Справа № 280/8270/24
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2024-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

31 жовтня 2024 року Справа № 280/8270/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (вул. Соборна, буд. 7а, м. Кропивницький, 25009, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, 158-Б, м. Запоріжжя, 69057, ) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (далі відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі третя особа), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 27 червня 2024 року №43 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за списком №1;

- зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період її навчання з 02 жовтня 1997 року по 26 червня 1998 року, до стажу з особливо шкідливими та особливо важкими умовами праці за списком №1 періоди її роботи з 27 жовтня 1999 року по 27 квітня 2000 року, 28 квітня 2005 року та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пунктом «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» згідно із Рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23 січня 2020 року з 30 березня 2024 року.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначила, що маючи достатній пільговий та загальний страховий стаж звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах на підставі пункту «а» статті 13 Закону № 1788-ХІІ в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 2 березня 2015 № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон № 213-VІІІ). Утім, відповідач, розглянувши вищезазначену заяву з урахуванням застосування принципу екстериторіальності, відмовив у її призначенні зазначивши про недосягненням пенсійного віку, посилаючись при цьому на пункт 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-IV у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (далі - Закон № 2148-VIII), яким, зокрема, підвищено вік виходу на пенсію на пільгових умовах на 5 років. Також зазначив, що усі мотиви, якими керувався відповідач при відмові у зарахуванні до страхового стажу спірного періоду навчання, та до пільгового стажу періоду роботи на ВАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» (наразі ПАТ) з 27 жовтня 1999 року по 27 квітня 2000 року та 28 квітня 2005 року на думку позивача є безпідставними та необґрунтованими. З огляду на вказане, позов просить задовольнити.

Ухвалою суду від 09 вересня 2024 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області а також встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання суду відзиву на позовну заяву, а третій особі пояснень по суті справи.

Окрім того, вищезазначеною ухвалою від відповідача та третьої особи витребувано засвідчені належним чином матеріали звернення ОСОБА_1 із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1.

24 вересня 2024 року від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, який містить заперечення проти задоволення позову в обґрунтування яких вказано, що 19 червня2024 року позивач звернулася до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 114 Закону № 1058-IV. На момент звернення вік позивача становив 45 років, а страховий стаж 35 років 5 місяців 24 дні, з них стаж роботи за Списком № 1 10 років 8 місяців 15 днів. На підставі повного, всебічного та об`єктивного розгляду заяви від 19 червня 2024 року та доданих до неї документів Головне управління Пенсійного фонду України в кіровоградській області рішенням від 27 червня 2024 року №43 відмовило у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах позивачу на підставі статті 114 Закону № 1058-IV у зв`язку з недосягненням необхідного віку (50 років) для виходу на пенсію по Списку № 1. Окрім того, зазначає, що до страхового стажу не враховано період навчання з 02 жовтня 1997 року по 26 червня 1998 року згідно записів трудової книжки ( НОМЕР_2 ), оскільки записи внесено з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях від 20 червня 1974 року № 162, а саме: в записі про навчання не внесено дату видачі диплому. Також, вказує, що до пільгового стажу за Списком № 1 зараховано всі періоди згідно наданих документів. Отже, право на призначення пенсії відповідно пункту 1 частини 2 статті 114 Закону № 1058 позивач набуде після досягнення 50-річного віку, з 30 вересня 2029 року. Враховуючи вказане, стверджує, що оскаржуване в даній справі рішення про відмову у призначенні пенсії є правомірним та відповідає вимогам законодавства в сфері пенсійного забезпечення.

