Справа № 380/3566/24
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2024-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/3566/24 пров. № А/857/17133/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання: Коць Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 травня 2024 року у справі №380/3566/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності (головуючий суддя першої інстанції Коморний О.І., час ухвалення 10:12 год, місце ухвалення м. Львів, дата складання повного тексту 03.06.2024),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Львівської обласної прокуратури з вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність щодо нарахування та виплати заробітної плати з врахуванням надбавки за вислугу років;

- зобов`язати Львівську обласну прокуратуру здійснити донарахування та виплатити ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату на суму 805,12 грн;

- стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки розрахунку по невиплаченій заробітній платі з 15.09.2023 по день ухвалення судового рішення;

- зобов`язати Львівську обласну прокуратуру здійснити донарахунок та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористаний 171 день відпустки у розмірі обчисленому відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 з врахуванням надбавки за вислугу років;

- стягнути з Львівської обласної прокуратури середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за компенсацію за невикористаний 171 день відпустки у розмірі обчисленому відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 з врахуванням надбавки за вислугу років з 15.09.2023 по день фактичного розрахунку;

- зобов`язати Львівську обласну прокуратуру здійснити нарахування та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку, обчисленого відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100;

- стягнути з Львівської обласної прокуратури середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 15.09.2023 по день фактичного розрахунку;

- зобов`язати Львівську обласну прокуратуру видати ОСОБА_1 довідку про складові заробітної плати станом на 14.09.2023 із зазначенням розміру належного посадового окладу, надбавки за вислугу років, чинної заробітної плати за відповідною посадою прокурора.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі п. 9, ч.1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», позивача з 14.09.2023 звільнено з посади прокурора відділу ювенальної юстиції прокуратури Львівської області. Вказує, що після винесення рішення Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року №8-р(II)/2023 щодо відповідності Конституції України (конституційності) абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX (щодо винагороди прокурора як гарантії його незалежності) було здійснено перерахунок та 15.11.2023 надано наступні позивачу документи про виплату заробітної плати де ненараховано та невиплачено, на думку позивача, частину заробітної плати у вигляді надбавки з вислугу років за відпрацьований день 14 вересня 2023 року, також при розрахунку компенсації за невикористану відпустку було враховано лише оклад без врахування надбавки за вислугу років, та незаконно ненараховано та невиплачено вихідну допомогу при звільненні. Враховуючи наведене, просить суд задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 травня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Львівської обласної прокуратури щодо не нарахування та не виплаті ОСОБА_1 заробітної плати з врахування надбавки за вислугу років. Зобов`язати Львівську обласну прокуратуру здійснити перерахунок ОСОБА_1 заробітної плати за 14.09.2023 із врахуванням посадового окладу та надбавки за вислугу років та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум. Зобов`язано Львівську обласну прокуратуру здійснити ОСОБА_1 перерахунок компенсації за невикористаний 171 день відпустки у розмірі обчисленому відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 з врахуванням надбавки за вислугу років та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум. Зобов`язано Львівську обласну прокуратуру здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 з врахуванням надбавки за вислугу років. Стягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 400144,74 грн (сорок тисяч сто сорок чотири гривні 74 коп). Зобов`язано Львівську обласну прокуратуру сформувати та видати ОСОБА_1 довідку про складові заробітної плати станом на 14.09.2023 із зазначенням розміру належного посадового окладу, надбавки за вислугу років, чинної заробітної плати за відповідною посадою прокурора. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Львівської обласної прокуратури за рахунок бюджетних асигнувань 25 000 грн (двадцять п`ять тисяч гривень) витрат на правову допомогу. В решті вимог про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 25 000 грн відмовлено.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права та невірним встановленням обставин у справі. Зокрема апелянт вказує на те, що з рішення Конституційного Суду України №8-р(ІІ)/2023 від 13.09.2023 та листа Офісу Генерального прокурора від 12.10.2023 №21-2139 вих- 503ОКВ-23 розрахунок оплати праці прокурорів до проходження атестації з 13.09.2023 слід було визначати в наступних розмірах: прокурорам регіонального рівня (до прикладу, ОСОБА_1 ) на рівні посадового окладу прокурора обласної прокуратури; прокурорам рівня місцевих прокуратур на рівні посадового окладу прокурора окружної прокуратури без встановлення надбавок, в тому числі за вислугу років. При цьому, як зазначено в листі Офісу Генерального прокурора від 12.10.2023 №21-2139 вих-503 ОКВ-23, застосуванню підлягала аналогія із гарантіями для суддів, визначених ч. 10 ст. 135 Закону України «Про статус суддів», які не здійснюють правосуддя.

