Справа № 440/11361/24
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2024-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2024 року м. ПолтаваСправа № 440/11361/24
Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Ясиновського І.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі також - позивач) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, відповідно до якої просить:

визнати протиправним та скасувати рішення від 14.08.2024 №37 Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку через відсутність періоду проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років ОСОБА_1 ;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати ОСОБА_1 до періоду постійного проживання на території, яка віднесена до зони гарантованого добровільного відселення період із 26.04.1986 по 06.02.1996;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області призначити пенсію ОСОБА_1 зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 01 вересня 2024 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку на підставі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Позивач звернулася до органу Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії на підставі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Заяву було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області та прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії. Позивач вважає прийняте рішення протиправним та таким, що порушує її право на пенсійне забезпечення, у зв`язку з чим, змушена звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 30.09.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), витребувано докази.

Відповідачів позов не визнали та у відзиві на позовну заяву /а.с.43-45, 69-71/ просили у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на правомірність відмови в призначенні пенсії за віком, у зв`язку з недотриманням норм пункту 2.1 розділу 2 Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсій відповідно до Закону 1058, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 року № 22-1. Документами підтверджене і факт проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 01 рік 04 місяці. До періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано період навчання з 26.04.1986 по 30.06.1988 у СПТУ № 29 м. Сквира, Київської області та періоди роботи з 27.07.1988 по 02.01.1990, з 15.01.1990 по 13.09.1991 в радгоспі Совки" Київської області. Тобто відповідно до поданих документів ОСОБА_1 з 26.04.1986 по 30.06.1988 навчалася в СПТУ № 29 м. Сквира, Київська область, а в період з 15.01.1990 по 13.09.1991 працювала в радгоспі Совки Київської області, з чого слідує, що в цей самий час вона ніяк не могла проживати в зоні гарантованого добровільного відселення, за адресою зазначеною в довідці Луганської РДА № Л-286: смт. Лугини, Житомирської області.

Згідно з частиною третьою статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 № 2747-IV (надалі також КАС України) у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

За приписами пункту 2 частини першої статті 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат.

Відповідно до частини другої статті 263 КАС України справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

При цьому, як визначено частиною другою статті 262 КАС України, якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є потерпілою від Чорнобильської катастрофи (категорії 3), про що їй видано посвідчення серії НОМЕР_1 /а.с. 12/.

07.08.2024 ОСОБА_1 звернулася до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком /а.с. 51-52/.

Заяву позивача було розглянуто за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області та прийнято рішення 14.08.2024 №37 про відмову у призначенні пенсії /а.с. 37/.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку вимогам позивача, суд зазначає наступне.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Статтею 49 Закону N 796-XII визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 N 1058-IV (далі - Закон N 1058-IV, в редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин).

Зокрема, ч. 1 ст. 26 Закону N 1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 років.

Відповідно до абзацу 1 статті 55 Закону N 796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Згідно з абзацом 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону N 796-XII, потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у такому порядку: 3 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

В примітці до п. 2 ч. 1 ст. 55 Закону N 796-XII зазначено, що початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше (ч. 2 ст. 55 Закону N 796-XII).

Із аналізу наведеної правової норми вбачається, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії станом на 01.01.1993 не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.86 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Тобто, обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі абз. 5 ч. 2 ст. 55 Закону України N 796-XII від 28.02.91 - є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років з моменту аварії до 01 січня 1993 року.

Оцінюючи обґрунтованість тверджень позивача щодо наявності у нього права на призначення пенсії суд враховує, що згідно з п. 7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України N 22-1 від 25.11.2005, до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи:

потерпілим від Чорнобильської катастрофи: для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування;

посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи").

Правова позиція Верховним Судом висловлена у постановах від 17.06.2020 року по справі N 572/456/17 (провадження N К/9901/22569/18, К/9901/22573/18), та від 31.07.2019 року по справі N 572/1173/17 (провадження N 61-34544св18), щодо періоду (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення. Так, Верховний Суд сказав, що відповідно до наведених вище положень законодавства, підставою для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи).

Так, у рішенні Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 14.08.2024 № 37 зазначено, що однією із обов`язкових умов для призначення пенсії за віком відповідно до ст.55 Закону №796 є постійно проживати чи постійно працювати в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років. Документами підтверджено факт проживання станом на 01.01.1993 - 01 рік 04 місяці. До періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано період з 26.04,1986 по 30.06.1988, згідно диплому А №148965 не зараховано період з, оскільки особа навчалась у м. Сквира Київської області та періоди роботи з 27.07.1988 по 02.01.1990, з 15.01.1990 но 13.09.1991, оскільки заявниця працювала в Київській області /а.с. 37/.

Спростовуючи такий довід органу Пенсійного фонду, позивач зазначила, що відповідно до довідки №Л-286 від 04.11.2003, виданої Лугинською районною державною адміністрацією підтверджено, що ОСОБА_2 , 1970 р.н., постійно проживала на території гарантованого добровільного відселення в АДРЕСА_1 з 26.04.1986 по 06.02.1996 /а.с. 27/.

