Справа № 320/22082/24
Суддя: Діска А.Б.
Дата ухвалення: 2024-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2024 року справа №320/22082/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Діски А. Б., розглянувши в приміщенні суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просив суд:

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в період з 24.03.2021 по 03.04.2024 у розмірі 1512919,2 грн.,

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2021 позивача було поновлено на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями, Головного слідчого управління. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.07.2021 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2021 року змінено в мотивувальній та резолютивній частинах. Викладено абзац третій резолютивної частини рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2021 року в наступній редакції: «Поновити ОСОБА_1 в Генеральній прокуратурі України на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями, Головного слідчого управління з 21.11.2019.». В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2021 залишено без змін. Указане рішення суду в частині поновлення на посаді підлягало негайному виконанню, проте було виконано відповідачем лише у квітні 2024 року шляхом прийняття наказу від 02.04.2024 №469ц.

Посилаючись на те, що відповідно до приписів статті 236 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України), він набув права на отримання компенсації у вигляді середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 24.03.2021 по 03.04.2024, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 1512919,2 грн.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29.05.2024 відкрито провадження в адміністративній справі №320/22082/24 та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін.

У поданому відзиві представник відповідача проти задоволення позову заперечує. Вказує, що процес поновлення на роботі здійснюється за принципом диспозитивності, тобто, за наявності волевиявлення особи. Для цього необхідна або заява від особи, яка бажає поновитись на посаді та працювати, або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі. Позивачем не доведено, в контексті спірних правовідносин, вини роботодавця у невиданні наказу про поновлення працівника на роботі та його фактичного допуску до роботи. Зазначає, що Офісом Генерального прокурора після ухвалення Шостим апеляційним адміністративним судом від 28.07.2021 позивачу 02.09.2022, 14.11.2022, 26.01.2023 було направлено листи щодо виконання вказаного судового рішення та поновлення його на посаді, які були повернуті у зв`язку з закінченням терміну зберігання та здійснювались телефонні дзвінки до позивача з пропозицією виконання рішення суду та поновлення його на посаді. Позивач не скористався правом звернення до органів державної виконавчої служби щодо примусового виконання судового рішення, не надав доказів, які б свідчили про відмову роботодавця виконувати рішення суду та його умислу, спрямованого на такі дії чи бездіяльність. Тому, на думку відповідача, порушень вимог ст. 235 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) не вбачається, та відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення про поновленні на роботі.

Крім того відповідач не погоджується з наявністю підстав для поновлення позивача на посаду за рішенням суду першої інстанції, з якої його було звільнено. На думку відповідача, лише Шостий апеляційний адміністративний суд у постанові від 28.07.2021 прийняв рішення, яке відповідає вимогам чинного законодавства, а тому строк затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді необхідно рахувати з наступного дня після прийняття судом апеляційної інстанції постанови.

Відповідач зазначає, що загальна кількість робочих днів у період з 29.07.2021 по 01.04.2024 становить 692 робочих дні, а тому сума середнього заробітку складає 1342230,88 грн. Також відповідач вказує, що ОСОБА_1 пртягом 2021-2024 років працював на інших державних підприємствах, де отримував заробітну плату, що має бути враховано судом.

Ухвалою суду від 18.10.2024 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалами від 31.10.2024 судом було задоволено клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду, поновлено ОСОБА_1 строк звернення з цією позовною заявою до суду, продовжено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Позивач з 2005 року працював в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, з 11.07.2018 - на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями, Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України.

04.11.2019 Генеральним прокурором прийнято наказ №1342ц, яким позивача звільнено з посади старшого слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями, Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 20.11.2019.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2021 у справі № 640/25387/19 адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 04.11.2019 №1342ц про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями, Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 20 листопада 2019 року;

- поновлено ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями, Головного слідчого управління з 21.11.2019;

- стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21.11.2019 по 23.03.2021 в сумі 647 839,76 грн.;

- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено;

- допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями, Головного слідчого управління з 21.11.2019 та в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 41 702,26 грн.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.07.2021 було частково задоволено апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2021 змінено в мотивувальній та резолютивній частинах. Викладено абзац третій резолютивної частини рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2021 в наступній редакції:

«Поновити ОСОБА_1 в Генеральній прокуратурі України на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями, Головного слідчого управління з 21.11.2019.»

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2021 залишено без змін.

Надалі, справа № 640/25387/19 перебувала на розгляді Верховного Суду, який постановою Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 31.08.2022 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2021 і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.07.2021 залишив без змін.

Наказом виконуючого обов`язки Генерального прокурора від 02.04.2024 № 469ц було скасовано наказ Генерального прокурора від 04.11.2019 № 1342ц та поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями, Головного слідчого управління з 21.11.2019.

У зв`язку з тим, що судове рішення про поновлення на роботі не виконувалося відповідачем протягом тривалого періоду та за відсутності поважних причин, позивач в порядку статті 236 КЗпП України звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої та шостої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частина перша статті 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Принцип обов`язковості судових рішень в адміністративному судочинстві закріплено у статті 14 КАС України, відповідно до частини першої якої судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

За приписами частин другої, третьої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Указана норма кореспондує з положеннями статті 370 КАС України, згідно з якою судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (зокрема, статтею 236 КЗпП України).

За правилами частин першої та сьомої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Аналогічне правило щодо негайного виконання рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби було закріплене пункті 3 частини першої статті 371 КАС України.

Також, у період з 2019 року по 2022 рік положення частини першої статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» були незмінними та передбачали, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону.