Разом з тим, ч. 10 вказаної статті передбачено, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Виплата заробітної плати прокурорам, які звільнені за неподання заяви або у зв`язку з неуспішним проходженням атестації, та поновлені за рішенням судів, відповідно до ст. 81 Закону №1697-УІІ без проходження ними атестації суперечитиме вимогам чинного законодавства України, створюватиме дискримінаційні умови щодо прокурорів, які успішно пройшли атестацію та переведені до Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур та повністю нівелюватиме результати реформи органів прокуратури, спрямовані на підвищення авторитету органів прокуратури шляхом забезпечення виконання функцій прокуратури лише висококваліфікованими та доброчесними прокурорами.

Разом з тим, вирішуючи питання про оплату прокурорів відповідно до ст. 81 Закону №1697-VII, які ще не пройшли атестацію, слід враховувати, що у разі успішного проходження атестації прокурор може бути переведений до Офісу Генерального прокурора, обласної чи окружної прокуратури на посаду «прокурора». Подальше призначення на відповідну адміністративну посаду може бути здійснено відповідно до Закону №1697-VII.

Апелянт зазначає, що аналіз положень ст. 44 КЗпП України вказує на те, що відповідна виплата за своїм характером спрямована на захист трудових прав працівника, зокрема, при його звільнені з незалежних від нього обставин. Вихідна допомога виплачується з метою матеріальної підтримки особи, яка втрачає роботу та стабільний заробіток не за власним рішенням і настання таких подій може бути для неї неочікуваним та незапланованим.

Оскільки спеціальними законами (Закон України «Про прокуратуру», Закон №113-ІХ) та ст. 44 КЗпП України не передбачено виплату вихідної допомоги прокурорам, яких звільнено відповідно до п.п. 2 п. 19 розд. II Закону України №113-ІХ у зв`язку з неуспішним проходженням атестації, правових підстав для її виплати позивачу у прокуратури Львівської області не було.

Щодо стягнення з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 400 144,74 грн, апелянт звертає увагу, що на підставі поданих заяв, позивач до звільнення, тобто до 14.09.2023 перебував у соціальних відпустках та повноваження прокурора не виконував. В останній робочий день 14.09.2023 ОСОБА_1 займався оформленням документів, пов`язаних із звільненням. Львівською обласною прокуратурою з позивачем здійснено своєчасний розрахунок при звільненні, у зв`язку з чим відсутня вина та факт несвоєчасного розрахунку.

Крім того, щодо зобов`язання Львівської обласної прокуратури сформувати та видати ОСОБА_1 довідку про складові заробітної плати станом на 14.09.2023 із зазначенням розміру належного посадового окладу, надбавки за вислугу років, чинної заробітної плати за відповідною посадою прокурора, зазначає, що вказану довідку позивач отримав ще 14.09.2023, а саме в день звільнення. Варто зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі. Позивачу запитувану довідку про складові заробітної плати надано за період з квітня 2015 по березень 2020, в якій є відомості про зазначення розміру належного посадового окладу, надбавки за вислугу років, чинної заробітної плати за відповідною посадою прокурора.

З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Крім цього позивач подав заяву про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в сумі 25000 грн., яку обґрунтовує тим, що розкриття змісту фактичних мотивів відповідача потребує професійної майстерності та високої кваліфікації, професійний захист інтересів позивача в суді апеляційної інстанції оцінений у сумі 25000 грн, що відповідає критерію розумності

Львівська обласна прокуратура подала додаткові пояснення, у яких зазначає про неспівмірність понесених витрат на правничу допомогу.

У судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримала з підстав наведених у ній та просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечив, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 наказом керівника Львівської обласної прокуратури №1603к від 13.09.2023, на підставі п. 9, ч.1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 14.09.2023 звільнено з посади прокурора відділу ювенальної юстиції прокуратури Львівської області.

Відповідно до протоколу засідання комісії з установлення стажу роботи, вислуга років складає 25 років 08 місяці 27 дні.

