Справа № 160/8577/24
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2024-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 жовтня 2024 року м. Дніпросправа № 160/8577/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Щасливого Олексія Романовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 червня 2024 року в адміністративній справі №160/8577/24 (головуючий суддя першої інстанції - Кучма К.С.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 02.04.2024 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ командира ВЧ НОМЕР_1 від 02.03.2024 року №108 «Про підсумки службового розслідування за фактом неналежного виконання службових обов`язків майором ОСОБА_1 »;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому види премій, виплат, доплат та додаткової винагороди до грошового забезпечення, на отримання яких він втратив право у зв`язку із виданням наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 02.03.2024 року №108 «Про підсумки службового розслідування за фактом неналежного виконання службових обов`язків майором ОСОБА_1 ».

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 24.02.2022 року позивач проходить службу в Збройних Силах України за призовом під час мобілізації. З 10.10.2023 року наказом командира ВЧ НОМЕР_2 №383 (по особовому складу) призначений на посаду командира ВЧ НОМЕР_3 . Командиром ВЧ НОМЕР_1 прийнято наказ від 02.03.2024 року №108 «Про підсумки службового розслідування за фактом неналежного виконання службових обов`язків майором ОСОБА_1 ». Вважає, спірний наказ протиправним та необ`єктивним, вказує, що його безпосереднім командиром є командир бригади, тобто командир ВЧ НОМЕР_1 , однак до проведення службового розслідування відносно нього безпосереднього командира - командира бригад залучено не було.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції є не обґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що відповідачем не доведено належним чином допущення позивачем дисциплінарних порушень. Вважає, що судом першої інстанції не враховано вжиття позивачем усіх можливих заходів з виконання покладених на нього обов`язків, про що свідчать зроблені ОСОБА_1 доповіді командирам ВЧ НОМЕР_4 та ВЧ НОМЕР_5 у рапортах №3/71нт від 08.02.2024 року, №3/81нт від 11.02.2024 року, №3/82нт від 11.02.2024 року, №1/119/9дск від 13.02.2024 року.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Представник позивача подав відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій просив задовольнити вимоги апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

У період з 24.10.2024 року по 28.10.2024 року суддя-доповідач Юрко І.В. перебувала у відпустці.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на скаргу, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до витягу із наказу ВЧ НОМЕР_3 (по стройовій частині) №293 від 13.10.2023 року, згідно з наказом командира ВЧ НОМЕР_2 від 10.10.2023 року №383 прибув та приступив до виконання обов`язків командира ВЧ НОМЕР_3 . Підстава: витяг з наказу командира ВЧ НОМЕР_2 №383 (по особовому складу) від 10.10.2023 року №383, припис командира ВЧ НОМЕР_6 №3286 від 12.10.2023 року (а.с.22 т.1).

Відповідно до Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 року №608, з метою уточнення причин та умов, що сприяли неналежному виконанню службових обов`язків командиром ВЧ НОМЕР_3 , командиром ВЧ НОМЕР_1 прийнято наказ від 14.02.2024 року №73 «Про призначення службового розслідування за фактом неналежного виконання бойового розпоряджання».

Згідно наказу ВЧ НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 02.03.2024 року №108 «Про підсумки службового розслідування за фактом неналежного виконання службових обов`язків майором ОСОБА_1 »: Вину майора ОСОБА_1 , командира військової частини НОМЕР_3 щодо до не виконання бойового розпорядження по відновленню бойового чергування на СП « ІНФОРМАЦІЯ_2 » вважати доведеною.

За порушення статті 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ, статей 11, 16, 58, 59, 101 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, пункту 1.1 Додатку №1, підпункту 15 пункту 1.2 розділу 1, підпункту 17 пункту 1.2.4, розділу 1 Бойового статуту механізованих і танкових військ Сухопутних військ ЗСУ майора ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності відповідно до статті 48 Дисциплінарного статуту ЗСУ пункту (ґ) та оголошено попередження про неповну службову відповідність.

Наказом ВЧ НОМЕР_1 від 11.03.2024 року №135 на підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 14.02.2024 року №73 проведено службове розслідування за фактом неналежного виконання службових обов`язків майором ОСОБА_1 , яким встановлено вину позивача у неналежному виконанні службових обов`язків та невиконанні бойового розпорядження командира по відновленню бойового чергування на СП « ІНФОРМАЦІЯ_2 », про що видано наказ командира ВЧ НОМЕР_1 від 02.03.2024 року №108.

