Справа № 120/5736/24
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

31 жовтня 2024 р. Справа № 120/5736/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жданкіної Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення заробітної плати за час затримки виконання рішення суду,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення заробітної плати за час затримки виконання рішення суду.

Позовні вимоги мотивовані невиплатою відповідачем середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі від 30.04.2024.

Ухвалою від 20.05.2024 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

У встановлений судом строк відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив щодо задоволення даного позову. Зокрема зазначив рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого з роботи працівника підлягає негайному виконанню, проте це аж ніяк не означає, що дії по виконанню рішення про поновлення на роботі повинні відбуватися негайно після проголошення рішення незалежно від волі працівника, поновленого судом на роботі. Визнане судом право працівника на поновлення на роботі має приватний характер, тому воно не може бути реалізовано без волевиявлення цього працівника.

Представник відповідача звернув увагу на те, що позивач із заявою про добровільне виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду (далі - ВОАС) від 13.04.2020, постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду (далі - 7ААС) від 11.08.2020 та постанови Верховного Суду від 23.12.2021 у справі № 120/112/20-а в частині поновлення на посаді, що слугувало б підтвердженням його волевиявлення продовжувати фактичну службу на відповідній посаді прокурора, до Офісу Генерального прокурора не звертався. Також позивач не скористався правом звернення до органів державної виконавчої служби, не надав жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про відмову роботодавця виконувати рішення суду та його умислу, спрямованого на такі дії чи бездіяльність.

Представник прокуратури, окрім іншого, звернув увагу на те, що 13.04.2023 та 27.07.2023 кадровим підрозділом Офісу Генерального прокурора, на адресу ОСОБА_1 було направлено листи з пропозицією прибути до Офісу Генерального прокурора для вирішення питання щодо виконання рішення суду в частині поновлення його на посаді.

Вказані листи направлено рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення, однак вони повернуті поштовим відділенням у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

З огляду на викладене та ігнорування ОСОБА_1 пропозицій Офісу Генерального прокурора щодо вирішення питання виконання рішення суду про поновлення на посаді, на переконання відповідача, свідчить, що останній не мав наміру поновлюватись на посаді та продовжувати трудові відносини з Офісом Генерального прокурора.

Також, стороною відповідача зазначено, що рішення суду першої інстанції про поновлення ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора (Генеральній прокуратурі Україні) на посаді, яка є рівнозначною тій, яку позивач обіймав до звільнення не узгоджувалося із окремими положення КЗпП України, якими врегульовано процедуру поновлення незаконного звільненого працівника саме на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (ст. 235 КЗпП України), що знайшло своє підтвердження у постанові Верховного Суду від 23.12.2021.

На виконання вказаних судових рішень, постановлених у справі № 120/112/20-а, наказом Генерального прокурора від 01.04.2024 № 452ц ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника відділу з питань добору та переведення прокурорів управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріат) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України з 25.12.2019.

При цьому, представник відповідача зазначив, що затримка з виконання рішення суду, окрім вищенаведених підстав, була зумовлена й тим, що згідно з даними Єдиного реєстру адвокатів України позивач станом на 23.12.2021 здійснював адвокатську діяльність (отримав у Раді адвокатів Вінницької області свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 000759).

06.06.2024 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій, покликаючись на практику Верховного Суду, позивач вказав на помилковість аргументів відповідача та наполягав на задоволенні заявлених позовних вимог.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив наступне.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 13.04.2020 визнано протиправним та скасовано: рішення шостої кадрової комісії № 24 від 13.12.2019 про неуспішне проходження атестації прокурором ОСОБА_1 ; наказ Генерального прокурора № 2134ц від 21.12.2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу з питань добору та переведення прокурорів управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріат) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України та органів прокуратури. Поновлено ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора на посаді рівнозначній посаді начальника відділу з питань добору та переведення прокурорів управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріат) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України та органів прокуратури з 25.12.2019.

Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 669684,10 грн. без урахування обов`язкових відрахувань.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11.08.2020 змінено Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13.04.2020 в частині визначення розміру середнього заробітку, який належить стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу за період з 25.12.2019 по 13.04.2020, вказавши суму до стягнення 134773 (сто тридцять чотири тисячі сімсот сімдесят три гривні) 84 коп без урахування податків, зборів та обов`язкових відрахувань. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23.12.2021 рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовано в частині поновлення позивача в Офісі Генерального прокурора та визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У скасованій частині прийнято нову постанову, якою поновлено ОСОБА_1 в Генеральній прокуратурі України та стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 131 227,16 грн.

В решті рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13.04.2020 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11.08.2020 залишено без змін.

Листами відповідача від 13.04.2023 та від 27.07.2023 позивача запрошено прибути до Департаменту кадрової роботи та державної служби Офісу Генерального прокурора з метою вирішення питання щодо виконання постанови Верховного Суду від 23.12.2021 у справі №120/112/20-а в частині поновлення на посаді.

Вказані листи направлено рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення, однак вони повернуті поштовим відділенням у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

В подальшому, Наказом Офісу Генерального прокурора від 01.04.2024 за №452ц скасовано наказ Генерального прокурора України від 21.12.2019 за №2134ц про звільнення ОСОБА_1 з посади з посади начальника відділу з питань добору та переведення прокурорів управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріат) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру». Поновлено ОСОБА_1 на вказаній посаді з 25.12.2019.

Вважаючи затримку виконання судового рішення за період з 14.04.2020 по 01.04.2024 в частині поновлення на посаді протиправною бездіяльністю Офісу Генерального прокурора, внаслідок чого у нього виникло право на стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Спірні правовідносини між сторонами склались з приводу затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, яке підлягає оплаті в розмірі середнього заробітку за час такої затримки.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За правилами, встановленими ст.370 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Частиною 2 ст.372 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому п.3 ч.1 ст.371 КАС України передбачено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 ст.235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ч.8 ст.235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ст.236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Середній заробіток працівника, відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці», визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.021995 року №100 (далі - Порядок №100).

Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п.8 розділу IV Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналіз правових норм чинного законодавства, що регулює правовідносини в сфері проходження громадянами публічної служби та звільнення з публічної служби, дає підстави для висновку, що рішення судів про поновлення на роботі є обов`язковими та виконуються негайно з часу його оголошення, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

При цьому, рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу (пункт 34 постанови від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" Пленум Верховного Суду України).

Отже, чинне законодавство України передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі шляхом видання про це наказу. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивості обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно - з дати його ухвалення, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав працівника, гарантованих Конституцією України. В разі невиконання рішення суду в добровільному порядку воно підлягає примусовому виконанню державною виконавчою службою.

Затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.

Суд звертає увагу на те, що наведений обов`язок виплатити поновленій на посаді особі середній заробіток за час вимушеного прогулу, згідно ст.236 КЗпП України, не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді та пов`язаний виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст.236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Судом встановлено, що рішенням ВОАС від 13.04.2020 у справі №120/112/20-а, окрім іншого, поновлено ОСОБА_1 в Офісі Генерального прокурора на посаді рівнозначній посаді начальника відділу з питань добору та переведення прокурорів управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріат) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України та органів прокуратури з 25.12.2019.

Рішення в частині поновлення позивача на посаді в Офісі Генерального прокурора допущено до негайного виконання.

Постановою 7ААС від 11.08.2020 рішення ВОАС від 13.04.2020 в зазначеній вище частині залишено без змін.

Разом з тим, не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Офіс Генерального прокурора в вересні 2020 року звернувся з касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суддів попередніх інстанцій та ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23.12.2021 рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовано в частині поновлення позивача в Офісі Генерального прокурора та визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У скасованій частині прийнято нову постанову, якою поновлено ОСОБА_1 в Генеральній прокуратурі України та стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 1310 227,16 грн.

В решті рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13.04.2020 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11.08.2020 залишено без змін.

Зокрема, у прийнятій постанові від 23.12.2021 колегія суддів Верховного Суду наголосила на тому, що реалізація судового рішення про поновлення працівника на попередній роботі фактично здійснюється шляхом повернення трудових відносин у попередній стан, який існував до внесення у трудову книжку запису про звільнення.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права позивача та враховуючи обставини цієї справи, а також приписи частини першої статті 235 КЗпП України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність поновлення позивача саме в Генеральній прокуратурі України.

