Справа № 460/2607/24
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2024-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/2607/24 пров. № А/857/12087/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

Головучого судді Сеника Р. П.,

суддів Онишкевича Т. В., Судової-Хомюк Н. М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2024 року у справі №460/2607/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинення певних дій,- про визнання дії та бездіяльності протиправними,-

суддя у І інстанції Недашківська К.М.,

час ухвалення рішення 24 квітня 2024 року,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складення повного тексту рішення не зазначено, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі відповідач 2), в якому просить визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області призначити пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з дня звернення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) та звернувся до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Проте, відповідачем 1 прийнято рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії з підстав відсутності необхідних умов проживання або роботи позивача в означеній зоні станом на 01.01.1993. Позивач вважає, що він набув право на отримання пенсії із зменшенням пенсійного віку у відповідності до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали Чорнобильської катастрофи». За наведених обставин, відповідач протиправно відмовив в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, внаслідок чого порушив гарантоване державою право на пенсійне забезпечення.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2024 року у справі №460/2607/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинення певних дій задоволено повністю; Визнано протиправним і скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 01.01.2024 №54 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 28 грудня 2023 року; Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області суму судового збору у розмірі 1211 грн 20 коп.

Не погодившись із ухваленим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення Рівненського окружного адміністративного суду по справі №460/2607/24 від 24.04.2024 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам відповідача щодо визначення права на пенсію зі зниженням пенсійного віку, що призвело до неправильного вирішення спору.

Так, однією із обов`язкових умов для призначення пенсії із застосуванням ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" особа мала постійно проживати чи постійно працювати в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років, що підтверджується довідкою про період проживання (роботи) на цих територіях, видана органами місцевого самоврядування.

Для визначення права на пенсію позивач надав довідку видану виконавчим комітетом Дубровицької міської ради Рівненської області №10/02 від 10.01.2024, позивач зареєстрований і постійно проживав в с. Грицьки Сарненського району Рівненської області з 30.03.1966 по 01.09.1989 роки, що відноситься до зони гарантованого добровільного відселення (3 зона), що на переконання апелянта не підтверджує період проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення з 26.04.1986 (моменту аварії) по 01.01.1993 не менше трьох років.

Вважає, що судом першої інстанції оцінено критично та не враховано, що відповідно до військового квитка НОМЕР_1 слідує, що позивач з 29.06.1987 по 10.05.1989 рік проходив військову службу в ЗС, що не можливо зарахувати до періоду постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, оскільки, як зауважує сам позивач строкова військова служба проходила в Казахській РСР, на полігоні Сари-Шаган, Казахської РСР, територія якого не належить до зони забрудненої внаслідок ЧАЕС.

Окрім того зазначає, що відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_2 позивач з 16.08.1992 по 29.08.1997 працював в Сарненському педучилищі, м. Сарни. Відповідно до паспортних даних з 16.09.1992 року зареєстрований у м. Сарни, що відноситься до зони посиленого радіологічного контролю. Щодо проживання в с. Гриьки під час зимових та літніх канікул та на вихідні дні, то ці обставини не були підтверджені належними та допустимими доказами, а постійне місце навчання позивача нерозривно пов`язане з його постійним місцем проживання, відтак факт навчання у Київському державному педагогічному інституті ім. М. П. Драгоманова заперечує факт проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення в (с. Грицьки) в цей період.

Оскільки у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року позивач проживав менше 3 років, що є недостатнім для набуття права на призначення пенсії за віком в порядку визначеному статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

При цьому звертає також увагу колегії суду апеляційної інстанції на позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 08.02.2024 по справі №500/1216/23, згідно з якою дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, яким у цьому випадку є Головне управління ПФУ в Волинській області. А відтак, у задоволенні решти вимог (зобов`язання ГУ ПФУ в Рівненській області призначити пенсію) - позивачу слід відмовити.

Позивач протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, в письмовій формі подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу відхилити, оскільки рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2024 року прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам відповідача щодо визначення права на пенсію зі зниженням пенсійного віку, що призвело до неправильного вирішення спору, спростовується представленою позивачем довідкою №10/02 від 10.01.2024, виданою виконавчим комітетом Дубровицької міської ради Рівненської області в якій зазначено, що громадянин ОСОБА_1 , 1966 року народження, був зареєстрований і постійно проживав в АДРЕСА_1 з дня народження, 30.03.1966 по 01.09.1989.