Як встановлено з довідки про складові заробітної плати від 21.07.2023 із зазначенням посадового окладу в розмірі 5730 грн, надбавки за вислугу років (40%) - 2292 грн, чинна заробітна плата за відповідною посадою прокурора 9359,00 грн.

Згідно розрахункового листа за вересень 2023 року, виплата заробітної плати за 14 вересня 2023 в сумі 272,86 грн, вислуга років - 109 грн.

Конституційним Судом України 13 вересня 2023 року ухвалено рішення № 8-р(II)/2023 щодо відповідності Конституції України (конституційності) абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX.

На запит позивача від 10.11.2023, відповідач листом від 15.11.2023 надіслав розрахунковий листок за жовтень 2023 року, в якому відображено належні нарахування та виплати на виконання Рішення Конституційного Суду України від 13.09.2023 № 8-р(ІІ)/2023, стосовно заробітної плати за період до Вашого звільнення (14.09.2023) та компенсації за невикористаний 171 день відпустки, та довідку про складові заробітної плати від 15.11.2023 №21-260вих-23.

Згідно довідки про складові заробітної плати станом на 14.09.2023 ОСОБА_1 , заробітна плата становить :

- посадовий оклад 48000,00 грн;

Надбавка за вислугу років (40%) - -;

Всього 48000,00 грн.

Відповідно до розрахункового листа за жовтень 2023 року, виплата заробітної плати за 14 вересня 2023 в сумі 2012,85 грн, вислуга років - мінус 109 грн.

Позивач вважаючи, що йому незаконно ненараховано та невиплачено частину заробітної плати у вигляді надбавки з вислугу років за відпрацьований день 14 вересня 2023 року, при розрахунку компенсації за невикористану відпустку враховано лише оклад без врахування надбавки за вислугу років, ненараховано та невиплачено вихідну допомогу при звільненні, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції позов задовольнив частково з тих підстав, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів правомірність свого рішення.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові не оскаржується, суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині.

За правилами предметної підсудності встановленими ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (п. 2 ч. 1).

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі Закон № 1697-VII).

Відповідно до ст. 1 Закон №1697-VII прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX запроваджено реформування системи органів прокуратури.

Як зазначено у Пояснювальній записці до проекту цього закону основна мета Закону №113-IX - створення передумов для побудови системи прокуратури, діяльність якої базована на засадах ефективності, професійності, незалежності та відповідальності.

Такої мети мало бути досягнуто через кадрове перезавантаження органів прокуратури в спосіб атестації чинних прокурорів, а також надання можливості всім доброчесним кандидатам, які мають належні теоретичні знання та практичні навички, на конкурсних засадах обійняти посаду прокурора в будь-якому органі прокуратури.

У пункті 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX визначено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури (абзац перший); за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури (перше речення абзацу третього).

Відтак у Законі№ 113-IX збережено юридичний статус прокурорів, які продовжували здійснювати свої повноваження до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, а отже, гарантії їх незалежності як невіддільний елемент статусу прокурора.

Відповідно до частини п`ятої статті 7 Закону № 1697-VII єдність системи прокуратури України забезпечено єдиними засадами організації й діяльності прокуратури, єдиним статусом прокурора, єдиним порядком організаційного забезпечення діяльності прокурорів, фінансуванням прокуратури лише з Державного бюджету України (пункти 1-4).

Прокурорів, у межах реалізації їхніх повноважень, наділено єдиним юридичним статусом незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України або адміністративної посади, яку прокурор обіймає в прокуратурі (абзац перший частини другої статті 15 Закону № 1697-VII).

Аналогічні висновки містить рішення Конституційного Суду України від 13.09.2023 №8-р(11)/2023.

Також Конституційний Суд України зазначив, що прокурори сприяють здійсненню правосуддя в межах повноважень, якими їх наділено відповідно до статті 131-1 Конституції України. Вони виконують свої обов`язки на професійній основі, мають юридичний статус, основу якого становлять спільні елементи, незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України або адміністративної посади, яку прокурор обіймає в прокуратурі. Єдиний порядок набуття статусу прокурора, наділення прокурорів однаковим обсягом гарантій незалежності, сукупність повноважень та обов`язків прокурора свідчить про єдиний юридичний статус усіх прокурорів.