Відповідно, суд касаційної інстанції фактично виснував про відсутність законодавчо визначених підстав для виконання рішення ВОАС від 13.04.2020 в частині поновлення ОСОБА_1 саме в Офісі Генерального прокурора на посаді, рівнозначній посаді з якої його було звільнено.

З урахуванням сформованих Верховним Судом у постанові від 23.12.2021 (справа №120/112/20-а) висновків, суд вважає обґрунтованими наведені у відзиві на позовну заяву доводи представника відповідача про те, що поновлення позивача на посаді в Офісі Генерального прокурора, як то вимагалось у рішенні ВОАС від 13.04.2020, призвело б до порушення суб`єктом владних повноважень вимог чинного законодавства, а саме положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" №113-ІХ, яким закріплена можливість переведення на посаду в Офіс Генерального прокурора виключно у разі успішного проходження атестації, оскільки у межах спірних правовідносин має місце рішення про поновлення позивача на попередній роботі, тобто на посаді в органі, яким було здійснено незаконне звільнення.

Поряд із цим, судом враховано посилання представника відповідача на те, що в період з 13.04.2020 (дата прийняття ВОАС рішення по справі №120/112/20-а) по 23.12.2021 позивачем не учинялись активні дії спрямовані на забезпечення виконання рішення суду першої інстанції в частині, звернутої до негайного виконання.

Зокрема, судом взято до уваги, що позивач не повідомив суду та не надав належних доказів того, що у вищезазначений період він звертався до Офісу Генерального прокурора або до органів ДВС з питань своєчасного виконання прийнятих судами рішень.

Поряд із цим, встановлено, що відповідач здійснив оскарження рішення суду першої інстанції від 14.03.2020 спочатку в апеляційному, а потім в касаційному порядку, обґрунтовуючи його протиправність, зокрема, відсутністю законодавчо визначених підстав для поновлення позивача саме в Офісі Генерального прокурора.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд відмічає, що сама по собі пасивна поведінка позивача в питаннях виконання рішень судів в частині поновлення на посаді, не є підставою для уникнення роботодавцем відповідальності за невчасне виконання рішення суду про поновлення на роботі. Разом з тим, в даному випадку, суд оцінює відповідну бездіяльність позивача через призму сформованих Верховним Судом висновків в постанові від 23.12.2021, а саме щодо відсутність законодавчо визначених підстав для поновлення позивача на посаді в Офісі Генерального прокурора, в зв`язку з чим вважає, що строк затримки виконання рішення ВОАС від 13.04.2020, в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, слід відраховувати саме з дати приведення у відповідність до чинного законодавства резолютивної частини рішення ВОАС, прийнятого у справі №120/112/20-а, тобто з 23.12.2021.

Разом з тим, посилання представника відповідача на те, що позивачем не вживались будь-які дії, спрямовані на добровільне виконання постанови Верховного Суду від 23.12.2021 щодо поновлення його на посаді в Генеральній прокуратурі, а також наявність відомостей про провадження останнім адвокатської практики, як поважна обставина, що зумовила тривале невиконання прийняте рішення, суд оцінює критично з огляду на таке.

Суд зауважує, що Верховний Суд уже неодноразово викладав висновки щодо застосування статті 236 КЗпП України стосовно виконання рішення суду про поновлення на роботі/посаді, яке допущене до негайного виконання.

Зокрема у постанові від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/19103/19 Верховний Суд з цього приводу зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.

Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 06 жовтня 2022 року у справі №440/4314/21, від 14 березня 2024 року у справі № 640/16392/20, які стосуються подібних правовідносин та можуть бути застосовані при вирішенні цього спору.

Отже, після того, як суд ухвалить рішення про поновлення незаконно звільненого працівника, а також стягне на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України, обов`язком роботодавця є видати відповідний наказ (про поновлення) і закон передбачає, що таке виконання має бути негайним.

Верховний Суд підкреслив, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.

Верховний Суд наголосив, що наведені приписи КЗпП України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі.

З вказаних підстав, суд вважає необґрунтованими аргументи відповідача щодо відсутності волевиявлення з боку позивача про поновлення на посаді та заняття ним адвокатською діяльністю, як підставу невиконання судового рішення.

