Справа № 161/18276/24
Суддя: Мазур Д. Г.
Дата ухвалення: 2024-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/161/284/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2024 року Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Мазура Д.Г.

секретаря судових засідань Дручок О.М.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області, інспектора Володимирського відділу поліції ГУНП у Волинській області Марчука Олександра Миколайовича про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Воловодик Н.П., звернувся до Луцького міськрайонного суду Волинської області з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області, інспектора Володимирського відділу поліції ГУНП у Волинській області Марчука Олександра Миколайовича про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серії ЕНА № 3125777 від 24.09.2024 у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Зазначену постанову ОСОБА_1 вважає протиправною та необґрунтованою, внаслідок чого вона підлягає скасуванню. На підтвердження своєї позиції ОСОБА_1 зазначив, що обставини та факти викладені у спірній постанові, не відповідають фактичним обставинам, а сама постанова не містить жодних доказів, як і посилання на них, на основі яких можна встановити наявність у діях ОСОБА_1 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП. Таким чином, спірна постанова є необґрунтованою та суперечить фактичним обставинам справи про адміністративне правопорушення, оскільки винесена уповноваженою особою органу Національної поліції без виконання вимог повного, точного та всебічного встановлення всіх обставин справи і перевірки їх шляхом безпосереднього дослідження доказів.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просив вищезазначену постанову скасувати та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.10.2024 головуючим суддею по справі було визначено суддю Мазура Д.Г.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04.10.2024 у вищевказаній справі було відкрито провадження, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Копія даної ухвали була направлена відповідачу рекомендованим листом. 21.10.2024 відповідачем надано суду відео з бодікамери. Проте, відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. Відповідні документи у встановлений строк до суду не надходили.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Оскільки учасники судового провадження у встановлений судом строк та порядку не подали заперечення щодо розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження або клопотання про проведення спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, то суд доходить до висновку про необхідність розгляду адміністративного позову без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали адміністративної справи, доходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Рішення суб`єкта владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може мати вигляд індивідуального акта, яким відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС є акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Одним з таких актів може бути постанова про накладання адміністративного стягнення, оскільки зазначений акт виноситься суб`єктом владних повноважень на виконання своїх владних функцій щодо притягнення осіб до адміністративної відповідальності та стосується лише прав та інтересів конкретно визначеної особи, яка піддається впливу накладеного адміністративного стягнення як форми адміністративної відповідальності, а дія такого акта вичерпується його виконанням.

Судом встановлено, що 24 вересня 2024 старшим поліцейським Володимирського РВП ГУНП у Волинській області інспектором ОСОБА_2 винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху серії ЕНА № 3125777 за фактом вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП та відповідно до ст. 222 КУпАП відноситься до компетенції органів Національної поліції.

Порядок розгляду і вирішення справ про адміністративні правопорушення, які віднесені до компетенції Національної поліції, визначається положеннями КУпАП, а також Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, від 07.11.2015 року № 1395 (далі Інструкція № 1395).

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Винесення постанови про накладання адміністративного стягнення відповідно до ст. 284 КУпАП є одним з рішень суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийнято за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення і одночасно з цим яке становить найбільше втручання в особисті права, свободи особи, оскільки передбачає створення для особи негативних наслідків особистого, майнового характеру у вигляді адміністративного стягнення.

Внаслідок цього суд звертає увагу, що винесення постанови про накладення адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення можливо лише за умови, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбувався у встановленому законодавством порядку, а факт вчинення адміністративного правопорушення і вина особи у його вчиненні доведені у встановленому порядку належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. Отже, визначальним для такого рішення суб`єкта владних повноважень є доведення факту вчинення адміністративного правопорушення та вини особи.

Відповідно до ст. 280 КУпАП суб`єкт владних повноважень, що здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Виконання вищезазначеного обов`язку є визначальним для прийняття правомірного рішення суб`єктом владних повноважень, яке буде становити пропорційне та законне втручання у права та свободи особи, а також підтверджувати належне виконання владних (управлінських) функцій самим суб`єктом владних повноважень.

Виконання цього обов`язку здійснюється у процесі розгляду справи про адміністративне правопорушення шляхом заслуховування осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідження доказів, вирішення клопотань, про що зазначено у ст. 279 КУпАП.

При цьому відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису тощо.

Зазначені докази відповідно до ст. 252 КУпАП оцінюються суб`єктом владних повноважень за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, після чого та на основі чого виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення.

Отже, дотримання вимог законодавства у процесі розгляду і вирішення справи про адміністративне правопорушення сприяє правомірності рішення суб`єкта владних повноважень щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності, а отже, сприяє правомірному та пропорційному втручанню у сферу особистих прав і свобод особи, яка зазнає негативних наслідків особистого та майнового характеру внаслідок накладення на неї адміністративного стягнення.

