Справа № 320/33952/24
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2024-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2024 року № 320/33952/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві при призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 в частині не врахування до судового стажу 1 року 11 місяців навчання у Харківському юридичному іституті ім. Ф.Є. Дзержинського, 2 роки 8 днів сторокової військової служби та 6 місяців 3 дні виконання обов`язків судді Шевченківського районного народного суду міста Києва;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до стажу, який дає право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці ОСОБА_1 половину строку його навчання у Харківському юридичному іституті ім. Ф.Є. Дзержинського у період з 01.09.1975 по 01.07.1979, строкову військову службу у період з 11.05.1970 по 19.05.1972, а також виконання обов`язків судді Шевченківського районного народного суду міста Києва з 22.08.1979 по 24.02.1980;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці виходячи із розрахунку 76% суддівської винагороди судді починаючи з 27.12.2023 та виплатити різницю між виплаченим щомісячним довічним грошовим утриманням судді у розмірі 8% суддівської винагороди та перерахованим у розмірі 76% суддівської винагороди судді;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві внести зміни до розрахунку загального трудового стажу ОСОБА_1 включивши до нього роботу інженером з техніки безпеки колгоспу ім. Леніна с. Згурівка, Яготинського р-ну, Київської області з 01.12.19725 по 21.08.1975.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві при частковому перерахунку ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці протиправно, всупереч положенням частини другої статті 137 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII Про судоустрій і статус суддів (далі - Закон № 1402-VIII) відмовлено у зарахуванні до стажу роботи на посаді судді половини строку навчання у юридичному навчальному закладі за денною формою навчання, період проходження строкової військової служби, а також виконання обов`язків судді Шевченківського районного народного суду міста Києва.

Щодо не зарахування пенсійним органом до загального трудового стажу позивача період його роботи інженером з техніки безпеки колгоспу ім. Леніна с. Згурівка, Яготинського р-ну, Київської області, останній зазначив, що відповідач залишив його заяву без реагування.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та з 24.11.2015 отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.

За наявними у справі документами встановлено, що 22.08.1979 позивача призначено на посаду виконуючого обов`язки народного судді Шевченківського районного народного суду м. Києва, а з 25.02.1980 обрано на цю посаду.

08.07.1987 позивача обрано членом Київського міського суду, де він працював до звільнення його з цієї посади постановою Верховної Ради України від 24.02.1994 року № 4012-XII у зв`язку з переведенням на іншу роботу, а саме призначення суддею Вищого арбітражного суду України постановою Верховної Ради України від 17.12.1994 року № 3742-ХІІ.

Постановою Верховної Ради України від 05.03.1996 року № 76/96 ВР позивача звільнено з посади судді Вищого арбітражного суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку, що мало своїм наслідком нарахування та виплату йому довічного грошового утримання судді у відставці за наказом Вищого арбітражного суду України № 47-К від 12.03.1996 року.

Постановою Верховної Ради України від 28.11.2002 року № 335-ІV позивача повторно обрано на посаду судді Вищого господарського суду України, з якої його звільнено постановою Верховної Ради України від 12.11.2015 року № 788-VIII у зв`язку з поданням заяви про відставку.

16.01.2024 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 р. № 1402-VIII, згідно з довідкою для розрахунку грошового утримання судді у відставці, яка частково була задоволена пенсійним органом, здійснено нарахування довічного грошового утримання виходячи зі стажу роботи на посаді судді 29 років і 6 днів.

Вважаючи, що пенсійним органом протиправно було не враховано до стажу судді позивача половину строку його навчання у Харківському юридичному іституті ім. Ф.Є. Дзержинського у період з 01.09.1975 по 01.07.1979, строкову військову службу у період з 11.05.1970 по 19.05.1972, а також виконання обов`язків судді Шевченківського районного народного суду міста Києва з 22.08.1979 по 24.02.1980, останній звернувся до суду з позовом у цій справі, з приводу чого суд зазначає таке.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено ч.1 ст.126 Конституції України незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Відповідно до ст. 58 Основного Закону України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Слід зазначити, що статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

30.09.2016 року набув чинності Закон України від 02.06.2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», який регулює питання організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд (надалі Закон №1402-VIII).

Згідно із вимогами статті 137 Закону № 1402-VIII до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України;

2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Як визначено ч.3 ст.142 Закону №1402-VIII щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Згідно з п. 34 Перехідних положень Закону № 1402-VIII судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

До набрання чинності Законом № 1402-VIII зазначені правовідносини регулювались Законом від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів».

Матеріали справи свідчать, що на момент звернення позивача із заявою про звільнення з посади судді у відставку спірні правовідносини були врегульовані Законом саме від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», який визначав статус суддів з метою забезпечення належних умов для здійснення правосуддя, дотримання Конституції і законів України, охорони прав і свобод громадян.

У відповідності до ч.1 ст.120 Закону № 2453-VI, суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Стаття 135 Закону № 2453-VI містила аналогічні положення тим, що закріплені й у статті 137 Закону № 1402-VIII щодо зарахування до стажу роботи на посаді судді.

При цьому, пунктом 11 Перехідних положень Закону № 2453-VI (в редакції, яка діяла до 28.03.2015 - набрання чинності Законом № 192-VIII, яким Закон № 2453-VI було викладно в новій редакції) передбачалось, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Під час роботи позивача на посаді судді набрав чинності Закон України від 15.12.1992 № 2862-ХІІ «Про статус суддів» (далі Закон № 2862-ХІІ) та вступив у дію Указ Президента України від 10.07.1995р. №584/95 Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів, дія яких відповідно поширилась і на позивача як діючого судді.

Абзацом 2 ч.4 ст.43 Закону № 2862-ХІІ передбачалось, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Окрім цього, відповідно до статті 1 Указу Президента України від 10.07.1995 № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів», чинної на час набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді 10 років, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Після втрати чинності ст. 1 вказаного Указу Президента України, питання зарахування в стаж роботи судді інших періодів діяльності було врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 червня 2008 року № 545, пункт 3- 1 постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 (865-2005-п) «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» доповнено абзацом такого змісту: «До стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.»

Крім того, відповідно до ч.1 ст.2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XI «Про військовий обов`язок і військову службу» час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Таким чином, з урахуванням п. 34 Перехідних положень Закону № 1402-VIII, до загального і спеціального стажу роботи позивача, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, належить враховувати половину строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, а також час проходження строкової військової служби.

Аналогічна позиція щодо необхідності зарахування половини строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №9901/2/19 та від 03.09.2020 у справі № 9901/521/19, тощо, а щодо зарахування часу проходження військової служби аналогічний висновок викладений зокрема у постановах Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 419/356/17, від 14 травня 2021 року у справі № 592/3354/17, від 23 червня 2022 року у справі № 420/1987/21, від 08 вересня 2022 року у справі №380/10696/21, тощо.

Судом з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивача встановлено, що позивач з 11.05.1970 по 19.05.1972 проходив строкову військову службу в армії, з 01.09.1975 по 01.07.1979 навчався на денній формі у Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського, з 22.08.1979 по 24.02.1980 виконував обов`язки народного судді Шевченківського районного народного суду міста Києва.

Що стосується часу роботи позивача на посаді виконуючого обов`язки народного судді Шевченківського районного народного суду міста Києва, суд зазначає, що вказаний стаж підлягає зарахуванню до стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, що також узгоджується та не суперечить приведеним вище правовим нормам.

Виходячи з викладеного, проаналізувавши наведені норми законодавства, у системному взаємозв`язку із встановленими обставинами цієї справи, суд зазначає, що до загального стажу роботи позивача, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці належить врахувати половину строку навчання позивача у Харківському юридичному іституті ім. Ф.Є. Дзержинського у період з 01.09.1975 по 01.07.1979, строкову військову службу у період з 11.05.1970 по 19.05.1972, а також виконання обов`язків судді Шевченківського районного народного суду міста Києва з 22.08.1979 по 24.02.1980.