Водночас, відповідно до частини другої статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Статтею 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Суд зазначає, що завершальним етапом у розгляді адміністративної справи є прийняття судового рішення, яким здійснюється судовий захист прав і законних інтересів суб`єктів адміністративного права. Саме цей судовий акт урегульовує публічно-правові спори і забезпечує правову визначеність у цій сфері правовідносин. Обов`язковості судові рішення набувають після набрання ними законної сили, завдяки чому рішення суду є максимально недоторканим, що надає йому рис стабільності, незмінності та остаточності. Водночас, складовою принципу обов`язковості судових рішень є також юридична відповідальність за їхнє невиконання. Одним із таких заходів впливу є відповідальність установлена статтею 236 КЗпП України.

Так, у справі №640/19103/19 Верховний Суд, зокрема, указав, що відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно із якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Водночас у справі №640/10445/21 Верховний Суд зауважив, що з аналізу вищевказаних положень КАС України та КЗпП України висновується, що звільнений без законної підстави працівник підлягає поновленню на попередній роботі. Роботодавець зобов`язаний виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі добровільно і негайно шляхом видання про це наказу. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивості обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно - з дати його ухвалення, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав працівника, гарантованих Конституцією України. В разі невиконання рішення суду в добровільному порядку воно підлягає примусовому виконанню державною виконавчою службою.

Крім того, указані питання також порушувалися Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), який неодноразово указував про постійно існуючу проблему в Україні щодо порушення норм Конвенції, які найчастіше виявляв цей Суд у справах проти України, так як більше ніж половина рішень, винесених Судом у таких справах, стосувалися саме питання тривалого невиконання остаточних судових рішень, відповідальність за що несуть органи влади України.

Такий стан справ породжував питання про відповідальність держави за виконання судового рішення, а тому ЄСПЛ неодноразово повторював, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. У таких справах відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2021 визнано протиправним і скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 04.11.2019 №1342ц про звільнення позивача, поновлено позивача на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями, Головного слідчого управління з 21 листопада 2019 року, допущено до негайного виконання рішення суду, у тому числі, в частині поновлення позивача на посаді.

Отже, існування зазначеного судового рішення породжувало у відповідача обов`язок щодо поновлення позивача на вказаній посаді, який мав бути здійснений, шляхом видання відповідачем відповідного наказу негайно після його проголошення.

При цьому, незважаючи на зміну судом апеляційної інстанції рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2021, позивач підлягав поновленню на роботі у зв`язку з незаконним звільненням з 21.11.2019, а обов`язок щодо поновлення позивача на роботі покладався саме на відповідача.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, лише 02.04.2024 наказом Офісу Генерального прокурора № 469ц ОСОБА_1 поновлено на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями, Головного слідчого управління.

А тому суд погоджується з доводами позивача про затримку з боку Офісу Генерального прокурора виконання цього рішення, а відтак і про наявність підстав для стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середнього заробітку за час такої затримки, а саме з 24.03.2021 (день, наступний за днем прийняття рішення судом) по 01.04.2024.

Зважаючи на те, що останній день перед поновленням на посаді позивача був 01.04.2024, підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку по 03.04.2024 відсутні.

Аналіз положень статті 236 КЗпП України свідчить про те, що цією нормою закону установлено фінансову санкцію у вигляді виплати середнього заробітку за невиконання рішення про поновлення на роботі через винну бездіяльність роботодавця. При цьому законодавець, з огляду на імперативний припис щодо негайного виконання судового рішення, установлений статтею 235 КЗпП України і одночасно закріплений у статті 371 КАС України, виходив з того, що будь-яка протиправна/винна бездіяльність з боку роботодавця є підставою для здійснення таких виплат незаконно звільненому працівнику, незалежно від причин невиконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі.

Доводи відповідача про те, що право на стягнення заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі виникає лише за наявності вини роботодавця у невиданні відповідного наказу про поновлення працівника на роботі суд вважає необґрунтованими та зазначає, що виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці і Закон пов`язує таку виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 27.01.2022 у справі №580/5185/20, у постанові від 08.11.2022 у справі № 460/15639/21.

Твердження відповідача про те, що процес поновлення на роботі здійснюється за принципом диспозитивності, а тому для цього необхідна заява від особи, яка бажає бути поновленою на посаді, або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі суд визнає помилковими та зазначає, що усталеною є позиція Верховного Суду про покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої ст. 236 КЗпП України, незалежно від дій чи ініціативи працівника щодо поновлення на роботі, а також незалежно від причин зволікання із виконанням судового рішення, оскільки диспозиція цієї норми трудового законодавства пов`язує виплату середнього заробітку виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню роботодавцем.

Аналогічна правова позиція наведена Верховним Судом у постанові від 05.02.2022 у справі №280/4402/21, у постанові від 08.11.2022 у справі № 460/15639/21.

Крім того, самостійне працевлаштування позивача у період невиконання відповідачем обов`язку щодо виконання рішення суду про поновлення його на попередній роботі не може бути трансльоване на користь відповідача задля уникнення чи зменшення встановленої законом відповідальності.

Вказані висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 05.10.2023 у справі № 340/693/22.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100), застосовується у випадках: вимушеного прогулу, а також в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати (пункт 1 Порядку №100).

Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судом враховується, що розмір середньоденного заробітку позивача не оспорюється сторонами та становить 1939,64 грн.

Враховуючи середньоденну заробітну плата позивача, а також кількість робочих днів за період з 24.03.2021 по 01.04.2024., яка становить 778 днів, суд доходить висновку, що розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за вказаний період становить 1509039,92 грн. (1939,64 грн. х 778).

Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У сукупності викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не обґрунтував обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, а позивач частково довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги. Отже, позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора (вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , і.н. НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2021 у справі № 640/25387/19 про поновлення на роботі, за період з 24.03.2021 по 01.04.2024 в сумі 1509039,92 грн. (один мільйон п`ятсот дев`ять тисяч тридцять дев`ять гривень 92 коп.).

У задоволенні інших вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Діска А.Б.