Справа № 521/28164/23
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2024-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2024 р.м. ОдесаСправа № 521/28164/23

Головуючий в 1 інстанції: Мазун І.А.

Дата і місце ухвалення 30.07.2024 р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді доповідача Шеметенко Л.П.
судді Градовського Ю.М.
судді Турецької І.О.
за участю секретаря Худика С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 липня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, третя особа - поліцейський СРПП ВП №2 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області капрал поліції Кірік Іван Андрійович, про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся із адміністративним позовом до суду, в якому просив скасувати постанову поліцейського СРПП ВП №2 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області капрала поліції Кіріка І.А. серія БАД №923921 від 13.12.2023р., якою позивача було притягнуто до відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП та закрити провадження у справі.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 липня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким позовну заяву задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що позивача безпідставно було зупинено, а причина зупинки ОСОБА_2 , яка озвучена поліцейським та визнана судом законною - «не пристебнутий ременем безпеки», абсолютно не кореспондується зі ст.35 Закону України «Про національну поліцію». Апелянт вказує на недопустимість прийняття судом відеозапису поліцейського, зробленого на власний телефон, в якості доказу. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції в рішенні навіть не згадав про всі, зазначені у позові, порушення поліцейського і відповідно не надав їм жодної оцінки з точки зору закону. Крім того, апелянт вказує, що державною мовою взагалі не володіє, а суд не забезпечив участі у справі перекладача, у зв`язку з чим позивач не міг давати пояснення на державній мові.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 13.12.2023 р. о 17:30 ОСОБА_1 керував автомобілем ЗАЗ д.н.з НОМЕР_1 по вул. Шевченка, в с. Великий Дальник Одеського району Одеської області та був зупинений поліцейським СРПП ВП №2 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області капралом поліції ОСОБА_3 .

В подальшому капралом поліції ОСОБА_3 було складено постанову серії БАД №923921 від 13.12.2023р. про порушення позивачем п. 2.1а Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ч.4 ст.126 КУпАП, якою до позивача застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 20400 грн.

Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Суд першої інстанції, вирішуючи справу та задовольняючи адміністративний позов, дійшов висновку, що всі підстави неправомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності, викладені у його позовній заяві, фактично були спростовані ним самим у судовому засіданні, а отже підстави для задоволення його позовних вимог відсутні.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають вимогам норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності до закону. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Відповідно до вимог частини 10 статті 15 Закону України «Про дорожній рух», забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.

Частиною 4 статті 126 КУпАП передбачено відповідальність за керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно вказаної норми, об`єктивна сторона складу адміністративного правопорушення полягає в тому, що правопорушник має, по-перше, керувати транспортним засобом, а по-друге бути позбавленим права керування. Відсутність будь-якої складової об`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення виключає можливість притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Як встановлено апеляційним судом та вбачається з матеріалів справи, постановою Київського районного суду м. Одеси від 28.12.2022р. (справа №947/27354/22) ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 17000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів на строк 1 (один) рік.

В судовому засіданні суду першої інстанції позивач підтвердив, що 28.12.2022р. він був присутнім в судовому засіданні по справі щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП, яка розглядалася Київським районним судом м. Одеси, не заперечував своєї вини, про що зазначено у постанові суду від 28.12.2022р., яка набрала законної сили. Крім того, позивач підтвердив, що йому відомо про те, що зазначеною постановою його позбавлено права керування всіма видами транспортних засобів строком на один рік та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17 000 грн., однак він продовжував керувати транспортним засобом на підставі тимчасового талону на право керування.

Відповідно до положень ч.1 ст. 78 КАС України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

В позовній заяві, яка є заявою по суті справи, позивач фактично визнав факт того, що 13.12.2023 р. о 17:30 він керував автомобілем ЗАЗ д.н.з НОМЕР_1 по вул. Шевченка, в с. Великий Дальник Одеського району Одеської області та був зупинений поліцейським.

Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, колегія суддів вважає, що в діях позивача наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 126 КУпАП.

У цьому контексті, колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на недопустимість прийняття судом відеозапису поліцейського, зробленого на власний телефон, оскільки вказаний відеозапис судом в якості доказу вчинення адміністративного правопорушення не застосовується, при цьому вина позивача підтверджується іншими належними та допустимими доказами, наявними у матеріалах справи.

Крім того, пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично - дорожній мережі.

Згідно п.1, п.3 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо водій порушив Правила дорожнього руху.

Згідно п. 2.3 ПДР, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголівники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів.

В судовому засіданні суду першої інстанції на питання суду: «Яка була причина зупинки вказаного автомобіля», капрал поліції ОСОБА_3 відповів, що позивач не був пристебнутий паском безпеки, що підтвердив і сам позивач, однак, оскільки його транспортний засіб не був обладнаний паском безпеки постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.121 КУпАП не складалася.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів критично оцінює доводи апелянта, що позивача безпідставно було зупинено, а причина зупинки не кореспондується зі ст.35 Закону України «Про національну поліцію».

Щодо посилань апелянта на порушення поліцейським процедури притягнення до адміністративної відповідальності, зокрема не роз`яснення йому прав, колегія суддів звертає увагу, що у судовому засіданні суду першої інстанції 30.07.2024 року позивач на питання судді, чи роз`яснювались йому права, передбачені КУпАП відповів, мовою оригіналу «поліцейський щось казав».

Крім того, позивачем не спростовується той факт, що капралом поліції запропоновано позивачу отримати копію оскаржуваної постанови, однак, останній від отримання відмовився. В судовому засіданні позивач вказував на те, що йому запропонували отримати якийсь папірець, на якому нічого не було видно, однак від його отримання та підпису він відмовився.

Колегія суддів звертає увагу апелянта, що гарантованому у ч.2 ст. 77 КАС України обов`язку доказування суб`єктом владних повноважень правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності кореспондують вимоги ч.1 ст. 77 КАС України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції критично оцінює доводи апелянта щодо наявності порушення прав позивача під час провадження у справі про адміністративне правопорушення, оскільки жодними доказами вказані твердження не обґрунтовані.

Щодо посилань апелянта, що він не володіє державною мовою, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова.

Згідно з частиною першою статті 15 КАС України судочинство і діловодство в адміністративних судах провадиться державною мовою.

Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасників судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють (частина третя статті 15 КАС України).

За приписами частини четвертої статті 15 КАС України учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.

Водночас, матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивач повідомляв суд, що він не володіє державною мовою та потребує перекладача. Більш того, усі процесуальні документи, які подавались позивачем до суду, були складені державною мовою від імені позивача та власноручно ним підписані.

При цьому, Конституційним Судом України у рішенні від 14 липня 2021 року по справі №1-р/2021 зокрема вказано, що володіти українською мовою, як мовою свого громадянства обов`язок кожного громадянина України. Таким чином, оскільки позивач є громадянином України, володіння ним державною мовою фактично презюмується.

Таким чином, доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі спростовуються наведеними висновками суду апеляційної інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно встановлено обставини у справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

За таких обставин підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судове рішення складено у повному обсязі 31.10.2024 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Ю.М. Градовський

Суддя: І.О. Турецька