Також, 23 вересня 2024 року представником третьої через особистий кабінет в підсистемі «Електронний суд», до суду надано пояснення, які містять заперечення проти задоволення позову з огляду наступне. За доданими позивачем до заяви про призначення пенсії на пільгових умовах по Списку № 1 документами до страхового стажу позивача не зараховано період навчання з 02 жовтня 1997 року по 26 червня 1998 року згідно записів трудової книжки НОМЕР_2 , оскільки в записі про навчання не внесено дату видачі диплому. Також, вказує про правомірність не зарахування відповідачем за результатами проведеного розрахунку, до пільгового стажу не було зараховано періоди з 27 жовтня 1999 року по 27 квітня 2000 року та 28 квітня 2005 року, оскільки наявні перерви між п`ятирічною дією наказів про результати атестації робочого місця. Також, акцентує увагу суду на недосягнення позивачем станом на дату звернення із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № 1 необхідного пенсійного віку (50 років). Враховуючи вищевикладене, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В задоволенні позову просить відмовити.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 02 жовтня 1997 року по 26 червня 1998 року навчалась у СП ТУ- 8 міста Запоріжжя, що підтверджується зокрема відомостями з трудової книжки НОМЕР_2 року, копія якої міститься в матеріалах справи.

Також, згідно вказаної трудової книжки у період з 22 вересня 1998 року по 07 грудня 2009 року позивач працювала в калібровому цеху на посаді терміста прокату і труб, постійно зайнятої на гарячих ділянках робіт по третьому розряду у ВАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. Кузьміна». Аналогічну інформацію щодо періоду роботи позивача на відповідній посаді та у вказаний період містить і довідка ПАТ Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. Кузьміна» від 28 травня 2024 року № 125-203, копія якої міститься в матеріалах справи.

19 червня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1, яка з урахуванням застосування принципу екстериторіальності передана на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 27 червня 2024 року №43 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком згідно з пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV, з підстав недосягнення віку 50 років. Також, вказаним рішенням позивача, зокрема повідомлено про не зарахування до її страхового стажу періоду навчання згідно записів трудової книжки ( НОМЕР_2 ), оскільки записи внесено з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях від 20 червня 1974 року № 162, а саме: в записі про навчання не внесено дату видачі диплому.

Згідно вищезазначеного рішення позивач станом на дату звернення до органів пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 досягла 45-річного віку. ЇЇ страховий стаж становить 35 років 05 місяців 24 дні. Пільговий стаж за списком 3 становить 10 років 08 місяців 15 днів.

Також, з розрахунку стажу, проведеного органом пенсійного фонду за наслідками розгляду заяви позивача про призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № 1 від 19 червня 2024 року, їй стало відомо про не зарахування до пільгового стажу періоду роботи з 27 жовтня 1999 року по 27 квітня 2000 року та 28 квітня 2005 року, оскільки наявні перерви між п`ятирічною дією наказів про результати атестації робочого місця.

Не погоджуючись з таким рішенням суб`єкта владних повноважень, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи суд враховує наступне.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Згідно із пунктом а частини першої статті 13 Закону № 1788-ХІІ, в редакції, чинній до внесення змін Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02 березня 2015 року №213-VIII (далі - Закон №213-VIII), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:

працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Законом № 213-VIII, який набрав чинності 01 квітня 2015 року, стаття 13 Закону №1788-ХІІ була викладена в новій редакції, відповідно до якої на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:

працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1975 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

45 років - по 31 березня 1970 року включно;

45 років 6 місяців - з 1 квітня 1970 року по 30 вересня 1970 року;

46 років - з 1 жовтня 1970 року по 31 березня 1971 року;

46 років 6 місяців - з 1 квітня 1971 року по 30 вересня 1971 року;

47 років - з 1 жовтня 1971 року по 31 березня 1972 року;

47 років 6 місяців - з 1 квітня 1972 року по 30 вересня 1972 року;

48 років - з 1 жовтня 1972 року по 31 березня 1973 року;

48 років 6 місяців - з 1 квітня 1973 року по 30 вересня 1973 року;

49 років - з 1 жовтня 1973 року по 31 березня 1974 року;

49 років 6 місяців - з 1 квітня 1974 року по 30 вересня 1974 року;

50 років - з 1 жовтня 1974 року по 31 грудня 1975 року.

Рішенням Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 у справі №1-5/2018(746/15) за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III Прикінцеві положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VIII (далі - рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020):

визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти б-г статті 54 Закону України Про пенсійне забезпечення від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VIII;

стаття 13, частина друга статті 14, пункти б-г статті 54 Закону України Про пенсійне забезпечення від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення;

застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти б-г статті 14, пункти б-г статті 54 Закону України Про пенсійне забезпечення від 5 листопада 1991 року № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме:

На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:

а) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці - жінкам.

Згідно із пунктом 2 частини другої статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) на пільгових умовах пенсія за віком призначається:

працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1975 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

45 років - які народилися по 31 березня 1970 року включно;

45 років 6 місяців - з 1 квітня 1970 року по 30 вересня 1970 року;

46 років - з 1 жовтня 1970 року по 31 березня 1971 року;

46 років 6 місяців - з 1 квітня 1971 року по 30 вересня 1971 року;

47 років - з 1 жовтня 1971 року по 31 березня 1972 року;

47 років 6 місяців - з 1 квітня 1972 року по 30 вересня 1972 року;

48 років - з 1 жовтня 1972 року по 31 березня 1973 року;

48 років 6 місяців - з 1 квітня 1973 року по 30 вересня 1973 року;

49 років - з 1 жовтня 1973 року по 31 березня 1974 року;

49 років 6 місяців - з 1 квітня 1974 року по 30 вересня 1974 року;

50 років - з 1 жовтня 1974 року по 31 грудня 1975 року.

Отже, на час виникнення спірних правовідносин у даній справі була колізія між нормами Закону №1788-ХІІ (з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020) з одного боку, та Законом №1058-IV - з іншого, в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах за Списком №1 для жінок, а саме перший із цих законів визначав такий вік у 45 років, тоді як другий - у 50 років.

Норми Законів №1788-ХІІ та №1058-IV регулюють одне і те ж коло відносин, явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі Щокін проти України). Оскільки у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи (такий правовий висновок сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а), тому застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020, а не Закону №1058-IV.

Отже, право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 на підставі Закону №1788-ХІІ (з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020) мають жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах, які працювали до 01 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах.

Судом встановлено, що станом на дату звернення до органів пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № 1 позивач досягла 45-річного, мала понад 35 років страхового стажу та більше 10 років пільгового стажу по Списку № 1, що відповідно до Закону №1788-ХІІ (з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020) свідчить про наявність у позивача підстав для призначення їй пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1.

Що ж стосується вимог позивача про зарахування періоду навчання до її страхового стажу, суд зазначає наступне.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до статті 56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується, зокрема, навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

За приписами статті 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 4 статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

За період до 1 січня 2004 обчислення трудового стажу здійснювалося згідно зі статтями 56-63 Закону №1788-XII.

Як встановлено судом під час розгляду справи з наданих позивачем документів, зокрема трудової книжки НОМЕР_2 , позивач з 02 жовтня 1997 року по 26 червня 1998 року навчалась у СП ТУ- 8 міста Запоріжжя.

Суд зазначає, що на час заповнення належної позивачу трудової книжки (починаючи з 29 липня 1993 року) порядок ведення трудових книжок регулюється Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 (далі - Інструкція №58).

Відповідно до пункту 1 Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Разом з тим, у силу пункту 2.6. Інструкції №58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Згідно з абзацом 2 пункту 6.1 Інструкції №58 у разі невірного первинного заповнення трудової книжки або вкладиша до неї, а також псування їх бланків внаслідок недбалого зберігання, вартість зіпсованих бланків сплачується підприємством.