Так заробітна плата прокурора визначена ст. 81 Закону України «Про прокуратуру».

Частиною 2 Закону № 1697-VII визначено, що заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за вислугу років.

З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року ( ч. 3 ст. 81 Закону №1697-VII).

Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2023 рік» з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури становить 1600 грн на місяць.

Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом: прокурора обласної прокуратури - 1,2 ( ч. 4 ст. 81 Закону № 1697-VII).

Посадові оклади прокурорів, які перебувають на адміністративних посадах, встановлюються у розмірі - для заступника керівника обласної прокуратури - 1,3 посадового окладу прокурора обласної прокуратури (п. 8 ч. 5 ст. 81 Закону № 1697-VII).

Прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу. Порядок виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам затверджується Кабінетом Міністрів України ( ч. 7 ст. 81 Закону № 1697-VII).

Як встановлено судом відповідно до протоколу засідання комісії з установлення стажу роботи, вислуга років позивача складає 25 років 08 місяці 27 дні та згідно довідки про складові заробітної плати від 21.07.2023 надбавка за вислугу років (40%).

Відтак позивач, якого звільнено 14.09.2023, має право на отримання надбавки за вислугу років у розмірі 40% посадового окладу.

Закон України «Про прокуратуру» не містить будь-яких правових норм щодо оплати праці прокурорів, які не пройшли атестацію, відмінне від решти, які таку атестацію пройшли.

Обґрунтовуючи правомірність нарахування позивачу заробітної плати, виходячи із посадового окладу прокурора Львівської обласної прокуратури без урахування надбавок, відповідач посилався на лист Офісу Генерального прокурора від 12.10.2023 №21-2139вих-503 ОКВ-23.

Так Офіс Генерального прокурора спрямував керівникам обласних прокуратур лист від 12.10.2023 №21-2139 вих-503 ОКВ-23 наступного змісту:

«… Винагорода за працю є гарантією незалежності прокурорів та невіддільним елементом їх юридичного статусу, а отже, складником організації й порядку діяльності прокуратури в розумінні статті 131 Конституції України.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.09.2023 визнано неконституційною норму Закону України від 19.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» стосовно оплати праці прокурорів та слідчих, у тому числі військових прокуратур, згідно з постановою Кабінету Міністрів України до їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної, окружної прокуратури.

Відповідно до позиції Конституційного Суду України, викладеної в цьому рішенні: прокурори до атестації і прокурори після її проходження мають єдиний юридичний статус, тобто однаковий обсяг гарантій незалежності; оплата праці прокурорів має визначатися відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру»; гарантії прокурорів потребують забезпечення на рівні з гарантіями суддів, закріпленими Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (згідно з ч. 10 ст. 135 цього Закону суддям, які не здійснюють правосуддя, виплачується посадовий оклад без доплат).

З огляду на викладене з 13.09.2023 оплату праці прокурорів та слідчих, поновлених за рішеннями судів на посадах у регіональних, місцевих і військових прокуратурах, до проходження ними атестації слід здійснювати на підставі статті 81 Закону України «Про прокуратуру», розраховуючи її на основі посадового окладу прокурора органів прокуратури відповідного рівня без встановлення надбавок, у тому числі за вислугу років…».

Судом першої інстанції вірно не взято до уваги як підставу для розрахунку заробітної плати позивача наданий відповідачем лист, оскільки листи не є ні нормативно-правовими актами, ні актами індивідуальної дії, які можуть регулювати такі правовідносини.

Водночас, суд також враховує, що відповідач здійснив виплату грошового забезпечення позивачу за 14.09.2023 згідно табеля №22032 в сумі 2285,71 грн.

Як встановлено судом, сума вирахувана за формулою 48000 (оклад)/21 (кількість робочих днів в вересні)= 2285,71 (за відпрацьований 1 день у вересні 2023).

Однак з урахуванням вислуги років сума має становити 48000 грн * 40%= 19200 грн, тому загальний розмір середньомісячної заробітної плати становить 48000+19200=67200, за один робочий день - 67200/21=3200 без врахування податків і зборів.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з метою ефективного захисту та відновлення порушених прав позивача підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності Львівської обласної прокуратури щодо не нарахування та не виплаті ОСОБА_1 заробітної плати з врахування надбавки за вислугу років та зобов`язання Львівської обласної прокуратури здійснити перерахунок ОСОБА_1 заробітної плати за 14.09.2023 із врахуванням посадового окладу та надбавки за вислугу років та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання здійснити донарахування та виплату на користь позивача компенсацію за невикористаний 171 день відпустки у розмірі обчисленому відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 з врахуванням надбавки за вислугу років, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин ).