Суд зауважує, що вказане не є правомірною підставою для ухилення відповідача від негайного виконання рішення Верховного Суду від 23.12.2021 у справі №120/112/20-а, адже позивач не обмежений у строках подання заяви про зупинення права на заняття адвокатською діяльністю та міг реалізувати таке право у день видачі Офісом Генерального прокурора на виконання рішення суду наказу про його поновлення на посаді.

Обставиною несумісності, виникнення якої обумовлює обов`язок адвоката зупинити адвокатську діяльність у контексті спірних правовідносин, є видання відповідачем наказу про поновлення позивача на посаді.

Питання несумісності посад може бути вирішене після поновлення позивача на посаді та у разі неподання ним заяви про звільнення із посади, яку він обіймав на той час і це питання не є предметом розгляду у справі про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді.

Вказана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.05.2022 у справі №280/4402/21, від 28.07.2022 у справі №640/2806/21, від 24.09.2021 у справі №640/755/19, від 27.01.2022 у справі № 580/5185/20.

Як зауважив Верховний Суд у справі № 640/19103/19 відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Питання щодо несумісності має вирішуватися після виконання рішення суду про поновлення особи на посаді і це питання не є предметом розгляду у справі про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді.

З огляду на викладене суду дійшов до переконання про помилковість тверджень представника відповідача щодо поважності причини невиконання Офісом Генерального прокурора рішення Верховного Суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора в Генеральній прокуратурі у зв`язку із заняттям ним адвокатською діяльністю у спірний період та відсутності підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, адже такі не ґрунтуються на правильному застосуванні статті 236 КЗпП України та не враховують висновок щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21.10.2021 у справі №640/19103/19.

Оскільки саме постановою Верховного Суду від 23.12.2021 у справі №120/112/20-а вирішено питання щодо належного органу, в якому слід поновити ОСОБА_1 на посаді з 25.12.2019, а отже строк затримки виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13.04.2020 слід обраховувати з наступного дня після прийняття Верховним Судом відповідної постанови, тобто з 24.12.2021.

Враховуючи, що наказом Офісу Генерального прокурора від 01.04.2024 № 452ц ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника відділу з питань добору та переведення прокурорів управління організаційного забезпечення діяльності (Секретаріат) Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України, а отже останній день строку затримки виконання рішення суду є 31.03.2024.

Визначаючись щодо суми, що належить для виплати середнього заробітку позивачу за час вимушеного прогулу за період з 24.12.2021 по 31.03.2024 та кількості робочих днів, суд враховує наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 за № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100). Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 розділу ІV Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 за № 13 зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки виконання судового рішення, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду зменшується на суму податків і зборів.

Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 15.02.2019 (справа №826/6583/14), від 20.03.2019 (справа №201/12340/16), від 05.08.2020 (справа №817/893/17), від 05.08.2020 (справа №2а-3526/10/1570), від 04.06.2020 (справа №821/114/18).

Згідно ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 13.04.2020 у справі №120/112/20-а встановлено, що середньоденний заробіток позивача складав 1773,34 грн.

Отже, у зв`язку із невиконанням відповідачем Вінницького окружного адміністративного суду від 13.04.2020-а у справі №120/112/20-а, в редакції визначеної постановою Верховного Суду від 23.12.2021, позивач отримав право на стягнення середнього заробітку за період з 24.12.2021 по 31.03.2024 587 робочих дні.

Виходячи із 587 робчих днів вимушеного прогулу, судом здійснено розрахунок середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на посаді, що становить 1 040 950,58 грн (587х1773,34) (сума вказана без утримання податків та інших обов`язкових платежів).

При цьому, при визначенні кількості робочих днів вимушеного прогулу судом враховано, що у березні 2022 року Верховна Рада прийняла закон "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", який змінив трудове законодавство, а саме на період воєнного стану скасував усі святкові дні.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді за період з 24.12.2021 по 31.03.2024 у сумі 1040950,58 грн (сума вказана без утримання податків та інших обов`язкових платежів).

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Від сплати судового збору позивач звільнений на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в частині поновлення на посаді за період з 24.12.2021 по 31.03.2024 у сумі 1 040 950,58 грн (один мільйон сорок тисяч дев`ятсот п`ятдесят гривень 58 копійок) (сума вказана без утримання податків та інших обов`язкових платежів) за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Офіс Генерального прокурора (вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011, )

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна