Справа № 466/8289/23
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2024-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 466/8289/23 пров. № А/857/23466/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Обрізка І.М., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судового засідання Нора А.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 серпня 2024 року у справі №466/8289/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області про скасування постанови,-

суддя в 1-й інстанції Зима І.Є.,

дата ухвалення рішення 28.08.2024,

місце ухвалення судового рішення не зазначено,

дата складання повного тексту судового рішення не зазначено, -

В С Т А Н О В И В :

08 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

Свої вимоги мотивує тим, що 25.07.23, близько 17.34 год., він керував транспортним засобом пр. В`ячеслава Чорновола, 73 в м. Львові, де його було зупинено працівниками патрульної поліції. Під час зупинки інспектор повідомив про те, що ним було порушено п. 8.7.3. «е» ПДР України, а саме проїзд регульованого пішохідного переходу на заборонений червоний сигнал світлофора, відповідальність за що передбачена ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). Вимогу надати докази вчинення адміністративного правопорушення, інспектор проігнорував. Також, при розгляді справи, позивачу не було роз`яснено процесуальні права та на не надано можливості скористатись послугами адвоката.

В подальшому, для винесення постанови, інспектор сів у службовий автомобіль, та коли повернувся то повідомив, що ним винесено постанову, якою позивача визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 20400 грн, оскільки він керував транспортним засобом будучи позбавленим права керування.

Позивач зазначає, що інспектор не повідомляв його про притягнення до відповідальності за вказане правопорушення, та про це йому нічого не було відомо. Він вважав, що буде притягнутий за те, що проїхав на заборонний сигнал світлофора, хоча жодних доказів йому надано не було. Відтак вважає оскаржувану постанова незаконною, необґрунтованою, такою, що не відображає дійсних обставин справи, складена за відсутності належних доказів з грубим порушенням вимог чинного законодавства.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28.08.2024 у справі №466/8289/24 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати таке та ухвалити нове про повне задоволення його позовних вимог.

В апеляційній скарзі зазначає, що правовою підставою для зупинки транспортного засобу зазначено проїзд на заборонний сигнал світлофору. У постанові по справі про адміністративне правопорушення немає жодних доказів того, що позивачем порушено будь-які правила дорожнього руху, що б давало підставу для зупинення транспортного засобу позивача, оскільки відсутні будь-які належні та допустимі докази вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

З покликанням на висновки Чернівецького апеляційного суду у постанові від 13.10.2022 у справі №718/1824/22 вказав, що із матеріалів справи про адміністративне правопорушення не вбачається, що водій допустив будь-які порушення правил дорожнього руху, за які його слід було зупинити, у зв`язку з чим, всі наступні вимоги працівників поліції водій не був зобов`язаний виконувати, а всі складені відносно нього процесуальні документи не можуть бути належними та допустимими доказами його вини у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Однак, судом першої інстанції відповідні висновки не враховано та постановлено оскаржене рішення.

Просив рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28.08.2024 скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог.

Відповідач правом подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Відповідно до ч. 4 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п. 2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач є особою, яка здійснювала керування транспортним засобом, будучи позбавленим керувати транспортними засобами строком на 1 рік, інспектором поліції до позивача правомірно застосовано адміністративне стягнення передбачене ч. 4 ст. 126 КУпАП, санкція якого передбачає штраф.

Більше того, суд першої інстанції критично поставився до тверджень позивача про те, що його не повідомляли про притягнення до відповідальності за вказане правопорушення, адже позивач був на місці події і про винесення оскаржуваної постанови за ч.4 ст. 126 КУпАП йому було достовірно відомо. Не заслуговують на увагу, з позиції суду першої інстанції, й посилання позивача на те, що оскаржувана постанова не відображає дійсних обставин справи, складена за відсутності належних доказів, адже сам факт керування транспортним засобом особою, позбавленою керування т/з, позивачем не заперечувався, а також підтверджується вищевказаним рішенням суду, яке набрало законної сили.

Розглядаючи спір апеляційний суд виходить із такого.

Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що постановою серія ЕАС №7398606 від 25.07.2023 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП із накладенням штрафу в розмірі 20 400 грн.

Згідно тексту постанови, 25 липня 2023 року, близько 17 год. 34 хв. , у м. Львові на пр. В`ячеслава Чорновола 73, водій ОСОБА_1 здійснив проїзд регульованого пішоходного переходу на заборонений сигнал світлофора - червоний, та керував т/з, будучи позбавленим права керування, чим порушив п. 2.1а ПДР.

Відповідно до постанови судді Львівського апеляційного суду від 13 лютого 2023 року, у справі №462/6945/22 позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП з позбавленням права керування транспортними засобами на строк на 1 (один) рік.

Судом встановлено, що інспектор чітко спостерігав факт допущення позивачем порушення вимог ПДР, а тому, як посадова особа єдиного контролюючого органу у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зобов`язаний був відреагувати на факт вчинення правопорушення, що і було зроблено, шляхом зупинення транспортного засобу.

В ході спілкування та перевірки особи позивача по єдиній телекомунікаційній системі бази даних Національної поліції інспекторами Управління встановлено, що відповідно до постанови судді Львівського апеляційного суду від 13 лютого 2023 року, у справі №462/6945/22, позивача позбавлено права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Таким чином, оскільки позивач є особою, яка здійснювала керування транспортним засобом, будучи позбавленим керувати транспортними засобами строком на 1 рік, інспектором поліції до позивача правомірно застосовано адміністративне стягнення передбачене ч. 4 ст. 126 КУпАП, санкція якого передбачає штраф.

Оскільки позивач з вказаною постановою не погодився, він звернувся до суду із цим позовом.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає таке.

Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно п.п. 8, 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання; регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Частиною 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, ПДР та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюють Правила дорожнього руху (далі - ПДР), затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 за 1306.

Відповідно до п. 1.9. ПДР особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно із пп. «е» п. 8.7.3 ПДР сигнали світлофора мають такі значення: червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух.

Так, відповідно до пункту 2.1 ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чинний страховий поліс (страховий сертифікат Зелена картка) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України.

За змістом пункту 2.4 ПДР на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені у пункті 2.1 ПДР України.

Згідно з статтею 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

В силу пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

У відповідності до статті 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Статтею 15 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.

Відповідальність за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП настає в разі керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами та тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Частиною 2 статтею 317-1 КУпАП визначено, що особа вважається позбавленою права керування транспортним засобом після набрання законної сили рішенням суду про позбавлення цього права.

Тобто, приписами ч. 2 статті 317-1 КУпАП чітко встановлено, що особа вважається позбавленою права керування транспортним засобом на певний строк після набрання законної сили відповідного рішення суду про позбавлення цього права.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем не заперечувався факт керування транспортним засобом ні при зверненні до суду із позовом, ні з апеляційною скаргою.

Ба більше, ним також і не заперечувався факт притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП з позбавленням права керування транспортним засобом відповідно до постанови Залізничного районного суду м. Львова від 23.12.2022 у справі №462/6945/22, яка набрала законної сили відповідно до постанови Львівського апеляційного суду від 13.02.2023 у цій справі та залишена без змін.

Зі змісту спірної постанови з`ясовано, що у розділі «Час та місце скоєння, суть і обставини правопорушення» зазначено, що водій здійснив проїзд регульованого пішоходного переходу на заборонений сигнал світлофору червоний та керував транспортним засобом будучи позбавленим права керування транспортним засобом.

Колегія суддів вважає вірним висновки суду першої інстанції про те, що інспектор чітко спостерігав факт допущення позивачем порушення вимог ПДР, а тому, як посадова особа єдиного контролюючого органу у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зобов`язаний був відреагувати на факт вчинення правопорушення, що і було зроблено, шляхом зупинення транспортного засобу.

В ході спілкування та перевірки особи позивача по єдиній телекомунікаційній системі бази даних Національної поліції інспекторами Управління з`ясовано, що відповідно до постанови Львівського апеляційного суду від 13.02.2023 у справі № 462/6945/22, позивача позбавлено права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Суд першої інстанції вірно висновував, що оскільки позивач є особою, яка здійснювала керування транспортним засобом, будучи позбавленим керувати транспортними засобами строком на 1 рік, інспектором поліції до позивача правомірно застосовано адміністративне стягнення передбачене ч.4 ст. 126 КУпАП, санкція якого передбачає штраф.

Щодо інших доводів апелянта суд зазначає, що вони спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають, оскільки апеляційний суд залишив рішення суду першої інстанції без змін та таким у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 серпня 2024 року у справі №466/8289/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді І. М. Обрізко
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 29.10.24