Справа № 420/10694/24
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2024-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/10694/24

Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.

Дата і місце ухвалення 31.07.2024 р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді доповідача Шеметенко Л.П.

судді Градовського Ю.М.

судді Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправною відмову, зобов`язання прийняти декларацію про відмову від громадянства,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просила суд:

- визнати протиправну відмову Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від прийняття декларації ОСОБА_1 від 21.02.2024 року про відмову від громадянства РФ;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти декларацію ОСОБА_1 від 21.02.2024 року про відмову від громадянства РФ та розглянути її.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від прийняття декларації ОСОБА_1 від 21.02.2024 року про відмову від громадянства РФ.

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти декларацію ОСОБА_1 від 21.02.2024 року про відмову від громадянства РФ.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує, що до міграційного органу не надходило документів, які засвідчували виконання позивачем вимог частини 5 статті 9 Закону України «Про громадянство», а саме документів про припинення громадянства РФ та повернення національного паспорта громадянина РФ до уповноваженого органу РФ. Апелянт вважає, що лист від 04.03.2024 року є роз`ясненням щодо необхідності виконання взятих на себе позивачем зобов`язань, а не рішенням про відмову в прийнятті декларації про відмову від громадянства РФ. Апелянт вказує, що декларація від 21.02.2024 подана ОСОБА_1 не відповідає встановленій п. п. 1.1 п. 1 наказу МВС України від 16.08.2012 № 715 формі 45, що унеможливлює її розгляд. Апелянт зазначає, що строк, визначений позивачу для виконання зобов`язання про припинення іноземного громадянства сплив 25.01.2024, при цьому доказів того, що позивач зверталась до дипломатичних (консульських) представництв РФ в Україні з клопотанням про припинення громадянства РФ не надано. Крім того, апелянт посилається на дискреційність своїх повноважень в частині прийняття декларацій про відмову від іноземного громадянства.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивачка народилась 10.09.1971 року в Мурманській області, РФ.

Позивачка була прийнята до громадянства України відповідно до ст. 9 Закону України «Про громадянство України» на підставі Указу Президента України № 32/2022 від 25.01.2022 року.

20.06.2022 року позивачка звернулась до Міністерства іноземних справ РФ з заявою про припинення громадянства РФ та видачі їй підтверджуючого документа уповноваженого органу.

Листом від 24.06.2022 року Міністерство іноземних справ РФ повідомило позивачку про необхідність звернення з відповідною заявою до дипломатичних представництв чи консульської установи на території України після відновлення діяльності закордонних установ на території України, що підтверджується відповідним листом.

25.07.2022 року позивачка звернулась до Державної міграційної служби України із декларацією про відмову від громадянства РФ.

Листом від 10.08.2022 року Державна міграційна служба України відмовила у прийнятті декларації про відмову від громадянства у зв`язку з необхідністю звернення до ГУ ДМС в Одеській області.

21.02.2024 року позивачкою на адресу відповідача направлено декларацію про відмову від іноземного громадянства з зазначенням, що з об`єктивних підстав вона не може оформити вихід з громадянства РФ та відповідно просить відповідача оформити і видати їй довідку про реєстрацію громадянином України, яка є підставою для оформлення паспорта громадянина України.

Листом від 04.03.2024 року відповідачем повідомлено, що оскільки правових підстав для подання декларації про відмову від іноземного громадянства у позивачки немає, відповідач повертає декларацію про відмову від іноземного громадянства без виконання.

Суд першої інстанції, розглядаючи справу та приймаючи рішення, виходив з того, що відповідачем протиправно відмовлено позивачці у прийнятті декларації про відмову від іноземного громадянства, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. За висновками суду, оскільки відповідачем відмовлено позивачці у прийнятті декларації про відмову від громадянства РФ, що визнано судом протиправним, у даному випадку належним способом захисту є зобов`язання відповідача прийняти у позивачки декларацію про відмову від громадянства РФ.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку та надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Законом України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України».