Відповідно до ч.3 ст.142 Закону №1402-VIII щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Отже, з урахуванням стажу позивача його щомісячне довічне грошове утримання має становити 76% суддівської винагороди (50% за 20 років стажу та 26% додатково за 13 років понаднормового стажу).

Разом з цим, суд не вбачає підстав для зобов`язання відповідача внести зміни до розрахунку загального трудового стажу ОСОБА_1 включивши до нього роботу інженером з техніки безпеки колгоспу ім. Леніна с. Згурівка, Яготинського р-ну, Київської області з 01.12.19725 по 21.08.1975, адже доказів на підтвердження неврахування такого стажу пенсійним органом матеріали справи не містять.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні від 31.07.2003 у справі Дорани проти Ірландії (Doran v. Ireland, заява № 50389/99) Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Салах Шейх проти Нідерландів (Salah Sheekh v The Netherlands; заява № 1948/04), ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи Каіч та інші проти Хорватії (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

У Висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів зазначено, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країн) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя (пункт 62).

Згідно з частиною другою статті 1 Загальної (Універсальної) хартії судді незалежність судді є важливою умовою для неупередженого судочинства, що відповідає вимогам закону. Незалежність є неподільною. Будь-які інституції чи органи влади як на національному, так і на міжнародному рівні повинні поважати, захищати та охороняти цю незалежність. Забезпечення державою належної оплати праці судді є запорукою дотримання гарантій права особи на розгляд справи незалежним і безстороннім судом та збереження справедливого балансу між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права особи.

Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Такими гарантіями є надання суддям за рахунок держави матеріального забезпечення, зокрема суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, розмір якого повністю залежить від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. Важливою є і послідовність дій законодавця, особливо з огляду на сферу суспільних відносин, у якій може проявлятись непослідовність.

Частиною 4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Тому для забезпечення виконання завдання адміністративного суду, вказаного у ст.2 КАС України, суд дійшов висновку, що належним і ефективним способом повного захисту порушеного права позивача є визнання протиправними дій відповідача щодо не зарахування вищевказаного стажу для обчислення щомісячного грошового утримання позивача та зобов`язання відповідача зарахувати позивачу до стажу роботи судді, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці половину строку його навчання у Харківському юридичному іституті ім. Ф.Є. Дзержинського у період з 01.09.1975 по 01.07.1979, строкову військову службу у період з 11.05.1970 по 19.05.1972, а також виконання обов`язків судді Шевченківського районного народного суду міста Києва з 22.08.1979 по 24.02.1980, - та здійснити перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 76% суддівської винагороди починаючи з 27.12.2023, і виплатити різницю щомісячного довічного грошового утримання з урахуванням вже виплачених сум.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до судових витрат належить судовий збір. Позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Керуючись статтями 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві при призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 в частині не врахування до судового стажу 1 року 11 місяців навчання у Харківському юридичному іституті ім. Ф.Є. Дзержинського, 2 роки 8 днів сторокової військової служби та 6 місяців 3 дні виконання обов`язків судді Шевченківського районного народного суду міста Києва.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до стажу, який дає право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці ОСОБА_1 половину строку його навчання у Харківському юридичному іституті ім. Ф.Є. Дзержинського у період з 01.09.1975 по 01.07.1979, строкову військову службу у період з 11.05.1970 по 19.05.1972, а також виконання обов`язків судді Шевченківського районного народного суду міста Києва з 22.08.1979 по 24.02.1980.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці виходячи із розрахунку 76% суддівської винагороди судді починаючи з 27.12.2023 та виплатити різницю між фактично виплаченими сумами щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та належними до сплати з 27.12.2023.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (ідентифікаційний код 42098368) судовий збір у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять грн. 20 коп.) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Василенко Г.Ю.