В той же час, суд зазначає про суперечливість вказаних доводів з огляду на те, що згідно з дипломом № НОМЕР_2 ОСОБА_3 з 26.04.1986 по 30.06.1988 навчалась у СПТУ № 29 м. Сквира, Київської області /а.с. 31/, а відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_3 ОСОБА_4 працювала з 27.07.1988 по 02.01.1990, з 15.01.1990 по 13.09.1991 в радгоспі Совки" Київської області /а.с. 13-21/. Тобто, в період навчання та постійного місця роботи позивача у м. Сквира Київської області, вона не могла одночасно постійно проживати в цей же період за іншою адресою, а саме на території гарантованого добровільного відселення в АДРЕСА_1 .

Як зазначено у оспорюваному рішенні постійне перебування в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 складає 01 рік 04 місяці.

Суд окремо зауважує на суперечності в частині відомостей, зазначених у довідці №Л-286 від 04.11.2003, виданої Лугинською районною державною адміністрацією стосовно постійного проживання на території гарантованого добровільного відселення в АДРЕСА_1 з 26.04.1986 по 06.02.1996, оскільки відповідно до паспорта громадянина України зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 з 20.10.1995 є с. Рудки Гребінківського району Полтавської області /а.с. 9/.

Дана обставина виключає можливість постійного проживання на території гарантованого добровільного відселення в смт. Лугини Житомирської області саме до 06.02.1996.

Викладене виключає можливість проживання в межах смт. Лугини Житомирської області із одночасною трудовою діяльністю в межах м.Сквира Київської області, що, як наслідок приводить до висновку про не підтвердження періоду проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС, долученими до заяви про призначення пенсії документами.

Крім того, сам по собі лише факт реєстрації місця проживання особи в населеному пункті віднесеному до переліку радіаційно забруднених населених пунктів ІІІ зони (гарантованого добровільного відселення) не може свідчити про постійне проживання в такому населеному пункті в той час, коли ця ж особа згідно наданих нею ж документів та, що не оспорюється такою особою, працювала в цей же період в іншому населеному пункті в іншій області на роботах, які вимагають особисту присутність в місці такої роботи. Тобто вказані обставини підтверджують не проживання в конкретний період в у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС, долученими до заяви про призначення пенсії документами такої особи, яка фактично проживала в іншому населеному пункті у зв`язку із виконанням нею відповідної роботи та навчання.

Судом не заперечується твердження позивача, що посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи підтверджує особливий статус. Більше того, вказаним Законом N 796-XII підтверджується, що саме посвідчення відповідної категорії є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом для такої категорії.

Однак, користування пільгами визначеними Законом та наявність лише посвідчення відповідної категорії не є безумовною підставою для призначення пенсії зі зниженням віку, відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Натомість, належних та допустимих доказів, що підтверджують факт постійного проживання позивача у забрудненій зоні протягом трьох років з моменту аварії до 01 січня 1993 року, як того вимагає закон, суду не надано.

Іншого сторонами не представлено, та судом не здобуто, а тому не знайшли підтвердження висновки позивача про те, що з моменту аварії на ЧАЕС він проживав в зоні гарантованого добровільного відселення, не менше 3 років.

Враховуючи відсутність інших належних та допустимих доказів на підтвердження періоду постійного проживання (роботи) позивача на територіях радіоактивного забруднення, в тому числі рішень судів, довідок органів місцевого самоврядування (підприємств, установ, організацій) немає підстав для призначення пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону, як того вимагає Порядок.

Вирішуючи переданий на розгляд суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась із позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, та наявність повноважень та правомірності дії відповідача в межах, визначених частиною 2 статті 2 КАС України.

Встановивши наявність у особи, яка звернулась з позовом до суду, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання вказаного права (інтересу) і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Зміст суб`єктивного матеріального права, або охоронюваного законом інтересу визначається не предметом позову, а його підставою.

Під підставою позову, слід розуміти фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна вимога (вимоги) позивача. Зокрема, йдеться про юридичні факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, та які зумовлюють виникнення, зміну чи припинення спірних правовідносин, а також інші доказові факти, на підставі яких можна зробити висновок про наявність або відсутність зазначених юридичних фактів.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури. Частиною першою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи, що позивачем всупереч вимогам чинного законодавства не було надано належних та допустимих доказів в підтвердження про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування, то оцінюючи оскаржене рішення відповідача на відповідність його вимогам часини другої статті 2 КАС України, суд дійшов висновку, що вказане рішення прийняте відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, буд.10, м. Львів, 79016, ідентифікаційний код 14099344), Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Гоголя, буд.34, м. Полтава, 36000, ідентифікаційний код 13814885) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному ч.8 ст. 18, ч.ч. 7-8 ст. 44 та ст. 297 КАС України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підп. 15.5 підп. 15 п. 1 р. VII "Перехідні положення" КАС України.

Головуючий суддя І.Г. Ясиновський