Згідно статті 1 Закону України «Про громадянство України»:

- іноземець - особа, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав;

- зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України;

- незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства - невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), документа про припинення громадянства (підданства) у встановлений законодавством іноземної держави термін (за винятком випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років від дня подання клопотання, якщо термін не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства за ініціативою особи чи якщо така процедура не здійснюється або вартість оформлення припинення іноземного громадянства (підданства) перевищує половину розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом в Україні на момент, коли особа набула громадянство України (абзац 13);

- декларація про відмову від іноземного громадянства - документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав (абзац 16).

Порядок набуття громадянства України визначений розділом ІІ Закону України «Про громадянство України», відповідно до пункту 3 статті 6 якого громадянство України набувається внаслідок прийняття до громадянства.

Умови прийняття до громадянства України визначені статтею 9 Закону України «Про громадянство України», зокрема, частиною першою указаної норми встановлено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про громадянство України» умовами прийняття до громадянства України є, зокрема, подання декларації про відсутність іноземного громадянства (для осіб без громадянства) або зобов`язання припинити іноземне громадянство (для іноземців).

Статтею 10 Закону України «Про громадянство України» визначено, що іноземець, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинен подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації його громадянином України. Іноземець, який має усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від нього причин не може отримати його, подає декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України визначено Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001року № 215 (далі - Порядок № 215).

Порядок розгляду органами міграційної служби заяв і подань з питань громадянства України, рішення за якими приймає Президент України також визначений Порядком № 215.

Пунктом 103 Порядку № 215 передбачено, що Державна міграційна служба України, зокрема, перевіряє: відповідність оформлення поданих документів вимогам законодавства України; підтвердження документами виконання умов прийняття до громадянства України або виходу з громадянства України.

Особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон (п. 119 Порядку № 215).

Колегія суддів зазначає, що запроваджуючи інститут подання декларації про відмову від іноземного громадянства, законодавець в імперативному порядку, насамперед, зобов`язав іноземця, який звернувся із відповідною заявою до органу ДМС протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подати документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України.

Приписи статті 10 Закону України «Про громадянство України» передбачають можливість подання декларації про відмову від іноземного громадянства іноземцем, який має усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від нього причин не може отримати його.

Судом встановлено, що позивачка 25.01.2022 року набула громадянство України відповідно до ст. 9 Закону України «Про громадянство України» на підставі Указу Президента України № 32/2022 від 25.01.2022 року

Згідно наведених вище норм законодавства, позивачка у строк до 25.01.2024 повинна була подати до уповноваженого органу України документ про припинення громадянства РФ, виданий її уповноваженим органом.

Як свідчать матеріали справи у визначений дворічний термін позивачка не виконала свого зобов`язання та не подала документ про припинення громадянства РФ.

Разом з тим позивачка подала декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Однак, листом відповідача від 04.03.2024 року повідомлено, що оскільки правових підстав для подання декларації про відмову від іноземного громадянства у позивачки немає, тому відповідач повертає декларацію про відмову від іноземного громадянства без виконання. За своєю правовою природою, всупереч доводам апелянта, зазначений лист є саме відмовою у прийнятті відповідної декларації.

У світлі викладеного, колегія суддів зазначає, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 1), який надалі було неодноразово продовжено відповідними Указами Президента України та діє й на сьогодні.

З огляду на вказану обставину дипломатичні відносини між Україною та РФ розірвано, діяльність російських закордонних установ в Україні призупинена.

Визнання офіційно цього факту не потребує додаткового доведення з боку позивача про наявність незалежної від особи причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства.

Більш того, листом від 24.06.2022 року Міністерство іноземних справ РФ повідомило позивачку про необхідність звернення з відповідною заявою до дипломатичних представництв чи консульської установи на території України після відновлення діяльності закордонних установ на території України, що підтверджується відповідним листом, що спростовує доводи апелянта про відсутність доказів звернення позивача до дипломатичних (консульських) представництв РФ в Україні з клопотанням про припинення громадянства РФ.

У свою чергу, у законодавстві України відсутнє правове регулювання процедури припинення іноземного громадянства за ініціативою особи в разі ведення воєнних дій між Україною та відповідною державою громадянства такої особи.

