії» (case of Zdanoka v. Latvia), яким встановлено, що «для того, щоб гарантувати стабільність та ефективність демократичної системи, від держави може вимагатись вжиття специфічних заходів. У той же час, демократія є поняттям, заснованим на компромісі, що вимагає різних поступок з боку окремих осіб, які повинні інколи бути готові обмежити деякі із своїх свобод так, щоб забезпечити більшу стабільність держави у цілому. Однак, щоразу, коли держава має намір послатись на принцип «демократії, здатної себе захистити» для виправдання свого втручання у права людини, вона повинна уважно оцінити обсяг і наслідки такого заходу, а також те, чи дотриманий баланс між вимогами захисту демократичного суспільства, з одного боку, та захисту прав людини - з іншого».

Відповідно до пунктів 1 та 4 частини першої статті 247 КУпАП обставинами, що виключають провадження в справі про адміністративне правопорушення, зокрема є: відсутність події і складу адміністративного правопорушення; вчинення дії особою в стані крайньої необхідності або необхідної оборони. Одним з обов`язкових елементів складу адміністративного правопорушення є суб`єктивна сторона, основною ознакою якої є вина особи у вчиненні правопорушення. В умовах воєнного стану можливі ситуації, коли порушення правил перебування в Україні стається не з вини особи, а внаслідок обмежувальних заходів, введених на відповідних територіях (комендантська година, обмеження пересування), а також - відсутності транспортного сполучення, тимчасової окупації, ведення бойових дій тощо.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

За встановлених обставин, суд приходить висновку про недоведеність факту умисного чи внаслідок недбалості вчинення позивачкою адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 203 КУпАП.

Також суд вважає за необхідне врахувати позицію Верховного Суду викладену у справі № 462/7300/20 від 21 серпня 2024 року згідно з якою : «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Висновки суду

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги, що наявність об`єктивних обставин, які не залежали від особи та які вплинули на наслідки, що містять ознаки об`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення не можуть створювати складу адміністративного правопорушення, вчинення позивачем адміністративного правопорушення не підтверджується достатніми доказами, відповідачем в ході розгляду справи не доведено правомірність винесення постанови відносно позивача, відтак суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про скасування постанови та достатність підстав для їх задоволення та закриття справи про адміністративне правопорушення.

Розподіл судових витрат

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову і позивачем сплачено судовий збір при подачі позовної заяви (а.с.10), то сума судового збору в розмірі 1211,20 грн мають бути йому компенсовані за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 19, 62 Конституції України, статтями 242-246, 250, 286, 288, 295, 297 КАС України, статтями 7, 9, 33, 203, 245, 248, 251, 252, 268, 274, 278-280 КУпАП, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» суд -

у х в а л и в :

Адміністративний позов адвоката Співак Вероніки Вікторівни в інтересах ОСОБА_1 до Жмеринського відділу Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення від 30 серпня 2024 року за частиною другою статті 203 КУпАП, - задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову № ПН МВН 002716 від 30 серпня 2024 року, винесену Жмеринським відділом Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 203 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 грн.

Провадження у справі про притягнення до адміністративної ОСОБА_1 за частиною другою статті 203 КУпАП - закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Жмеринського відділу Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп,

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляція до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Ім`я (найменування) сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , мешканка АДРЕСА_1 .

Відповідач: Жмеринський відділ Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області, , місцезнаходження: вул. Київська, 16, м. Жмеринка Вінницької області.

Суддя Костянтин ШЕПЕЛЬ