Абзацом 1 пункту 2 Порядку № 100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

В абзаці 1 пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Відповідно до абзацу 4 пункту 3 Порядку № 100 встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до абзацу 3 пункту 4 Порядку № 100, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Згідно з пунктом 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 7 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні, які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

Між сторонами немає спору щодо права позивача на отримання оплати відпустки та компенсації за невикористані дні відпусток, а також кількості цих днів. Спір між сторонами виник внаслідок різного підходу до обчислення розміру оплати відпустки та компенсації за невикористані дні відпусток.

Згідно листа відповідача №21-314ВИХ-23 від 15.11.2023 надіслано розрахунковий листок за жовтень 2023 року, в якому відображено належні нарахування та виплати на виконання Рішення Конституційного Суду України від 13.09.2023 № 8-р(ІІ)/2023, стосовно заробітної плати за період до звільнення (14.09.2023) та компенсації за невикористаний 171 день відпустки, та довідку про складові заробітної плати від 15.11.2023 №21-260вих-23.

Судом зазначено, позивач, якого звільнено 14.09.2023, має право на отримання надбавки за вислугу років у розмірі 40% посадового окладу, а саме 48000 грн * 40%= 19200 грн, тому загальний розмір середньомісячної заробітної плати становить 48000+19200=67200 без врахування податків і зборів.

Нарахування компенсації за невикористану відпустку здійснювалась за формулою: 48000 (оклад) *8 (місяців)/ 243 (кількість календарних днів за 8 місяців)* 171 (кількість днів невикористаної відпуски) = 270222,7 грн. (відповідає даним розрахункових листів) Натомість повинно становити: 67200*8/243*171= 378 311,11 без врахуванням податків і зборів.

Враховуючи викладене, до виплати прокурору незалежно від проходження ним атестації належить посадовий оклад та надбавка за вислугу років як невід`ємні складові заробітної плати.

Таким чином відповідач протиправно не врахувала надбавки при розрахунку компенсації за невикористані відпустки.

Згідно з п. 6 розд. II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (№113-ІХ) з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

За приписами пункту 7 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (№113-ІХ) прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Згідно з підпунктом 1 п. 19 розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (№113-ІХ) прокурори, які на день набрання ним чинності займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови неподання у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію або у разі неуспішного проходження атестації.

При цьому в силу підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі прокуратури» (№113-IX) прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї із наступних підстав: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.

Так, пунктом 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (№113-IX) статтю 51 Закону України «Про прокуратуру» доповнено частиною 5, згідно якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини 1 цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Водночас, вказаною нормою не обмежено право прокурора при звільненні з посади щодо вихідної допомоги.

Згідно з статті 1 Кодексу законів про працю Україні, Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (п.3 ст.36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст.38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 ч.1 ст. 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (№113-IX) статтю 40 Кодексу законів про працю України доповнено частиною 5.

Так, згідно частини 5 статті 40 Кодексу законів про працю України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини 2 цієї статті, статей 42, 42-1, частин 1, 2 і 3 статті 49-2, статті 74, частини 3 статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Матеріалами справи підтверджується, що позивача звільнено 14.09.2023 з посади прокурора відділу ювенальної юстиції прокуратури Львівської області на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації (підп. 2 п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі прокуратури»).

Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомог при звільненні прокурорів у разі неуспішного проходження атестації.

Проте, Кодекс законів про працю України встановлює обов`язок роботодавця виплатити працівнику вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, якщо працівника звільнено у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Закон України «Про прокуратуру» є спеціальним законом, що регулює правовідносини у зв`язку із звільненням прокурорів, проте Кодекс законів про працю регулює трудові правовідносини, що виникли між працівником і роботодавцем в тій частині, що не врегульовано спеціальним законом.

Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано питання виплати вихідної допомоги, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України.