З урахуванням підпунктів б, в пункту 2.18. Інструкції № 58 в редакцій, чинній станом на дату заповнення трудової книжки позивача передбачалось, що до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів такі записи: про час навчання у професійних навчально-виховних закладах та інших закладах у навчально-курсових комбінатах (центрі, пункті тощо); в) про час навчання у вищих навчальних закладах (включаючи і час роботи в студентських таборах, на виробничій практиці та при виконанні науково-дослідної госпдоговірної тематики) та про час перебування в аспірантурі і клінічній ординатурі, крім випадків, зазначених у пункті 2.16. цієї Інструкції;

З приписів порядку ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, що визначався Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 №58 вбачається, що заповнення трудової книжки здійснюється роботодавцем, а не працівником. Отже, відповідальним за заповнення трудової книжки вперше, в тому числі і внесення до неї записів на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки, є підприємство роботодавець, а відтак відсутня вина позивача в тому, що трудову книжку роботодавцем оформлено із порушенням.

При цьому, з оскаржуваного в даній справі рішення вбачається, що підставою для не зарахування органом пенсійного фонду до страхового стажу позивача періоду її навчання з 02 жовтня 1997 року по 26 червня 1998 року слугувало виключно внесення до трудової книжки НОМЕР_2 запису із порушенням Інструкції № 162. Інших підстав для не зарахування вказаного періоду навчання до страхового стажу позивача ані оскаржуване в даній справі рішення, ані відзив на позов не містять.

Судом встановлено, що в трудовій книжці позивача НОМЕР_2 , копія якої наявна в матеріалах справи, в розділі Відомості про роботу чітко по хронології відображено місце навчання позивача, період навчання, назву та номер документу, на підставі якого внесено відповідний запис про навчання.

Крім того суд зазначає, що позивач не може нести негативні наслідки у зв`язку із неправильним заповненням роботодавцем трудової книжки, як-то не зазначення дати видачі диплаому.

Наведене вище узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові № 687/975/17 від 21 лютого 2018 року, висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 КАС України).

Також, суд зазначає, що в оскаржуваному рішенні відповідач вказує, що запис про навчання внесено до трудової книжки з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях від 20 червня 1974 року № 162, в той же час, станом на дату заповнення трудової книжки позивача, вимоги щодо її заповнення встановлювались Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників від 29 липня 1993 року № 58, а не Інструкцією № 162.

Суд зазначає, що записи у трудовій книжці в частині навчання позивача є належними та допустимими доказами підтвердження її трудового стажу, а відтак період навчання позивача з 02 жовтня 1997 року по 26 червня 1997 року підлягає зарахуванню до страхового стажу.

Щодо доводів органу пенсійного фонду про не зарахування до пільгового стажу позивача періоду роботи з 27 жовтня 1999 року по 27 квітня 2000 року та 28 квітня 2005 року у зв`язку із наявністю перерви між п`ятирічною дією наказів про результати атестації робочого місця ((наказ № 385 від 27 жовтня 1994 року, наказ № 477 від 28 квітня 2000 року, наказ № 186 від 29 квітня 2005 року) суд зазначає наступне.

Атестація робочих місць здійснюється на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності і господарювання згідно з Порядком проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України 01 серпня 1992 року №422 (далі - Порядок №442), та Методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими постановою Міністерства праці України від 01 вересня 1992 року № 41 (далі - Методичні рекомендації).

Відповідно до зазначених нормативних актів основна мета атестації полягає в регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу в несприятливих умовах.

Згідно з пунктом 4 Порядку №442 та підпункту 1.5 пункту 1 Методичних рекомендацій атестація проводиться не рідше одного разу на 5 років. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.

Так, згідно зі статтею 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено адміністративну відповідальність керівників суб`єктів господарювання.

Порушення терміну проведення атестації робочих місць за умовами праці та порядку її проведення тягне за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та громадян - суб`єктів підприємницької діяльності від тридцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У разі, якщо не проведення атестації мало своїм наслідком заподіяння шкоди здоров`ю працівнику, керівник підприємства може бути притягнутий до кримінальної відповідальності за статтею 271 Кримінального кодексу України.