Судом встановлено, що спірна постанова серії ЕНА № 3125777 від 24.09.2024 була винесена відносно ОСОБА_1 у зв`язку з вчиненням останнім адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, а саме, що ОСОБА_1 , 24 вересня 2024 о 22 год 42 хв у м. Володимир Волинської області керував транспортним засобом марки «Mercededes-Benz Sprinter 515 CDI», державний номерний знак НОМЕР_1 , не маючи при цьому права керування транспортними засобами такої категорії, чим порушив вимоги п. 2.1а ПДР України.

У п.п. 2.1а ПДР України встановлюється, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

У свою чергу у ч. 2 ст. 126 КУпАП встановлено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Таким чином, невиконання особами, які у розумінні чинного законодавства є водіями транспортних засобів, обов`язку, що передбачений у п.п. 2.1а ПДР України має наслідком адміністративну відповідальність, що передбачена ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Відповідно до п. 2 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, що затверджено Постановою КМУ від 08.05.1993 року № 340 (далі по тексту Положення № 340), у редакції чинній на момент здійснення судового розгляду встановлено - особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії (далі - посвідчення водія), крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами.

Посвідчення водія є документом, що посвідчує особу та її спеціальний статус у частині підтвердження права його власника на керування транспортними засобами.

Посвідчення водія відповідної категорії дійсне протягом 30 років з дати його видачі, крім посвідчення водія, що видане особі вперше.

Таким чином, здійснення права керування транспортними засобами може здійснюватися лише за наявності в особи національного посвідчення водія України, що є документом, який підтверджує спеціальний статус особи в аспекті наявності у неї права керування транспортними засобами. У зв`язку з цим законодавством у п.п. 2.1а ПДР України встановлює логічно узгоджений та розумно обумовлений обов`язок водіїв мати при собі посвідчення водія, що засвідчує наявність у них права керування транспортними засобами відповідної категорії.

У свою чергу право керування транспортними засобами видається особі шляхом наділення її правом керування транспортними засобами відповідної категорії.

Так, відповідно до п. 3 Положення № 340 - транспортні засоби, керування якими дозволяється за наявності посвідчення водія, залежно від їх типів і призначення поділяються на категорії:

А1 - мопеди, моторолери та інші двоколісні (триколісні) транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб. сантиметрів або електродвигун потужністю до 4 кВт;

А - мотоцикли, у тому числі з боковим причепом, та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом 50 куб. сантиметрів і більше або електродвигун потужністю 4 кВт і більше;

В1 - квадро- і трицикли, мотоколяски та інші триколісні (чотириколісні) транспортні засоби, дозволена максимальна маса яких не перевищує 400 кілограмів;

В - автомобілі, дозволена максимальна маса яких не перевищує 3500 кілограмів (7700 фунтів), а кількість сидячих місць, крім сидіння водія, - восьми;

С1 - призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких становить від 3500 до 7500 кілограмів (від 7700 до 16500 фунтів);

С - призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких перевищує 7500 кілограмів (16500 фунтів);

D1 - призначені для перевезення пасажирів автобуси, в яких кількість місць для сидіння, крім сидіння водія, не перевищує 16;

D - призначені для перевезення пасажирів автобуси, в яких кількість місць для сидіння, крім сидіння водія, більше 16;

ВЕ, С1Е, СЕ, D1E, DE - состави транспортних засобів з тягачем категорії В, С1, С, D1 або D, яким водій має право керувати, але який не належить до зазначених категорій составів транспортних засобів;

Т - трамваї та тролейбуси.

Згідно п.5 Положення водіям транспортних засобів категорій В, С1, С, D1 і D дозволяється керувати такими засобами також з причепом, дозволена максимальна маса якого не перевищує 750 кілограмів.

При цьому категорія С1Е надає право на керування транспортом категорії С1, вага якого становить від 3,5 тонн до 7,5 тонн, зчепленого з причепом, маса якого перевищує 750 кілограмів, але не перевищує маси автомобіля без навантаження. Головна умова даного складу - це щоб сумарна вага не перевищувала 12 тонн.

Однак, інспектором поліції не встановлено до якої категорії відноситься Mercedes-Benz Sprinter 515 CDI, його маса без навантаження і повна маса, немає жодної інформації про те, що вказаний транспортний засіб був з причепом чи без нього.

Відповідачем долучено до матеріалів справи DVD-R диск з відеозаписом, на якому відображено процедуру розгляду справи про адміністративне правопорушення. Однак, наданий відповідачем відеозапис не містить доказів, що транспортний засіб Mercedes-Benz Sprinter 515 CDI державний номерний знак НОМЕР_1 , яким керував позивач був з причепом чи без нього.

Будь-яких інших доказів вчинення позивачем даного адміністративного правопорушення відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого відповідно до процесуального законодавства покладено обов`язок доведення правомірності своїх рішень та дій, не надано.

Однак всупереч вимогам ст. 280 КУпАП посадова особа, що в даному випадку діяла від імені органу Національної поліції, не з`ясувала всіх обставин та фактів вчинення адміністративного правопорушення, не дослідила всі необхідні докази, внаслідок чого було винесено рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності на обставинах та фактах, що не відповідають об`єктивній дійсності, що є безумовною підставою для скасування такого рішення суб`єкта владних повноважень.

Особливу увагу суд приділяє положенням законодавства, які вимагають від уповноваженої посадової особи органів Національної поліції при винесенні постанови на місці вчинення правопорушення досліджувати докази, що стосуються обставин та фактів вчиненого адміністративного правопорушення.

Зазначений обов`язок закріплений у ч. 2 ст. 251 КУпАП, а його ігнорування призводить до того, що повністю нівелюється вимога обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, що має для особи негативні наслідки в аспекті притягнення її до адміністративної відповідальності. Несприятливе для особи рішення суб`єкта владних повноважень, в тому числі рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, повинно бути вмотивованим.

Зазначений висновок також підтверджується положеннями п. 24 ППВСУ «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005 року, у якому зазначається, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Аналогічний висновок також викладено у Постанові КАС ВС від 26.04.2018 року у справі № 338/855/17.

Не зважаючи на це, матеріали справи за фактом вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, не тільки містять жодного доказу на підтвердження обставин та фактів вчиненого правопорушення, але і спірна постанова серії ЕНА № 3125777 від 24.09.2024 не містить посилання на докази, на основі яких було винесено відповідне рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Таким чином, при винесенні спірної постанови уповноваженою особою не було дотримано всіх вимог процесуального законодавства та не забезпечено реалізацію принципу обґрунтованості та вмотивованості рішення суб`єкта владних повноважень, зокрема, шляхом посилання на докази, на основі яких прийнято рішення та які суд мав би можливість дослідити під час розгляду даного адміністративного позову. Порушення вимоги обґрунтованості рішення призводить до його незаконності в цілому та необхідності скасування.

Сама по собі постанова про адміністративне правопорушення та опис інкримінованого правопорушення не можуть бути доказом вчинення особою адміністративного правопорушення, оскільки постанова це процесуальний документ, що має виноситися вже на основі досліджених доказів, а не бути самостійним доказом вчинення правопорушення, а опис правопорушення є фабулою обвинувачення та правовою кваліфікацією інкримінованого правопорушення, що має бути доведено або спростовано на основі відповідних доказів, що досліджуються під час розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Таким чином, в межах адміністративних прав щодо оскарження правомірності рішень суб`єкта владних повноважень про притягнення особи до адміністративної відповідальності саме на суб`єкта владних повноважень покладається обов`язок доведення правомірності свого рішення та подавати на підтвердження цього всі можливі докази. В такий же спосіб законодавство закріплює презумпцію протиправності рішення суб`єкта владних повноважень, яку останній має спростувати, застосовуючи всі можливі процесуальні механізми.

Відтак, як встановлено судом, відповідачем не надано доказів на підтвердження правомірності свого рішення, а судом з наявних матеріалів справи не встановлено жодних обставин, що свідчили б про зворотне. На основі цього суд також доходить до висновку, що відповідачем не спростовано презумпцію, що закріплена у ч. 2 ст. 77 КАС України та не доведено правомірність свого рішення, а отже, з урахуванням також вищенаведених обставин та положень законодавства, таке рішення підлягає скасуванню.

Щодо стягнення судових витрат, то суд зазначає наступне.

Статтею 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

З матеріалів позовної заяви судом встановлено, що судові витрати по справі складаються зі сплати судового збору у розмірі 1120 грн 20 коп, що підтверджується наявною у матеріалах справи платіжною інструкцією № 0.0..1.

ЗУ «Про судовий збір» встановлено чіткий розмір судового збору за подання адміністративного позову у справах про притягнення особи до адміністративної відповідальності, що на момент звернення позивача до суду становить 1211 грн 20 коп.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211 грн 20 коп.

Керуючись ст.ст. 8, 9, 77, 78, 242, 244, 245, 246, 255, 286 КАС України, ст.ст. 126, 245, 247 п.1, 280, 288, 289, 293 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Правилами дорожнього руху України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області, інспектора Володимирського відділу поліції ГУНП у Волинській області Марчука Олександра Миколайовича про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі задовольнити частково.

Скасувати постанову про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 3125777 від 24.09.2024 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Волинській області понесені судові витрати у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

В задоволенні вимог до інспектора Володимирського відділу поліції ГУНП у Волинській області Марчука Олександра Миколайовича - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, які не були присутні у судовому засіданні під час ухвалення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Головного управління Національної поліції у Волинській області, , адреса місцезнаходження: м. Луцьк, вул. Винниченка, 11;

Відповідача: інспектор Володимирського відділу поліції ГУНП у Волинській області Марчук Олександр Миколайович, адреса місцезнаходження: Волинська область, м. Володимир, вул. Соборна, 6.

Повний текст рішення складено та підписано 31.10.2024.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Д.Г. Мазур