В той же час, наказом військової частини НОМЕР_1 від 02.03.2024 року №108 визнано передчасним накладення стягнення на позивача, оскільки майор ОСОБА_1 на момент прийняття цього рішення перебував на лікуванні, тому керуючись статтями 45, 48, 55, 87 Дисциплінарного статуту України, прийнято рішення, яким

- скасовано пункти 3, 4, 5 наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 02.03.2024 року №108 «Про підсумки службового розслідування за фактом неналежного виконання службових обов`язків майором ОСОБА_1 » як передчасні.

- майора ОСОБА_1 за порушення вимог:

статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України в частині обов`язку додержуватися законів України, неухильно виконувати вимоги військових статутів, наказів командирів;

статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України в частині свято й непорушно додержуватися Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання бойового поставленого завдання;

статті 16 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України в частині зобов`язання виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, які визначаються статутами Збройних сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями;

статті 58 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України в частині відповідальності командира перед державою за виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан підпорядкованого особового складу, вимагати від підлеглих виконання вимог Конституції України, законів України, статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів;

статті 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, в частині зобов`язання командира проводити роботу щодо зміцнення військової дисципліни, запобігання надзвичайним подіям, кримінальним та іншим правопорушенням серед особового складу, своєчасно виявляти й усувати їх причини;

статті 101 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України в частині відповідальності командира батальйону в мирний і воєнний час за бойову та мобілізаційну готовність батальйону, успішне виконання батальйоном бойових завдань, за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу;

пункту 1.1 Додатку №1 Бойового статуту механізованих і танкових військ Сухопутних військ Збройних Сил України, частина ІІ (батальйон, рота), затвердженого наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 30.12.2016 року №605, в частині забезпечення бойової готовості підрозділів батальйону, правильного застосування підлеглих підрозділів, успішного виконання батальйоном поставлених завдань; організації взаємодії, управління та всебічного забезпечення;

підпункту 15 пункту 1.2 розділу 1 Бойового статуту механізованих і танкових військ Сухопутних військ Збройних Сил України, частина ІІ (батальйон, роти), затвердженого наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 30.12.2016 р. №605, в частині здійснення керування підрозділами особисто та через своїх заступників і штаб, обов`язку завжди знати положення, характер дій і стан підпорядкованих підрозділів, у вирішальні моменти бою (дій) командир батальйону (роти) повинен перебувати на найважливішому напрямку і вчасно впливати на хід виконання завдань силами та засобами, які є в його розпорядженні;

підпункту 17 пункту 1.2.4, розділу Бойового статуту механізованих і танкових військ Сухопутних військ Збройних Сил України, частина ІІ (батальйон, рота), затвердженого наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 30.12.2016 року №605, в частині зобов`язання вчасно доповідати старшому командиру про отримання бойового завдання, прийняте рішення, виконання завдання, нові відомості про противника, а також про різкі зміни обстановки і значні втрати своїх сил і засобів,

притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено стягнення - попередження про неповну службову відповідність.

Вважаючи протиправним наказ про підсумки службового розслідування, позивач оскаржив такий наказ до суду.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 року №2232 (далі по тексту - Закон №2232) передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України встановлені загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

За приписами статті 16 Статуту внутрішньої служби ЗСУ кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Статтею 35 Статуту визначено, що накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові.

Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.

Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24 березня 1999 року №551-XIV (далі по тексту Дисциплінарний статут).

Відповідно до статей 4, 5 Дисциплінарного статуту військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; бути пильним, зберігати державну таємницю; додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби. За стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.

Приписами статті 6 Дисциплінарного статуту встановлено право командира віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження.

Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.

У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

За невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення, що передбачено статтею 45 Дисциплінарного статуту.

Статтею 48 Дисциплінарного статуту визначені дисциплінарні стягнення, які можуть бути накладені на військовослужбовців, зокрема, попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби, п. ґ).

Статтями 83-95 Дисциплінарного статуту встановлений порядок накладення дисциплінарних стягнень.

Так, за правилами статті 83 Дисциплінарного статуту на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Статтею 84 Дисциплінарного статуту визначено, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Згідно із приписами статті 85 Дисциплінарного статуту службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.

Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.

Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби (стаття 86 Дисциплінарного статуту).

Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, а також військовозобов`язаних та резервістів, які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі, визначені Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 року №608.

Службове розслідування - це комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення (абз.4 п.2 розділу І Порядку № 608).

Порядок проведення службового розслідування визначений розділом ІІІ Порядку №608, пунктом 9 якого встановлено, що посадові (службові) особи Збройних Сил зобов`язані надавати письмові пояснення по суті предмета службового розслідування та поставлених їм питань, а за попередньою згодою керівника - документи чи матеріали відповідно до своїх службових обов`язків.

Повноваження осіб під час службового розслідування встановлені розділом ІV Порядку №608. Зокрема пунктом 1 цього розділу визначено, що особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані:

- дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення;

- виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника;

- розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення.

У разі відмови військовослужбовця надати письмові пояснення по суті службового розслідування особа, яка проводить службове розслідування, складає акт про відмову, який засвідчується підписами не менше двох присутніх осіб.

За приписами пункту 3 розділу ІV Порядку №608, військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.

Відповідно до пункту 1 розділу V Порядку №608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частину.

Приписами пункту 1 розділу VІ Порядку №608 визначено, що за результатами розгляду акту та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.

Згідно із вимогами пункту 2 розділу VІ Порядку №608, дисциплінарне стягнення накладається у строки, визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України. Наказ (витяг з наказу) про притягнення до відповідальності доводиться до військовослужбовця у частині, що його стосується, під підпис із зазначенням дати доведення. У разі відмови військовослужбовця поставити свій підпис про ознайомлення з наказом (витягом з наказу) про притягнення його до відповідальності складається акт про відмову. Зміст акту про відмову засвідчується підписами не менше двох свідків цього факту.

Якщо військовослужбовець вважає, що не вчинив правопорушення, він має право протягом місяця з дня накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командиру (начальнику) або звернутися до суду у визначений законом строк (п.3 розділу VІ Порядку №608).

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що кожен військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, та визначаються статутами, відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями, бездоганно та неухильно додержуватись порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України, що становить сутність військової дисципліни. При цьому, суть дисциплінарного правопорушення полягає у невиконанні чи неналежному виконанні військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушенні військової дисципліни чи громадського порядку.

У разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку, на військовослужбовця може бути накладено владою командира дисциплінарне стягнення, яке може бути оголошено або особисто, або у письмовому наказі (розпорядженні), або на нараді чи перед строєм військовослужбовців, які мають військові звання (обіймають посади) не нижче за військове звання (посаду) військовослужбовця, який вчинив правопорушення.

Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування, призначення якого є правом командира, а не його обов`язком.

Проте, притягнення особи до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення без проведення службового розслідування можливо лише, якщо її вину повністю доведено, тобто за наявності беззаперечних фактів, що підтверджують вчинення особою дисциплінарного правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 04 березня 2020 року у справі №817/1221/16.

Як зазначалось вище, актом службового розслідування за фактом неналежного виконання службових обов`язків майором ОСОБА_1 встановлено вину позивача щодо не виконання бойового розпорядження по відновленню бойового чергування на СП « 15». На підставі вказаного акту командиром ВЧ НОМЕР_1 прийнято 02.03.2024 року спірний наказ №108 «Про підсумки службового розслідування за фактом неналежного виконання службових обов`язків майором ОСОБА_1 », який доведено позивачу за допомогою електронних засобів СЕДО №1656/1182, про що зроблено запис на аркуші доведення.

Позивач в позовній заяві посилався на порушення з боку відповідача процедури проведення службового розслідування, а саме: не здійснено ознайомлення його із правами та обов`язками під час проведення службового розслідування, йому не надавались жодні документи на ознайомлення, які складались/отримувались в ході службового розслідування та не надано під підпис наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Суд першої інстанції у прийнятому рішенні обґрунтовано визначив, що передбачене Порядком №608 право військовослужбовця, стосовно якого проводиться службове розслідування, бути ознайомленим з актом службового розслідування, не передбачає дотримання окремої певної процедури щодо ознайомлення останнього з переліком прав та обов`язків, визначеної цим Порядком №608.