Отже, з наведеного слідує, що у зв`язку із розірванням дипломатичних зв`язків між Україною та РФ та призупиненням діяльності російських закордонних установ в Україні, позивачка позбавлена можливості отримати документ про припинення громадянства РФ від дипломатичного представництва чи консульської установи вказаної країни.

У зв`язку із цим, варто наголосити на положеннях частини четвертої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), якими встановлено заборону на відмову в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Так, суд звертає увагу на те, що відсутність у чинному законодавстві України альтернатив або відповідного правового механізму вирішення подібних спірних правовідносин нівелює реалізацію права особи на оформлення припинення громадянства іноземної держави з огляду на неможливість ним скористатися, та не може бути підставою для відмови у захисті такого права загальними засобами, передбаченими Законом № 2235.

Беручи до уваги викладене у сукупності, суд дійшов висновку, що у спірному випадку неотримання позивачкою документа про припинення громадянства РФ відбулося з незалежних від неї причин. З огляду на це відповідно до приписів частини п`ятої статті 8 Закону № 2235 позивач має право на подання декларації про відмову від іноземного громадянства, а відтак, оскаржувана відома відповідача є неправомірною.

При цьому, суд відхиляє доводи апелянта, що декларація від 21.02.2024 не відповідає встановленій наказом МВС України від 16.08.2012 № 715 формі, оскільки вказана декларація була подана за формою, встановленою наказом Міністерства закордонних справ України від 23 листопада 2022 року № 389 та містить усі необхідні для її прийняття відомості. Більш того, відповідно до усталеної практики Верховного Суду, викладеної, зокрема, у межах справ №806/1049/15, № 509/4156/15-а, № №804/4435/16, адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності свого рішення.

Крім того, щодо доводів апелянта відносно спливу строку для виконання зобов`язання про припинення іноземного громадянства, суд зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, позивачем вчинялись дії щодо подання декларації про відмову від громадянства, зокрема така декларація подавалась до Державної міграційної служби України та неодноразово до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області.

Надаючи правову оцінку доводам апелянта в частині дискреційності його повноважень у межах спірних правовідносин, колегія суддів зазначає наступне.

Так, положеннями ст. 2 Закону України «Про адміністративну процедуру» від 17 лютого 2022 року № 2073-IX (далі - Закон №2073-IX) визначено, що дискреційне повноваження - повноваження, надане адміністративному органу законом, обирати один із можливих варіантів рішення відповідно до закону та мети, з якою таке повноваження надано.

Частиною 3 статті 6 Закону №2073-IX визначено, що здійснення адміністративним органом дискреційного повноваження вважається законним у разі дотримання таких умов: дискреційне повноваження передбачено законом; дискреційне повноваження здійснюється у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законом; правомірний вибір здійснено адміністративним органом для досягнення мети, з якою йому надано дискреційне повноваження, і відповідає принципам адміністративної процедури, визначеним цим Законом; вибір рішення адміністративного органу здійснюється без відступлення від попередніх рішень, прийнятих тим самим адміністративним органом в однакових чи подібних справах, крім обґрунтованих випадків.

Приписами частини четвертої статті 245 КАС України передбачено, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Позиція Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 245 КАС України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 04 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20, від 14 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20, від 23 грудня 2021 року у справі №480/4737/19 та від 13 жовтня 2022 року у справі №380/13558/21.

Також, колегія суддів враховує правову позицію, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі № 806/965/17 та від 27 вересня 2021 року у справі №380/8727/20, відповідно до якої у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому особою дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання особою усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Таким чином, у випадку коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд може зобов`язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення, та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.

Відповідно до абзацу 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення від 10 липня 2003 року у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, пункт 45 та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, пункт 25, ECHR 2002 II).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що оскільки відповідачем відмовлено позивачці у прийнятті декларації про відмову від громадянства РФ, що визнано судом протиправним, у даному випадку належним та ефективним способом захисту є зобов`язання відповідача прийняти у позивачки декларацію про відмову від громадянства РФ.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно встановлено обставини у справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

За таких обставин підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 31.10.2024 р.

Суддя доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Ю.М. Градовський

Суддя: І.О. Турецька