Справа № 607/17012/24
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2024-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 607/17012/24 пров. № А/857/25022/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Іщук Л.П., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судового засідання Нора А.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 вересня 2024 року у справі №607/17012/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

суддя в 1-й інстанції Герчаківська О.Я.,

дата ухвалення рішення 16.09.2024,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області (далі відповідач, апелянт, ГУНП в Тернопільській області) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 2651904 від 21.07.2024.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 21.07.2024 біля 15 год. 37 хв. він керував транспортним засобом на автодорозі М 19 в сторону м. Тернополя та мав намір повернути в с. Стегниківці Тернопільського району, при цьому перед початком руху водій та пасажир пристебнулися пасками безпеки, чим не порушували вимог п. 2.3.в. Правил дорожнього руху (далі - ПДР). Під`їжджаючи до повороту з головної дороги на другорядну дорогу, що веде у вищеназваний населений пункт водій завчасно увімкнув правий покажчик повороту та в дзеркало заднього виду побачив, як за ним рухається та наздоганяє поліцейський автомобіль із включеними проблисковими маячками.

Завершивши маневр повороту праворуч, водій ОСОБА_1 припаркував автомобіль на узбіччі дороги, вимкнув двигун та відстібнув пасок безпеки, очікуючи приїзду працівників поліції.

При розмові працівник патрульної поліції, на прохання водія, не пояснив законну причину зупинки автомобіля, не вказав, які вимоги ПДР він порушив.

Працівник патрульної поліції відразу вказав на керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, про порушення водієм вимог п. 2.3.в. ПДР України (не був пристебнутий пасками безпеки), поліцейський не вказував, не надав водію доказів, які б свідчили про те, що він керував транспортним засобом у вказаний період та годину без застосування пасків безпеки, а запросив водія для оформлення протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП), який складений 21 липня 2024 року о 16 год. 03 хв., а постанова про порушення вимог п. 2.3.в. ПДР України, складена після цього, а саме 21.07.2024 о 16 год. 38 хв.

З огляду на вказане, позивач просив постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕНА № 2651904 від 21.07.2024 щодо ОСОБА_1 , визнати незаконною та скасувати, а провадження у справі закрити.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.09.2024 у справі №607/17023/24 позов задоволено; постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 2651904 від 21.07.2024, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн скасовано, а провадження у справі закрито; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 605,60 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає його таким, що винесене всупереч об`єктивним обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що 21.07.2024 близько 15 год. 37 хв. на 309 км автодороги М-19 в с. Івашківці Тернопільського району Тернопільської області, позивач керував транспортним засобом марки «ВАЗ 2103», д.н.з. НОМЕР_1 , який обладнаний засобами пасивної безпеки та не був пристебнутий ременем безпеки, чим порушив п. 2.3.в ПДР та скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч. 5 ст. 121 КУпАП.

Під час зупинки транспортного засобу працівниками поліції було встановлено, що позивач не був пристебнути ременем безпеки, про що йому було повідомлено. Після встановлення особи водія, було розпочато розгляд справи про адміністративне правопорушення, заслухано усні пояснення по факту вчиненого ним правопорушення, повідомлено яка справа розглядається та що він буде притягнутий до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачені ч. 5 ст. 121, та ч. 1 ст. 130 КУпАП. ОСОБА_1 було роз`яснено його права та обов`язки, передбачені ст. 268 КУпАП та ст. 63 Конституції України.

Після дослідження обставин вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, заслухавши та врахувавши його усні пояснення поліцейським СРПП Відділення поліції №4 (м. Збараж) Тернопільського районного управління поліції ГУНП в Тернопільській області лейтенантом поліції ОСОБА_2 було винесено на позивача постанову серії ЕНА № 2651904 за ч. 5 ст. 121 КУпАП, згідно з якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 510 гривень.

Крім того, згідно ст. 266 КУпАП, на місці зупинки ТЗ ОСОБА_1 було запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою газоаналізатора «DragerAlcotest», внаслідок чого на позивача було складено протокол за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП, підтверджується відео з боді-камери працівників поліції, де зафіксовано, що позивач не заперечує проти інкримінованого йому правопорушення, визнає вживання алкоголю перед тим як сісти за кермо, а також пропонував працівнику поліції хабар у розмірі 100 євро.