Необґрунтованими також вважає посилання апелянта на те, що наявність лише посвідчення відповідної категорії не є безумовною підставою для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки вказане посвідчення ніким не оспорене, підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом України №796-XII, зокрема на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою потерпілою внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим Рівненською облдержадміністрацією 03.11.1995.

28 грудня 2023 року позивач звернувся із заявою та документами до територіального органу ПФУ про призначення пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області розглянуто заяву позивача і долучені до заяви документи, та прийнято рішення від 01.01.2024 №54 про відмову в призначенні пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з підстав відсутності необхідної кількості років проживання в зоні ЧАЕС станом на 01.01.1993.

Вважаючи таку відмову у призначенні пенсії протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявність посвідчення потерпілого від Чорнобильської АЕС 3 категорії є підтвердженням того, що позивач постійно проживав чи працював на території радіоактивного забруднення станом на 01 січня 1993 року не менше строку (3 років), необхідного для набуття особою такого статусу. Факт проживання чи роботи позивача на території радіоактивного забруднення станом на 01 січня 1993 року перевірявся відповідними комісіями при видачі йому посвідчення. Отже, висновки відповідачів про непроживання позивача станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років в зоні гарантованого добровільного відселення та відсутність у нього права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку є безпідставними.

Згідно з довідкою виконавчого комітету Дубровицької міської ради Рівненської області №10/02 від 10.01.2024 року, позивач зареєстрований і постійно проживав в с. Грицьки Сарненського району Рівненської області з 30.03.1966 по 01.09.1989 роки, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106, с. Грицьки Сарненського району Рівненської області віднесені до зони гарантованого добровільного відселення. Отже, з 26.04.1986 по 01.09.1989 позивач проживав та був зареєстрований в зоні гарантованого добровільного відселення (3 роки 4 місяці 5 днів), що дає йому право на зменшення пенсійного віку на 4 роки: початкова величина 3 роки (проживання в період з 26.04.1986 по 31.07.1986) + 1 рік за 2 повних роки проживання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність правових підстав щодо задоволення заявленого позову, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.03.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Згідно зі ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII від 28.02.1991 (далі - Закон №796-XII) особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Абзацом 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Таким чином, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на території зони гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993 протягом не менше трьох років, має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку. При цьому, постійне проживання такої особи або постійна праця у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986, незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 3 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні два повні роки проживання або роботи на такій території, але не більше 6 років.

Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1, у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1).

Пунктом 4.7 розділу ІV Порядку №22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Згідно з абзацом дев`ятим підпункту 5 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1, документами, які засвідчують особливий статус особи є, зокрема, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (за наявності)) та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Статтею 14 Закону №796-XII визначено категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій. До них, зокрема, належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.

Документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» (ч.3 ст.65 Закону №796-XII).

Відповідно до статті 15 Закону №796-XII, довідка про період проживання, роботи на цих територіях, є підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях.

Отже, єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Такі висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 24.10.2019 у справі №152/651/17, від 25.11.2019 у справі №464/4150/17 та від 27.04.2020 у справі №212/5780/16-а, від 17.05.2021 №398/494/17, від 17.05.2021 №336/6218/16-а.

Таким чином, факт видачі позивачу уповноваженим органом держави посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» підтверджує факт проживання або роботи позивача станом на 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.

Доказів скасування або анулювання виданого позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи, суду не надано і матеріали справи не містять.

Отже, покладені в основу рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 01.01.2024 №54 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» висновки про те, що позивач станом на 01 січня 1993 року проживав в зоні гарантованого добровільного відселення менше трьох років та відсутність у нього у зв`язку з цим права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку є безпідставними.

Відповідно до абз.5 п.2 ч.1 ст.55 Закону №796-ХІІ зменшення пенсійного віку можливе за наявності двох самостійних умов: 1) початкова величина зниження пенсійного віку 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період; 2) проживання щонайменше 3 роки станом на 1 січня 1993 року є умовою, яка встановлює додатково 1 рік зменшення пенсійного віку за 2 роки проживання, роботи.

Водночас, застосування як першої, так і другої умови, можливе у разі постійного проживання особи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року щонайменше 3 роки.

Згідно з довідкою виконавчого комітету Дубровицької міської ради Рівненської області №10/02 від 10.01.2024 року, позивач зареєстрований і постійно проживав в с. Грицьки Сарненського району Рівненської області з 30.03.1966 по 01.09.1989, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106, с. Грицьки Сарненського району Рівненської області віднесені до зони гарантованого добровільного відселення.

Отже, з 26.04.1986 по 01.09.1989 позивач проживав та був зареєстрований в зоні гарантованого добровільного відселення (3 роки 4 місяці 5 днів), що дає йому право на зменшення пенсійного віку на 4 роки: початкова величина 3 роки (проживання в період з 26.04.1986 по 31.07.1986) + 1 рік за 2 повних роки проживання.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що позивач має право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку на 4 роки відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.

При цьому, відповідачем 1 на підставі трудової книжки, диплому та військового квитка позивача при визначенні періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення не враховано період навчання з 01.09.1986 по 15.08.1992 у Київському державному педагогічному інституті ім. М.П. Драгоманова та період з 29.06.1987 по 10.05.1989 проходження військової служби у зонах, які не відносяться до забрудненої території внаслідок аварії на ЧАЕС.

Однак зазначені документи не містять інформації щодо місця проживання позивача та не спростовують тієї обставини, що позивач є потерпілим від Чорнобильської катастрофи, який проживав станом на 01.01.1993, зокрема і в період з 26.04.1986 по 31.07.1986 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.

Колегія суддів зазначає, що витребування та перевірка додаткових документів і довідок є обов`язком пенсійного органу, тобто перекладання тягаря доказування, надання відомостей тощо на позивачку є неприйнятним. Неналежне виконання пенсійним органом свого обов`язку щодо перевірки відомостей, зазначених у поданих документах не може бути підставою для обмеження конституційного права особи на отримання належної їй пенсії.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що відмова пенсійного органу носить формальний характер та не ґрунтується на нормах закону, оскільки в довідці виконавчого комітету Дубровицької міської ради Рівненської області №10/02 від 10.01.2024 чітко зазначено, що позивач зареєстрований і постійно проживав в с. Грицьки Сарненського району Рівненської області з 30.03.1966 по 01.09.1989, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, що є достатньою умовою для призначення їй пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.09.2024 у справі №240/6201/23.

Частиною третьою статті 55 №796-XII визначено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV (далі Закон №1058-ІV) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року не менше 29 років, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії (ч. 4 ст. 26 Закону №1058-ІV).

При цьому, частиною першою статті 55 Закону №796-ХІІ обумовлено, що особам, з числа постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-ІV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Враховуючи вимоги Законів №796-XII та №1058-ІV, право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 4 роки позивач набув в 56 років та за наявності страхового стажу (на момент досягнення 56-річного віку) 25 років.

Враховуючи наведене, встановивши, що позивач на день звернення до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії (28.12.2023) досягнув 56 років (30 березня 2022 року) та має страховий стаж 32 роки 09 місяців 18 днів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованих висновків, що відповідач 1 протиправно відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на підставі його заяви та з метою повного відновлення порушеного права позивача визнав протиправним і скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про відмову у призначенні пенсії та зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплачувати позивачу пенсію зі зниженням пенсійного віку.

При цьому, судом першої інстанції у відповідності до вимог статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» правильно зазначено, що скільки позивачу 56 років виповнилося 30.03.2022, а з заявою про призначення пенсії позивач звернувся 28.12.2023, то пенсія зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» повинна бути призначена позивачу з 28 грудня 2023 року.

Не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і доводи апелянта про те, що дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, яким у цьому випадку є Головне управління ПФУ в Волинській області, що узгоджується з позицію Верховного Суду, висловленою в постанові від 08.02.2024 по справі №500/1216/23, оскільки такою обов`язок вчинити дії зобов`язального характеру покладено судом на територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, оскільки саме він призначив позивачу пенсію.

В той же час у цій справі після ухвалення спірного рішення електронна пенсійна справа позивача, яка була засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності отримана Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області, передається засобами програмного забезпечення до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи - Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, про що свідчить лист останнього, яким власне і скеровано позивачу оскаржуване рішення, тому у цьому випадку саме на Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області слід покласти обов`язок призначити та виплачувати позивачу пенсію.

Згідно з ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем 2 в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.

Керуючись ст. 241, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2024 року у справі №460/2607/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк