Справа № 260/2134/24
Суддя: Рейті С.І.
Дата ухвалення: 2024-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

31 жовтня 2024 рокум. Ужгород№ 260/2134/24

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Рейті С.І.

при секретарі судових засідань Гавій Л.В.

розглянувши в підготовчому судовому засіданні клопотання Державної казначейської служби України про закриття провадження у справі, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Державної казначейської служби України, в якому просить:

1) Визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо несвоєчасного виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.06.2022 року у незміненій апеляційним судом частині та постанови Закарпатського апеляційного суду від 06.12.2022 року у справі 308/12810/21 в частині стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 моральної шкоди у розмірі 585000,00 грн.;

2) Стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 компенсацію за несвоєчасне виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.06.2022 року у незміненій апеляційним судом частині та постанови Закарпатського апеляційного суду від 06.12.2022 року у справі 308/12810/21, а саме три відсотки річних у сумі 16864,77 грн. та 14625,00 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою судді від 26.08.2024 року відкрито провадження у адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою від 07.10.2024 року, за клопотанням представника відповідача, суд перейшов до розгляду справи в порядку загального позовного провадження.

При цьому суд констатує, що 03.10.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачем, зокрема, заявлено клопотання про закриття провадження у справі.

Клопотання мотивоване тим, що у справі № 260/1063/24 заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги спрямовані на стягнення інфляційних втрат та 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України у зв`язку з тривалим невиконанням рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.06.2022 року, тобто рішення загального суду у цивільній справі. Відповідач посилається на позицію Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 року у справі № 910/4590/19, згідно якої інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання, тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Таким чином, відповідач вважає, що дана справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому просить закрити провадження у справі.

Надаючи оцінку вказаному клопотанню, суд враховує таке.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду адміністративної справи без вирішення її по суті та винесення рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи. Після закриття провадження позивач не має права на повторне звернення до суду з тим самим позовом.

Підстави для закриття провадження в справі вичерпно визначені ст. 238 КАС України і свідчать про те, що процес виник або неправомірно при відсутності в заінтересованої особи права на звернення до суду за захистом, або не може бути продовжений з інших причин, в тому числі, і в зв`язку з волевиявленням сторін по розпорядженню своїми правами, які викликають зазначені правові наслідки.

Згідно матеріалів справи позивач просить стягнути з Державного бюджету України інфляційні втрати та 3% річних у зв`язку з неналежним виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.06.2022 року.

Аналіз змісту частини 2 статті 625 ЦК України дозволяє дійти висновку, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13.11.2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.04.2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

Законом України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів в зв`язку з порушенням строків їх виплати від 19.10.2000 року № 2050-III (далі Закон № 2050-III) також передбачено проведення компенсаційних виплат відповідно до коефіцієнту проросту споживчих цін за порушення термінів виплати доходів громадян, передбачених цим законом. Правова природа такої відповідальності не відрізняється від правової природи відповідальності, яка виникає на підставі статті 625 ЦК України в частині її акцесорного характеру та похідної правової природи спору.

Відтак ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України та Законом України № 2050-III зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

Подібний висновок було викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.02.2021 року у справі №520/17342/18, відповідно до якого Спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.

Отже, якщо вирішення питання про стягнення інфляційних і річних відсотків безпосередньо пов`язане із розв`язанням публічно-правового спору, то розгляд таких справ має відбуватися в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини 5 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

З матеріалів справи вбачається, що окрім обумовленої вимоги про стягнення інфляційних і річних відсотків позивач звернувся з позовом про визнання протиправною бездіяльності Державної казначейської служби України з питань виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.06.2022 року, ухваленого в порядку цивільного судочинства.

А отже заявлена позивачем вимога стосується не виключно факту невиконання/ неналежного виконання покладених на відповідача зобов`язань за рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.06.2022 року.

У даному випадку, така протиправна бездіяльність стосується невиплати в добровільному порядку Державною казначейської служби України інфляційних втрат та 3 % річних при виконанні рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.06.2022 року у справі 308/12810/21, а отже такий спір з урахуванням частини 5 ст. 21 КАС України належить розглядати в адміністративному судочинстві. Підтвердженням вказаного є постанова КАС ВС від 19.12.2023 року у справі № 380/8020/22.

Відповідно до ст.1 Закону України Про виконавче провадження під виконавчим провадженням як завершальною стадією судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) розуміється сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частини першої статті 18 Закону Про виконавче провадження державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Судовий контроль за виконанням судових рішень в цивільних справах здійснюється у порядку, встановленому Розділом VII ЦПК. Так згідно ч.1 ст. 447 ЦПК сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

При цьому, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Отож, наявність у ЦПК України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання до суду нового позову в порядку адміністративного судочинства.

За приведених положень законодавства суд вказує, що судове рішення в цивільній справі виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24.09.2020 року в справі № 640/15623/19, від 06.02.2019 року у справі № 816/2016/17 та постановах Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 806/2143/15, від 21.12.2020 року у справі № 440/1810/19.

Також згідно правового висновку, викладеному в постанові Великої палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 686/23317/13 не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України № 1404-VІІІ, у рамках виконавчого провадження з виконання виконавчого листа.

Отож, якщо заявлена вимога позивача стосується виключно факту невиконання/ неналежного виконання покладених на відповідача зобов`язань, то така вимога не підлягатиме розгляду в порядку адміністративного судочинства, що вказує на відсутність між сторонами публічно-правового спору та, як наслідок, виключатиме можливість застосування до вказаних правовідносин положень частини 5 ст. 21 КАС України щодо розгляду заявленої позивачем вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за правилами адміністративного судочинства. У такому випадку позовна вимога про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних підлягатиме розгляду за правилами цивільного судочинства.

Натомість у даній справі позивач оскаржує саме протиправну бездіяльність щодо невиплати в добровільному порядку інфляційних втрат та 3 % річних при виконанні рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.06.2022 року, а тому суд вказує на наявність публічно-правового спору, який належить розглядати в адміністративному судочинстві.

З огляду на вказане, суд приходить висновку про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 180, 181, 238, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні клопотання Державної казначейської служби України про закриття провадження у справі - відмовити.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя С.І. Рейті