Поліцейським, як посадовою особою, що наділена дискреційними повноваженнями, оцінюючи за своїми внутрішніми переконаннями докази порушення ПДР України, маючи відповідні повноваження зроблено висновок про притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Підстав для умисного спотворення обставин події у працівників поліції не було.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, позивач дійсно допустив порушення ПДР, а тому оскаржувану постанову винесено працівником поліції у межах повноважень та у суворому дотриманні закону, відповідно до об`єктивних обставин справи, тому позов до задоволення не підлягає.

Апелянт просив скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.09.2024 у справі №607/17012/24.

Позивач правом подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Відповідно до ч. 4 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п. 2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що до матеріалів справи не долучено належних, допустимих та достовірних доказів того, що ОСОБА_1 21.07.2024 керував транспортним засобом ВАЗ 2103 та був не пристебнутий ременем безпеки.

Відтак, судом першої інстанції не встановлено наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбачених ч. 5 ст. 121 КУпАП.

Розглядаючи спір апеляційний суд виходить із такого.

Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що постановою про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 2651904 від 21.07.2024 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП за те, що він 21.07.2024 о 16:30 год. в селі Івашківці дорога М19, керуючи транспортним засобом «ВАЗ 2103», д.н.з. НОМЕР_1 , обладнаним засобами пасивної безпеки, та був не пристебнутий ременем безпеки, чим порушив п. 2.3.в. ПДР.

Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач оскаржив постанову до суду та просить її скасувати.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає таке.

Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням ПДР його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 №3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (із змінами та доповненнями, далі -ПДР).

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Пунктом 1.3 ПДР передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Згідно з п. 1.9 ПДР особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до пункту 2.3 «в» ПДР для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний, користуватися засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки) на автомобілях обладнаних ними та не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки.

Відповідальність за це порушення ПДР передбачена ч. 5 ст.121 КУпАП, згідно з якою, порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами - тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена доказами.

Відповідно до частини 3 статті 77 КАС України докази суду надають учасники справи.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апеляційний суд встановив те, що на підтвердження того факту, що позивач вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 121 КУпАП, відповідач надав відеозапис з із нагрудної камери поліцейського.

Оглянувши долучений до матеріалів справи відеозапис, апеляційний суд з`ясував, що на такому не зафіксовано рух транспортного засобу ВАЗ 2103, а початком відеозапису є момент, коли працівник поліції підходить до нерухомого автомобіля, який знаходиться на узбіччі дороги. Працівник поліції повідомляє водію ОСОБА_1 , що відбувається відеофіксація події та запитує водія щодо вживання алкоголю. Водій не заперечував факту керування автомобілем, в автомобілі знаходиться пасажир.

Надалі водію пропонують пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння.

Як вірно вказав суд першої інстанції, зі змісту відеозапису не встановлено, що працівник поліції повідомляє водію, що він керував автомобілем, будучи не пристебнутим ремнем безпеки, а також не зафіксовано процесу розгляду справи за ч. 5 ст. 121 КУпАП.

Дослідивши ці докази, апеляційний суд, встановив те, що вони не підтверджують факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП - керування автомобілем з непристебнутим ременем безпеки.

Отже, факт руху позивачем на автомобілі з непристебнутим ременем безпеки відповідач не довів.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про те, що відповідач неправомірно притягнув позивача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП.

Згідно з ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Відповідно до статті 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин:

1) відсутність події і складу адміністративного правопорушення;

2) недосягнення особою на момент вчинення адміністративного правопорушення шістнадцятирічного віку;

3) неосудність особи, яка вчинила протиправну дію чи бездіяльність;

4) вчинення дії особою в стані крайньої необхідності або необхідної оборони;

5) видання акта амністії, якщо він усуває застосування адміністративного стягнення;

6) скасування акта, який встановлює адміністративну відповідальність;

7) закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбаченихстаттею 38цього Кодексу;

8) наявність по тому самому факту щодо особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, постанови компетентного органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, або нескасованої постанови про закриття справи про адміністративне правопорушення, а також повідомлення про підозру особі у кримінальному провадженні по даному факту;

9) смерть особи, щодо якої було розпочато провадження в справі.

Виходячи з цих обставин, апеляційний суд вважає, що постанову серії ЕНА № 2651904 від 21.07.2024, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн слід скасувати, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Вказані висновки є підставою для задоволення позову, що і було зроблено судом першої інстанції.

Щодо інших доводів апелянта суд зазначає, що вони спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи відповідно до вимог статті 139 КАС України немає.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 286, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 вересня 2024 року у справі №607/17012/24 - без змін

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Л. П. Іщук
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 29.10.24