Внесені зміни Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (№113-IX) в Закон України «Про прокуратуру» та в Кодекс законів про працю України не встановлюють жодних обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Зокрема, Закон України «Про прокуратуру» встановлює обмеження тільки щодо не поширення положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Внесені зміни в Кодекс законів про працю стосуються обмежень щодо застосування положень частини 2 статті 40, статей 42, 42-1, частин 1, 2 і 3 статті 49-2, статті 74, частини 3 статті 121 цього Кодексу.

Однак, застереження щодо виплати прокурорам вихідної допомоги при звільненні ані Закон №1687, ані КЗпП України не містять.

В той же час, відсутність у наказі про звільнення посилань на положення п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України не може бути підставою для обмеження права позивача на отримання вихідної допомоги.

Основним аргументом відповідача щодо відмови у задоволенні позову є те, що юридичним фактом, що зумовив звільнення позивача в даному випадку є неуспішне проходження атестації. Відповідач вважає, що оскільки позивач звільнений з посади прокурора за неуспішне проходження атестації, то він не має права на виплату вихідної допомоги, оскільки цей юридичний факт (підстава звільнення), на думку відповідача, є відмінним від юридичного факту (підстави), у зв`язку з яким статтею 44 КЗпП України передбачено виплату вихідної допомоги.

Після набрання чинності Законом № 113-ІХ Верховний Суд неодноразово висловлював іншу (протилежну) правову позицію з приводу стягнення вихідної допомоги на підставі статті 44 КЗпП у спорах, які виникали у зв`язку зі звільненням з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII (через призму положень пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ).

Верховний Суд у постанові від 22 липня 2021 року (справа №300/2000/20) звернув увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 зазначала, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись таким самим підходом Верховний Суд у постанові від 22 липня 2021 року (справа № 300/2000/20) дійшов висновку, що з огляду на сталу практику Верховного Суду у цій категорії спорів потрібно враховувати правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 360/2160/20, яка є останньою у цій категорії спорів (принаймні на дату ухвалення постанови від 22 липня 2021 року).

Аналогічної правової позиції дотримався Верховний Суд у постанові від 11.08.2021 року у справі №640/9375/20.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю України.

Доводи відповідача, з приводу того що у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку - спростовуються.

Так, при звільненні з підстав, передбачених пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, вихідна допомога виплачується в розмірі не менше середнього місячного заробітку.

За правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 середній заробіток працівника визначається виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню.

Згідно з абз. 1, 2 пункту 8 вказаного Порядку такий заробіток обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Відповідно до Довідки Львівської обласної прокуратури №21-41вх-24 від 27.02.2024 долученої відповідачем, середньомісячна заробітна плата становить 48 000грн ( в розмірі окладу). Де 48000 це розмір належного йому посадового окладу без врахування 40 % вислуги років.

Вихідну допомогу при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку, обчисленого відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Враховуючи викладене, розмір надбавки за вислугу років повинен становити 48000*40% = 19200 грн, а загальний розмір середньомісячної заробітної плати - 48000+19200=67200 грн без врахуванням податків і зборів.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції позовна вимога позивача про нарахування та виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Крім того, щодо вимог позивача про стягнення з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 15.09.2023 по день фактичного розрахунку, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до приписів ст. 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), в редакції на час виникнення правовідносин, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Суд звертає увагу, що остаточний розрахунок з позивачем відповідач проводив після внесених змін 19.07.2022 у частині 1 статті 117 КЗпП України.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Державній прикордонній службі України.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

ЄСПЛ тлумачить поняття «якість закону» так: національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. аnd Others v. Bulgaria») від 24 липня 2008 року, заява № 1365/07, п. 39, «Олександр Волков проти України» від 29 січня 2013 року, заява № 21722/11, п. 170).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France») від 11 листопада 1996 року, заява № 17862/91, п. 31-32, «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року, заява №20372/11, п. 65).

Як зазначалось раніше, на переконання Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, висновок, викладений у рішенні ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України», а саме у пункті 57 цього рішення, не узгоджується та суперечить практиці Верховного Суду України, за яким після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (постанова від 15 вересня 2015 року провадження № 21-1765а15).

Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, що правовий висновок Верховного Суду України у справі № 21-1765а15 є застосовним до спірних правовідносин.