Позивачем ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не надано доказів звернення керівництва військової частини із заявою про ознайомлення з матеріалами службового розслідування та в матеріалах справи такі докази відсутні.

Крім того, як вже зазначалось спірний наказ командира ВЧ НОМЕР_1 від 02.03.2024 року №108 було доведено позивачу особисто за допомогою електронних засобів СЕДО, про що зроблено запис на аркуші доведення.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання позивача щодо процедурних порушень з боку відповідача під час проведення службового розслідування є необґрунтованим.

В пункті 39 постанови по справі №400/4409/21 від 16.03.2023 року Верховний Суд дійшов висновку, що ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення»; межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Апеляційний суд та суд першої інстанції вважають хибним посилання позивача на те, що перебуваючи під бойовим імунітетом, до нього не повинно застосовуватися будь-який вид відповідальності. Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» бойовий імунітет це звільнення військового командування, військовослужбовців, добровольців Сил територіальної оборони Збройних Сил України, працівників правоохоронних органів, які відповідно до своїх повноважень беруть участь в обороні України, осіб, визначених Законом України «Про забезпечення участі цивільних осіб у захисті України», від відповідальності, у тому числі кримінальної, за втрати особового складу, бойової техніки чи іншого військового майна, наслідки застосування збройної та іншої сили під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань з оборони України із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння), настання яких з урахуванням розумної обачності неможливо було передбачити при плануванні та виконанні таких дій (завдань) або які охоплюються виправданим ризиком, крім випадків порушення законів та звичаїв війни або застосування збройної сили, визначених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Враховуюче викладене, обставини невиконання бойового розпорядження по відновленою чергування, яке ставилось в провину позивачу, є порушенням військової дисципліни та, відповідно, не можуть охоплюватися бойовим імунітетом.

З матеріалів службового розслідування вбачається, що позивач неналежно виконав свої службові обов`язки в умовах бойових дій, визначених посадовими обов`язками, а саме не забезпечив управління підрозділом особисто через своїх заступників і штаб, своєчасний вплив на хід виконання завдання силами та засобами які є в його розпорядженні, успішного виконання батальйоном завдань, неналежну бойову підготовку, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу, що призвело до не виконання бойового розпорядження по відновленню бойового чергування на СП « 15».

Разом з тим суд зазначає, що наказом від 11.03.2024 року №135 «Про накладення дисциплінарного стягнення» скасовано пункти 3, 4, 5 наказу командира ВЧ НОМЕР_1 , як передчасне, та прийняте рішення про накладення стягнення «попередження про неповну службову відповідність», вказаний наказ також доведено ОСОБА_1 за допомогою електронних засобів СЕДО за №1656/1305, про що зроблено запис на аркуші доведення.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про відмову у задоволенні позову про визнання протиправним та скасування наказу від 02.03.2024 року №108.

Не підлягали задоволенню і позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому види премій, виплат, доплат та додаткової винагороди до грошового забезпечення, на отримання яких він втратив право у зв`язку із виданням спірного наказу, з огляду на те, що наказом №135 було, зокрема, скасований пункт 5 спірного наказу №108, яким начальнику відділення персоналу штабу ВЧ НОМЕР_1 було наказано облікувати стягнення встановленим порядком та врахувати під час підготовки проектів наказів про виплату премії та додаткової винагороди.

Колегія суддів зазначає, що для притягнення до дисциплінарної відповідальності, достатньо щоб був зафіксований сам факт порушення та невиконання (неналежне виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку.

Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду має бути врахований характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки.

Верховний Суд в постанові від 09 вересня 2020 року у справі №815/2705/16 зазначив, що судами не повинно досліджуватись питання наявності або відсутності вини в діях позивача щодо вчинення адміністративного правопорушення, а повинна надаватись правова оцінка обставинам наявності або відсутності вчинення ним дисциплінарного проступку. Адміністративний суд під час розгляду справи повинен самостійно кваліфікувати поведінку особи на предмет наявності в ній ознак дисциплінарного проступку і дійти власних висновків щодо правомірності такої поведінки з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень довів правомірність своїх рішень (наказів). Натомість, позивачем не підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, зазначені позовні вимоги є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладені вище обставини в їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 червня 2024 року в адміністративній справі №160/8577/24 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 червня 2024 року в адміністративній справі №160/8577/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко