Справа № 140/6340/24
Суддя: Валюх Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2024-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2024 року ЛуцькСправа № 140/6340/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Валюха В.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, що полягає у не звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі Закон № 2232-ХІІ), та зобов`язання розглянути, з урахуванням висновків суду, рапорт щодо звільнення зі служби із Збройних Сил України в запас з підстав, визначених підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач ОСОБА_1 проходить військову службу по мобілізації у ВЧ НОМЕР_1 .

У зв`язку із сімейними обставинами (перебування на утриманні трьох дітей віком до 18 років), з метою звільнення з військової служби позивач звернувся до командира із рапортом та пакетом документів на підтвердження існування підстав для звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ (в редакції, що діяла на момент подання рапорту).

Листом від 15.05.2024 відповідач відмовив позивачу у звільненні його з військової служби у зв`язку із ненаданням документів про те, що діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не перебувають на утриманні їх батька ОСОБА_4 .

Позивач не погоджується з бездіяльністю відповідача щодо не звільнення його з військової служби та зазначає, що аналіз підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ свідчить про те, що законодавець не ставить право військовослужбовця на звільнення з військової служби у залежність від того, чи рідні діти перебувають у нього на утриманні, водночас вирішальне значення має саме факт перебування дітей на утриманні.

Комісією Щуринського старостинського округу проведено обстеження матеріально-побутових умов проживання позивача, про що складено акт від 09.02.2024, яким підтверджується, що позивач проживає однією сім`єю зі своєю дружиною, їхньою спільною дитиною, падчерицею та пасинком, всі особи перебувають на повному матеріальному та фінансовому забезпеченні ОСОБА_1 . Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , виданим Управлінням соціального захисту населення Луцької райдержадміністрації, позивач є батьком багатодітної сім`ї. На підставі викладеного, рішення відповідача про відмову у звільненні позивача є протиправним.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 24.06.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а. с. 27).

В поданому до суду відзиві на позовну заяву (а. с. 36-40) відповідач позов не визнав та просить відмовити у його задоволенні, з огляду на відсутність правових підстав для звільнення позивача з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ (в редакції, що діяла на момент подання рапорту).

Вказує, що позивач ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_5 , має право на участь у вихованні дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за умови проживання однією сім`єю. Проте, до рапорту позивач не подав доказів на підтвердження того, що ці діти не перебувають на утриманні їх батька ОСОБА_4 , та що вони не мають батька, діда, бабу, повнолітніх братів та сестер, здатних їх утримувати.

Інших заяв по суті справи чи клопотань про розгляд справи в судовому засіданні на адресу суду від учасників справи не надходило.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 12.02.2024 проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_1 , що підтверджується записами у військовому квитку (а. с. 5-7).

Позивач звертався до командира із рапортом та пакетом документів про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ у зв`язку з перебуванням на утриманні трьох дітей віком до 18 років (а. с. 20).

З доданих до рапорту документів вбачається, що позивач ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_5 , про що видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 від 14.10.2022 (а. с. 13). Позивач проживає у власному будинку по АДРЕСА_1 , де зареєстровані також дружина ОСОБА_5 , падчериця ОСОБА_2 , пасинок ОСОБА_3 , донька ОСОБА_6 , про що надано довідку про склад сім`ї (а. с. 18), підтверджується свідоцтвами про народження дітей (а. с. 14-16), посвідченням (а. с. 17). В акті обстеження матеріально-побутових умов від 09.02.2024 (а. с. 19) зазначено, що дружина знаходиться в декретній відпустці по догляду за малолітньою дитиною, всі особи перебувають на повному матеріальному та фінансовому забезпеченні ОСОБА_1 .

Листом від 15.05.2024 № 2551/1 командир ВЧ НОМЕР_1 повідомив позивача про відсутність правових підстав для звільнення з військової служби. При цьому, зазначено, що жодних документів про те, що діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не перебувають на утриманні їх батька ОСОБА_4 до рапорту не надано (а. с. 21).

Отже, у цій справі спір між сторонами виник щодо наявності фактичних та правових підстав для звільнення позивача з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ.

При вирішенні спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Згідно із преамбулою Закону № 2232-ХІІ цей Закон здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Частиною першою статті 1 Закону № 2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

За приписами частини четвертої статті 2 Закону № 2232-ХІІ порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період є видом військової служби (абзац третій частини шостої статті 2 Закону № 2232-ХІІ).

Пунктом 4 частини першої статті 24 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що початком проходження військової служби вважається: день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідних підрозділів розвідувальних органів України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Відповідно до частини третьої статті 24 Закону № 2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно із підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ (в редакції, чинній на момент подання рапорту) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Визначальними для вирішення цього спору є встановлення факту перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

За приписами частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (далі СК України) при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (частина перша статті 180 СК України).

Згідно з частиною першою статті 260 СК України, якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (частина перша статті 268 СК України).

Виходячи з аналізу вищевказаних норм, суд погоджується із доводами відповідача про те, що ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_5 , має право на участь у вихованні падчерки ОСОБА_2 та пасинка ОСОБА_3 (за умови проживання однією сім`єю). При цьому, обов`язок щодо утримання цих дітей у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Судом встановлено, що позивач до рапорту про звільнення з військової служби не додав доказів на підтвердження того, що падчерка ОСОБА_2 та пасинок ОСОБА_3 не перебувають на утриманні їх батька ОСОБА_4 , та ці діти не мають діда, бабу, повнолітніх братів та сестер, здатних їх утримувати.

Вказані обставини зазначено відповідачем як підстава для відмови у задоволенні поданого позивачем рапорту про звільнення з військової служби.

Отже, суд резюмує, що у спірних правовідносинах позивач, звертаючись до відповідача з вказаним рапортом, не надав належних доказів наявності правових підстав застосування до нього підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ (в редакції, чинній на момент подання рапорту), та суд доходить висновку щодо правомірності відмови відповідача з підстав її відповідності критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України.

Такі висновки суду у цій справі узгоджуються із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 14.12.2023 у справі № 160/11228/23.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку про те, у відповідача були відсутні правові та фактичні підстави для звільнення позивача ОСОБА_1 з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ (в редакції, чинній на момент подання рапорту), оскаржувані у цій справі дії відповідача є правомірними та такими, що вчинені відповідно до вимог частини другої статті 2 КАС України, у зв`язку із чим у задоволенні взаємопов`язаних позовних вимог належить відмовити.

Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.М. Валюх