Як свідчить зміст рішення у справі «Меньшакова проти України», позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд Суду, ґрунтувались на тому, що стаття 117 КЗпП України надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата.

Однак доводи заявниці не прийняли суди. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 08 липня 1997 року та 25 травня 1998 року, та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат. З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 КЗпП України більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Разом з тим у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю України. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні Меньшакова проти України вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та оцінювати надані їм докази (рішення у справі «Waiteand Kennedy v. Germany», заява № 26083/94, п. 54).

Тому за висновком ЄСПЛ не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (п. 59 рішення).

За таких обставин Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року, провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.

Разом з тим статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всіх суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення (висновок Великої Палати Верховного Суду у вказаній Постанові від 13 травня 2020 року Справа № 810/451/17 Провадження № 11-1210апп19).

З урахуванням таких висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у вказаній Постанові від 13 травня 2020 року Справа № 810/451/17 Провадження № 11-1210апп19, суд зазначає, що стаття 117 КЗпП України розповсюджується і на правовідносини, що виникають після судового рішення про присудження виплати грошової компенсації.

Визначаючи період, за який позивачу підлягає виплата середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, суд звертає увагу, що відповідно до чинної з 19.07.2022 редакції частини 1 статті 117 КЗпП України, на користь позивача підлягає стягненню середнє грошове забезпечення за шість місяців, зокрема за 183 календарні дні та 131 робочий день.

Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до довідки Львівської обласної прокуратури №21-41вх-24 від 27.02.2024 одноденний заробіток ОСОБА_1 розраховано за наступною формулою (48000+48000)/44 (робочі дні) = 2181,82. Де 48000 грн це розмір належного посадового окладу без врахування 40 % вислуги років.

Враховуючи викладене, розмір надбавки за вислугу років повинен становити 48000*40%= 19200 грн, відповідно загальна сума в місяць - 48000+19200=67200.

Отже сума одноденного заробітку становить: (67200+67200) /44=3054,54 грн.

Середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача відповідно до норм ст.117 КЗпП України становить 400144,74 грн (3054,54 *131).

Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній її редакції, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Проте, правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15, викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом №2352-ІХ.

Відтак, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права та враховуючи позицію Верховного Суду викладену у постанові від 29.01.2024 у справі №560/9586/22, суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку в загальному розмірі 400144,74 грн, та така сума не підлягає зменшенню.

Встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

Таким чином, що позивач має право на присудження йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не більш як за шість місяців, оскільки він не отримав у день його звільнення всі належні виплати.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Львівської обласної прокуратури видати ОСОБА_1 довідку про складові заробітної плати станом на 14.09.2023 із зазначенням розміру належного посадового окладу, надбавки за вислугу років, чинної заробітної плати за відповідною посадою прокурора, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що Львівська обласна прокуратура видала ОСОБА_1 довідку №21-260вих-23 про складові заробітної плати станом на 14.09.2023, згідно якої довідки про складові заробітної плати станом на 14.09.2023 Куцика, заробітна плата становить : посадовий оклад 48000,00 грн; надбавка за вислугу років (40%) - -; Всього 48000,00 грн.

Суд встановив, що рішенням Головного управління пенсійного фонду України у Львівській області від 24.11.2023 відмовлено в перерахунку пенсії ОСОБА_1 .

Підставою відмови зазначено: «Відповідно до частини першої статті 86 Закону прокурори мають право на пенсійне забезпечення ж вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стоку роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Відповідно до частини другої статті 86 Закону пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Відновимо до частини третьої статті 86 Закону розмір виплати (крім посадових окладів, надбавок за вислугу років ), що включаються в заробіток дам обчислення пенсі визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду в даній роботі.

Для перерахунку пенсії ОСОБА_1 надав довідку про складові заробітної плати (посадовий оклад, надбавка за вислугу років) від 15.11.2023 №21-260вих-23, видана Львівською обласною прокуратурою, в якій не зазначена сума надбавки за вислугу років, а також не вказана чинна заробітна плата за відповідною посадою прокурора.

Враховуючи вище викладене прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 , в перерахунку пенсії згідно заяви від 17.11.2023 №7922, оскільки довідка видана не на дату звернення за перерахунком і в довідці про складові заробітної плати вказані не всі суми, які передбачені статтею 86 Закону.»

