Справа № 756/10411/24
Суддя: Жук А.В.
Дата ухвалення: 2024-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

28 жовтня 2024 року

м. Київ

справа №756/10411/24

адміністративне провадження № К/990/38201/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Жука А.В.,

суддів: Мельник-Томенко Ж.М., Мартинюк Н.М.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 10 вересня 2024 року

та ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 жовтня 2024 року

у справі №756/10411/24

за адміністративним позовом ОСОБА_1

до Департаменту патрульної поліції

про визнання постанови про адміністративне правопорушення такою, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся з позовом до відповідача про визнання постанови про адміністративне правопорушення такою, що не підлягає виконанню та звільнення від адміністративного стягнення за закінченням строку давності виконання постанови.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 23 серпня 2024 року зазначена позовна заява залишена без руху та позивачу надано час для усунення недоліків, які було виявлено судом, а саме: позивачем не сплачено судовий збір за звернення до суду з позовом.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 10 вересня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною постанови про адміністративне правопорушення та її скасування повернуто позивачу.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до Оболонського районного суду міста Києва.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2024 року апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків протягом 10 днів з дня отримання копії зазначеної ухвали.

23 вересня 2024 року на адресу Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача надійшло клопотання про звільнення позивача від сплати судового збору за подання та розгляд позову на підставі пункту 12 та 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 10 вересня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання постанови про адміністративне правопорушення такою, що не підлягає виконанню повернуто особі, яка її подала.

Не погоджуючись із цим судовим рішенням, скаржник звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Щодо оскарження ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 10 вересня 2024 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 13 КАС України не допускається касаційне оскарження судового рішення першої інстанції без його перегляду в апеляційному порядку.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи, що ухвала Оболонського районного суду міста Києва від 10 вересня 2024 року не переглядалось по суті в апеляційному порядку, оскільки судом апеляційної інстанції повернуто апеляційну скаргу, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження в цій частині.

Щодо ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 жовтня 2024 року, судом касаційної інстанції встановлено наступне.

Вирішуючи питання про наявність підстав для відкриття касаційного провадження, колегія суддів виходить із такого.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини третьої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову та заміни заходу забезпечення позову, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Згідно із частиною четвертою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Звертаючись до Верховного Суду з касаційною скаргою, скаржник вказує на те, що застосування пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» має відбуватися при зверненні осіб, які в ньому зазначені, до суду у зв`язку з порушенням будь-яких їхніх прав, а не тільки тих, які безпосередньо пов`язані з відповідним їхнім статусом (учасник бойових дій, постраждалий учасник Революції Гідності, Герой України), незалежно від характеру, предмета й підстав їхніх позовів.

Оскільки позовна заява ОСОБА_1 тісно пов`язана з порушенням його прав щодо незаконної постанови серії ЗАВ №03034988 від 08 серпня 2023 року Департаменту патрульної поліції м.Київ, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу за частиною четвертою статті 122 КУпАП, тому наявні підстави для звільнення від сплати судового збору.

Надаючи оцінку вищевказаним доводам скаржника, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Повертаючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що в силу вимог пункту 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків.

Суд вказав, що доказів того, що позивач є діючим військовослужбовцем, та вказана справа щодо оскарження ним постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності серії ЗАВ №03034988 від 08 серпня 2023 року пов`язана з виконанням ним військового обов`язку, а також під час виконання ним службових обов`язків, до суду апеляційної інстанції надано не було.

Також, суд апеляційної інстанції вказав, що сама по собі наявність статусу учасника бойових дій не гарантує звільнення від сплати судового збору в усіх спорах.

У контексті вказаного, Верховний Суд зауважує про таке.

Так, статтею 129 Конституції України передбачено, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Право на апеляційне оскарження реалізується у спосіб подання в установленому порядку апеляційної скарги, форма та зміст якої також визначається процесуальним законом.

Суд зазначає, що право на доступ до суду не є абсолютним та може бути обмеженим. Це допускається, оскільки право доступу до суду за своєю природою вимагає державного регулювання, що може змінюватися в часі та на місці відповідно до потреб та ресурсів громади та окремих осіб. Сплата судового збору за подання заяв, скарг до суду є складовою доступу до правосуддя.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своїй практиці неодноразово зауважував, що вимога сплатити судовий збір не порушує право заявників на доступ до правосуддя, оскільки судовий збір є певним законним обмежувальним заходом, який є формою регулювання доступу до суду, а також попередження подання необґрунтованих та безпідставних позовів та перенавантаження судів. Таке обмеження не може розглядатись як таке, що саме по собі суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У даному випадку скаржник посилається на те, що він на підставі пункту 12, 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору як учасник бойових дій у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Щодо посилання скаржника на пункт 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» Верховний Суд вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції, що відповідно до вимог пункту 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та не спростовано позивачем, доказів того, що позивач є діючим військовослужбовцем, та вказана справа щодо оскарження ним постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності серії ЗАВ №03034988 від 08.08.2023 пов`язана з виконанням ним військового обов`язку, а також під час виконання ним службових обов`язків, до суду надано не було.

Стосовно пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», як підстави звільнення від сплати судового збору то суд касаційної інстанції, враховуючи висновок Великої Палати Верховного Суду викладений в постановах від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19 та від 12 лютого 2020 року у справі №545/1149/17, зазначає наступне.

Так, згідно з пунктом 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

У свою чергу, правовий статус ветеранів війни, до яких належать учасники бойових дій, визначений Законом України від 22 жовтня 1993 року №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

У статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», закріплені пільги учасникам бойових дій та гарантії їх соціального захисту, а у частині другій статті 22 цього Закону встановлено, що ветерани війни та особи, на яких поширюється дія цього Закону, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.

Аналіз пункту 13 частини першої статті 5 Закону «Про сплату судовий збір» у сукупності з положеннями частини другої статті 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» дає підстави для висновку, що учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору у справах, пов`язаних з реалізацією їхнього правового статусу.

Отже, сама по собі наявність статусу учасника бойових дій не гарантує звільнення від сплати судового збору в усіх спорах.

Відтак, хоча вказана норма пункту 13 частини першої статті 5 Закону «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку порушених прав, однак порушені права мають нерозривно пов`язані саме із статусом учасника бойових дій, який, як і права такої особи, визначається спеціальним законом, а не усіх прав людини і громадянина, які в свою чергу встановлені Конституцією України та іншими законами.

Так, Законом України «Про судовий збір» звільнення від сплати судового збору осіб, які мають такий статус, обмежено справами, пов`язаними з порушенням їхніх прав.

Тобто, встановлені цим Законом положення стосуються випадків звернення до адміністративного суду за захистом прав, пов`язаних винятково зі статусом учасника бойових дій, і не поширюються на подання позовних заяв до суду із вимогами, що виходять за межі таких спірних правовідносин.

Відтак, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Перевіряючи наявність підстав для звільнення скаржника як учасника бойових дій від сплати судового збору за подання апеляційної скарги у цій справі слід виходити з того, що предметом спору цієї справи є постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху серії ЗАВ №03034988 від 08 серпня 2023 року.

Тобто, вимоги скаржника не пов`язані з порушенням права на соціальний захист, саме, як учасника бойових дій, а тому судовий збір за подання апеляційної скарги у даній справі підлягає сплаті на загальних підставах.

Також Верховний Суд вважає необґрунтованим посилання скаржника на ухвалу від 03 липня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду про передачу справи № 567/79/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на те, що Велика Палата Верховного Суду ухвалою 11 вересня 2024 року справу № 567/79/23 повернула на розгляд Третій судовій палаті Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду не встановила об`єктивних причин відступу від правового висновку, якими, за її усталеною практикою, можуть бути очевидні вади попереднього рішення (неефективність, неясність, неузгодженість) чи зміна суспільного контексту.

Тобто, позиція Великої Палати Верховного Суду щодо питання застосування пункту 13 частини першої статті 5 Закону «Про сплату судовий збір» залишилася незмінною.

Отже, Верховний Суд констатує, що суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про наявність підстав для повернення апеляційної скарги, вірно застосував положення частини другої статті 298 Кодексу адміністративного судочинства України, правильне її застосовування є очевидним, а доводи касаційної скарги не викликають сумніву щодо застосування чи тлумачення зазначеної норми процесуального права.

Враховуючи, що зміст ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 жовтня 2024 року, свідчить про правильне застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права та не викликає сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання касаційної скарги необґрунтованою.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

За змістом частини другої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

За такого правового регулювання та обставин справи Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги та необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.

Верховний Суд зауважує, що відповідно до частини другої статті 298 та частини восьмої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення апеляційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Керуючись статтями 248, 328, 333, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 10 вересня 2024 року та ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 жовтня 2024 року у справі №756/10411/24.

2. Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

СуддіА.В. Жук Ж.М. Мельник-Томенко Н.М. Мартинюк