Справа № 420/9404/24
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2024-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/9404/24

Перша інстанція: суддя Скупінська О.В.,

повний текст судового рішення

складено 01.07.2024, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 липня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.03.2021 року по 18.01.2023 року включно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.03.2021 року по 18.01.2023 року включно у сумі 357136,3 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він з 23.10.2017 року по 23.04.2019 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , з 24.04.2019 року по 16.03.2021 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 та був зарахований на грошове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 . Відповідно до наказу від 29.01.2021 року №86-ос позивача з 16.03.2021 року звільнено з військової служби. Проте у період з 30.01.2020 року по 16.03.2021 року нарахування грошового забезпечення відповідачем здійснювалося не в повному обсязі. Також у період з 23.10.2017 року по 16.03.2021 року нарахування індексації грошового забезпечення відповідачем здійснювалося не в повному обсязі. 29.05.2021 року позивачем було направлено заяву до відповідача з проханням надати відомості про виплачене грошове забезпечення та виплатити заборгованість. Відповідачем відмовлено у задоволенні заяви позивача.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01.07.2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.03.2021 року по 18.01.2023 року включно.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.03.2021 року по 18.01.2023 року включно у сумі 357136,30 грн..

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти в цій частині нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 23.10.2017 року по 23.04.2019 року проходив військову службу в окремому контрольно-пропускному пункті « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ), що підтверджується наказом №237-ос від 23.10.2017 року про зарахування до списків особового складу та наказом №155-ос від 23.04.2019 року про виключення зі списків особового складу у зв`язку з вибуттям для подальшого проходження служби до Центрального регіонального управління ДПС України.

Як вказано у позові, з 24.04.2019 року по 16.03.2021 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 та був зарахований на грошове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2022 року у справі №420/24645/21 адміністративний позов було задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (Окремий контрольно-пропускний пункт « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») щодо ненарахування та невиплати в повному обсязі ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у періоді з 01.12.2015 року по 22.10.2017 року.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.08.2022 року у справі №420/24645/21 рішення Одеського окружного адміністративного суду 29.04.2022 року скасовано у частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо застосування місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року, ухвалено у цій частині нове судове рішення , яким задоволено позов та змінено судове рішення в іншій частині, додавши до абзацу другого, третього резолютивної частини словосполучення «із зарахуванням базового місяця січень 2008 року».

30.09.2022 року відповідачем на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2022 року у справі №420/24645/21 виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 22.10.2017 року у сумі 35554,06 грн., що підтверджується банківською випискою (а.с.19).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.06.2022 року у справі №420/4461/22 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 у вигляді невиплати ОСОБА_1 у повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 23.10.2017 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року замість серпня 2014 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 23.10.2017 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 у вигляді ненарахування та невиплати ОСОБА_1 в повному розмірі індексації грошового забезпечення у фіксованому розмірі позивачу за період з 01.03.2018 року по 16.03.2021 року включно відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 16.03.2021 року у фіксованому розмірі з урахуванням абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, з урахуванням раніше виплачених сум індексації.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.11.2022 року у справі №420/4461/22 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.06.2022 року в частині задоволення позову щодо періоду виплати індексації грошового забезпечення з 01.03.2018 року по 16.03.2021 року у фіксованому розмірі скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову.

30.11.2022 року відповідачем було сплачено позивачу 7798,77 грн. індексації грошового забезпечення на виконання рішення суду №420/4461/22 (а.с.20).

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30.10.2023 року у справі №320/9618/22 зобов`язано відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення позивача з 30.01.2020 року по 16.03.2021 року.

18.03.2024 року відповідачем на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 30.10.2023 року у справі №320/9618/22 виплачено позивачу перерахунок грошового забезпечення у загальній сумі 218745,67 грн., що підтверджується банківською випискою (а.с.21).

Позивач, вважає, що оскільки його було виключено зі списків особового складу 16.03.2021 року, а крайню виплату відповідачем здійснено 18.03.2024 року, то відповідачем затримано розрахунок з 17.03.2021 року по 17.03.2024 року на 1097 днів.

Вважаючи протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.03.2021 року по 18.01.2023 року включно, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби остаточний розрахунок, то позивач набув право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у розмірі 357136,30 грн. за період з 17.03.2021 року по 18.01.2023 року.

Колегія суддів при вирішенні даного спору виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, правовою підставою для звернення позивача до суду з даним позовом є виплата відповідачем 18.03.2024 року на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 30.10.2023 року у справі №320/9618/22 грошового забезпечення у загальній сумі 218745,67 грн..

З урахуванням строків звернення до суду, при розгляді даної справи №420/9404/24 судом не надається оцінка наявності у позивача права на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з виплатами, проведеними на виконання рішень суду у справах №420/24645/21 та №420/4461/22.

А отже, суд при розгляді даної справи вирішує питання щодо наявності у позивача права на середній заробіток лише у зв`язку з виконанням рішення суду у справі №320/9618/22.

Відповідно до частини 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до статті 47 КЗпП України (в редакції, чинній станом на дату звільнення позивача) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Зі змісту наданих матеріалів вбачається, що з позивачем у день звільнення не було проведено виплату грошового забезпечення.

У зв`язку з несвоєчасним нарахуванням та виплатою позивачу грошового забезпечення, на його думку, виникли підстави для виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошового забезпечення, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Враховуючи, що повний розрахунок із позивачем було проведено не у день його виключення зі списків особового складу у 2020 році, а лише 18.03.2024 року, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, є підстави для настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Додатково колегія суддів враховує, що розрахунок середнього заробітку проведений судом першої інстанції із врахуванням приписів Порядку №100 та з вірним визначенням періоду та середньоденної заробітної плати, із застосуванням принципу співмірності за період з 17.03.2021 року по 18.07.2022 року, а період стягнення з 19.07.2022 року по 18.01.2024 року без застосування принципу співмірності, оскільки правовідносини за вказаний період регулюються вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню.

Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.311, ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 липня 2024 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач К.В. Кравченко
Судді О.В. Джабурія Н.В. Вербицька