Правове регулювання питання пенсійного забезпечення працівників органів прокуратури закріплено у статті 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VІІ.

Відповідно до частини 1 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення відповідної вислуги років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів.

Згідно з частиною 2 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697- VII пенсія призначається в розмірі 60 % від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01.01.2011 - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Частиною 3 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII передбачено, що розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Згідно з частиною 4 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII середньомісячна сума зазначених виплат за 60 календарних місяців визначається шляхом ділення загальної суми таких виплат на 60. Коригування зазначених виплат проводиться із застосуванням коефіцієнта загального підвищення розмірів посадового окладу та надбавок до нього. Посадовий оклад, надбавки за вислугу років під час призначення пенсії враховуються в розмірах за останньою займаною посадою прокурора, встановлених на момент виникнення права на перерахунок пенсії за вислугу років.

Частиною 13 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII передбачено, що пенсії за вислугу років відповідно до цієї статті призначаються, перераховуються і виплачуються уповноваженими на це державними органами.

Між сторонами у даній справі виник спір щодо складових заробітної плати станом на 14.09.2023, вказаних у довідці від 15.11.2023 №21-260вих-23 виданої Львівською обласною прокуратурою, а не відмова Головного управління пенсійного фонду України у Львівській області у перерахунку пенсії ОСОБА_1 , однак одна із підстав такої відмови є «не зазначена сума надбавки за вислугу років а також не вказана чинна заробітна плата за відповідною посадою прокурора.».

Враховуючи вже встановлені обставини у даній справі, прокурору належить до виплати та нарахування посадовий оклад з надбавкою за вислугу років як невід`ємні складові заробітної плати.

Таким чином Львівська обласна прокуратура протиправно не вказала у довідці від 15.11.2023 №21-260вих-23 надбавки за вислугу років у розмірі 40%.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом зобов`язання Львівської обласної прокуратури сформувати та видати ОСОБА_1 довідку про складові заробітної плати станом на 14.09.2023 із зазначенням розміру належного посадового окладу, надбавки за вислугу років, чинної заробітної плати за відповідною посадою прокурора.

Щодо судових витрат колегія суддів апеляційного суду вважає за потрібне зазначити наступне.

Згідно ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом першим частини третьої вказаної статті передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

При цьому даною статтею передбачено цілі розподілу, визначення розміру та розмір судових витрат.

Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. При цьому, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною п`ятою цієї статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Разом з тим, частина шоста статті 134 КАС України визначає, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, відповідно до частини сьомої цієї статті, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Судом встановлено, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копію договору про надання правничої допомоги, укладеного між позивачем та адвокатом адвокатським бюро «Ярослава Турчиняка».

Апеляційний суд також враховує, що відповідно до п. 2 ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним ст.19, 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суті виконаних послуг, колегія суддів дійшов висновку, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 25000,00 грн. є співмірною із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).

При визначенні суми відшкодування вказаного виду судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналізуючи вищевикладене, виходячи з принципів обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, значення справи для сторін, колегія суддів приходить до висновку про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в розмірі 25000 грн.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Щодо судових витрат по наданню правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Аналізуючи вищевикладені норм КАС України , виходячи з принципів обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, значення справи для сторін, ураховуючи що представник позивача ознайомлений із фактичними обставинами справи, вивчав законодавство і судову практику у аналогічній категорії справ, ураховуючи необхідність розумного обмеження розміру витрат на правничу допомогу адвоката та відшкодування позивачу фактично понесених витрат на професійну правничу допомогу у цій справі за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, колегія суддів приходить до переконання, що заявлена до відшкодування сума витрат 25000 грн. є неспівмірною до наданих послуг.

Щодо доводів представника позивача про те, що відповідачем не подана заява про зменшення витрат на правничу допомогу, то колегія суддів зазначає, що відповідачем подані додаткові пояснення, у яких зазначає про неспівмірність понесених витрат на правничу допомогу.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним ст.19, 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суті виконаних послуг, колегія суддів дійшов висновку, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 10000,00 грн. є співмірною із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 травня 2024 року у справі №380/3566/24 без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. (десяти тисяч).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повний текст постанови складено та підписано 28.10.2024 р., у зв`язку із перебуванням головуючого судді Матковської З.М. у відрядженні з 20.10.2024 по 25.10.2024 включно.