Атестація робочих місць відповідно до Порядку №442 та Методичних рекомендацій передбачає: установлення факторів і причин виникнення несприятливих умов праці; санітарно-гігієнічне дослідження факторів виробничого середовища, важкості й напруженості трудового процесу на робочому місці; комплексну оцінку факторів виробничого середовища і характеру праці на відповідність їхніх характеристик стандартам безпеки праці, будівельним та санітарним нормам і правилам; установлення ступеня шкідливості й небезпечності праці та її характеру за гігієнічною класифікацією; обґрунтування віднесення робочого місця до категорії зі шкідливими (особливо шкідливими), важкими (особливо важкими) умовами праці; визначення (підтвердження) права працівників на пільгове пенсійне забезпечення за роботу у несприятливих умовах; складання переліку робочих місць, виробництв, професій та посад із пільговим пенсійним забезпеченням працівників; аналіз реалізації технічних і організаційних заходів, спрямованих на оптимізацію рівня гігієни, характеру і безпеки праці.

За змістом пунктів 8 та 9 Порядку №442 проведення атестації робочих місць відомості про результати атестації робочих місць заносяться до карти умов праці, форма якої затверджується Мінпраці разом з Міністерством охорони здоров`я України. Перелік робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників, який складається за результатами проведеної атестації робочих місць, після погодження з профспілковим комітетом затверджується наказом по підприємству, організації і зберігається протягом 50 років. Витяги з наказу додаються до трудової книжки працівників, професії та посади яких внесено до переліку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що своєчасно проведена атестація робочих місць за умовами праці є одним із заходів соціального захисту працівників, який має сприяти реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах, пільгове пенсійне забезпечення тощо.

При цьому особа, яка працює на посаді, віднесеній до Списку №1 чи Списку 2, робоче місце по якій підлягає атестації, відповідно до Порядку №442, не наділена жодними правами (повноваженнями, обов`язками), які б могли вплинути на своєчасність проведення атестації робочих місць.

Несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадина його конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах.

Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема Держпраці.

З урахуванням викладеного, непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника, при цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

Викладене відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а.

Відтак, суд доходить висновку, що доводи органу пенсійного фонду, що позивачу необхідно надати наказ про результати атестації робочих місць за умовами праці є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на викладене вище.

Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

У цьому випадку суд звертає увагу, що записи про трудову діяльність в трудовій книжці зроблено чітко, зрозуміло та без будь-яких виправлень та неточностей, відсутні ознаки підчисток та підробок, у зв`язку з чим не зазначення відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах: зайнятість повний робочий день на роботах з шкідливими і важкими умовами праці, характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, Найменування списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України або їх номери, куди включаються ці періоди роботи, не може бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні періодів роботи до пільгового стажу.

Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо періодів роботи позивача відповідачем суду не надано, а тому їх безпідставно не взято до уваги відповідачем при обрахуванні стажу роботи, необхідного для призначення пенсії.

Окрім того, довідка ПАТ Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. Кузьміна» від 28 травня 2024 року № 125-203, копія якої міститься в матеріалах справи, та яка надавалась до органів пенсійного фонду разом із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № 1, також містить інформацію щодо спірних періодів роботи позивача.

А тому, суд вказує, що доводи органу пенсійного фонду щодо неможливості зарахування позивачу до пільгового стажу періодів роботи з 27 жовтня 1999 року по 27 квітня 2000 року та 28 квітня 2005 року, з огляду на викладене вище, є безпідставними.

Щодо зарахування до пільгового стажу роботи позивача періоду, з 27 жовтня 1999 року по 27 квітня 2000 року та 28 квітня 2005 року, суд зазначає про таке.

Відповідно до відомостей трудової книжки позивача НОМЕР_2 та довідки ПАТ Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. Кузьміна» від 28 травня 2024 року № 125-203 у період з 22 вересня 1998 року по 07 грудня 2009 року (до якого входить спірний період з 27 жовтня 1999 року по 27 квітня 2000 року та 28 квітня 2005 року) позивач працювала в калібровому цеху на посаді терміста прокату і труб, постійно зайнятої на гарячих ділянках робіт по третьому розряду у ВАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. Кузьміна» (наразі ПАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. Кузьміна»).

Судом встановлено, що саме професія «Термісти прокату і труб, зайняті на ручному завантажуванні гарячого металу або постійно на гарячих роботах» віднесена до пільгових професій згідно зі Списком № 1, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 1994 року № 162 (розділ ІІІ, підрозділ 3а, код 1030300а-19110), а також постановою Кабінету Міністрів України 16 січня 2003 року № 36 (розділ ІІІ, підрозділ 3, позиція 3.3а).

З огляду на вказане, період роботи позивача з 27 жовтня 1999 року по 27 квітня 2000 року та 28 квітня 2005 року підлягає зарахуванню до пільгового стажу роботи по Списку № 1.

З урахуванням викладеного вище, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 27 червня 2024 року №43 про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, є протиправним, а тому підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання призначити пенсію за віком, суд враховує таке.

Обираючи спосіб відновлення порушених прав позивача суд виходить із того, що статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, у тому числі, про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів, людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Отже, суд не обмежений вимогами адміністративного позову, виходячи з предмету судового захисту, на який він направлений. Нечіткість прохальної частини позовної заяви не є та не може бути підставою для відмови у її задоволенні, оскільки це суперечить принципам адміністративного судочинства і судового захисту у цілому.

Згідно із статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументами учасників справи.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням встановлених у цій справі обставин з приводу відмови органу ПФУ у призначенні позивачеві бажаної пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного 50 річного віку, суд уважає за необхідне зобов`язати відповідача зарахувати спірний період навчання до страхового стажу, спірний період роботи до пільгового стажу та призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту «а» статті 13 Закону№ 1788-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 справа № 1-5/2018(746/15) від 23 січня 2020 року з 30 березня 2024 року (з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку).

При цьому, суд не погоджується з доводами відповідача та третьої особи, що означені дії є виключеною компетенцією органів пенсійного фонду та знаходиться у площині дискреційних повноважень органів ПФУ, адже під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Дискреційні повноваження це комплекс прав і зобов`язань представників влади, як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення. Також ця особа може вибирати рішення у передбачених для конкретних ситуацій нормативно-правових актах або схожих документах.

У спірному випадку, реалізуючи свої владні повноваження, пенсійний орган, обираючи одне із альтернативних рішень, прийшов до висновку про те, що правильним рішенням є рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії.

Тобто, відповідачем реалізовано свої дискреційні повноваження шляхом прийняття оскаржуваного в даній справі рішення..

Адміністративний суд під час розгляду справи та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, у разі скасування нормативно-правового акту або індивідуального акта, суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду (частина 3 статті 245 КАС України).

У спірному випадку встановлено, що позивачу відмовлено у призначенні пенсії та однією із підстав для відмови слугувала позиція органу ПФУ про недосягнення останньою 50-ти річного віку.

Оскільки позиція органу ПФУ відносно того, що для призначення пільгової пенсії позивач має досягнути 50-ти річного віку, судом визнана неправомірною, а наявність у неї необхідного загального й пільгового стажу передбаченого пункт «а» статті 13 Закону № 1788 визнається відповідачем, суд уважає, що задоволення позовних вимог у визначений судом спосіб буде свідчити про дотримання судом гарантій того, що спір між сторонами остаточно вирішений.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Судові витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню на користь позивача у розмірі за правилами статті 139 КАС України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. 241-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 27 червня 2024 року №43 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за списком №1.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період її навчання з 02 жовтня 1997 року по 26 червня 1998 року, до пільгового стажу за Списком №1 періоди її роботи з 27 жовтня 1999 року по 27 квітня 2000 року, 28 квітня 2005 року та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» згідно із Рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23 січня 2020 року з 30 березня 2024 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 968, 96 грн. за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення виготовлено в повному обсязі 31 жовтня 2024 року.

Суддя Д.В. Татаринов