Справа № 440/10635/24
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2024-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: І.Г. Ясиновський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2024 р. Справа № 440/10635/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Чалого І.С. , Подобайло З.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 23.09.2024, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039 по справі № 440/10635/24

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України "Лють"

про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі також відповідач), в якому просив суд:

-визнати протиправним та скасувати п. 2 Наказу Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України "Лють" № 180 від 18.07.2024 "Про застування дисциплінарних стягнень, яким було застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення із служби в поліції інспектора взводу № 2 роти № 1 (Полтава-1) штурмового батальйону № 2 полку управління поліції особливого призначення № 3 Департаменту поліції особливого призначення Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України Лють капітана поліції ОСОБА_1 ;

-визнати протиправним та скасувати Наказ Департаменту поліції особливого призначення Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України Лють № 1124о/с від 02.08.2024 По особовому складу, яким відповідно до Закону України Про Національну поліцію звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) частини першої статті 77 капітана поліції ОСОБА_1 (01 19234), інспектора взводу № 2 роти № 1 (Полтава-1) штурмового батальйону № 2 полку управління поліції особливого призначення № 3 Департаменту поліції особливого призначення Об`єднана штурмова бригада Національної поліції Лють;

-зобов`язати Департамент поліції особливого призначення Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України Лють поновити ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді інспектора взводу № 2 роти № 1 (Полтава-1) штурмового батальйону № 2 полку управління поліції особливого призначення № 3 Департаменту поліції особливого призначення Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України Лють та допустити рішення суду в цій частині до негайного виконання;

-стягнути з Департаменту поліції особливого призначення Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України Лють на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 залишено без руху з підстав відсутності заяви про поновлення строку звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску.

16.09.2024 позивачем подано заяву про поновлення процесуального строку.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 23.09.2024 у задоволенні заяви позивача про поновлення строку звернення до суду відмовлено, адміністративний позов ОСОБА_1 повернуто позивачу.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що в жодному з оскаржуваних наказів не було зазначено ні причини, ні чіткого формулювання підстави для застосування до позивача такого виду дисциплінарного стягнення як звільнення зі служби, з урахуванням зазначеного, вважає, що об`єктивна та фактична можливість їх оскарження до отримання відповіді на поданий адвокатський запит була відсутня.

Звертає увагу на те, що можливість зазначити в позовній заяві обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями його прав, свобод та інтересів на виконання вимог ст. 160 КАС України виникла у позивача лише 16.08.2024, оскільки лише 15 серпня 2024 року о 18 год 02 хв адвокат Ткаченко А.В. отримала на свою електронну пошту від Департаменту поліції особливого призначення Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України Лють відповідь № 5847-2024, якою було повідомлено, що відповідно до наказів управління поліції особливого призначення № 3 (далі - УПОП № 3) ДПОП ОШБ Лють від 10 червня 2024 року № 334 та від 21 червня 2024 року № 352 проведено службове розслідування за фактом можливого порушення службової дисципліни окремими поліцейськими штурмового батальйону № 2 полку УПОП № 3 ДПОП ОШБ Лють, зокрема ОСОБА_1 . Під час проведення службового розслідування встановлено, що ОСОБА_1 відмовився виконувати наказ командира зведеного підрозділу УПОП № 3 ДПОП ОШБ Лють від 02 червня 2024 року № 183 ДСК/ВС, що підтверджується відповідним відеозаписом. За результатами службового розслідування наказом ДПОП ОШБ Лють від 18 липня 2024 року № 180 до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення із служби в поліції та надано належним чином завірені копії. У зв`язку з тим, що відповідь була надіслана вже у позаробочий час, адвокат Ткаченко А.В. змогла з нею ознайомитись лише 16 серпня 2024 року, отже з урахуванням ч. 1 ст. 120 КАС України, позивач вважає, що строк з якого необхідно обраховувати строк звернення до суду з даною позовною заявою 17.08.2024.

Тобто, вважає, що останнім днем звернення до Полтавського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада національної поліції України «Лють» про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є 02 вересня 2024 року.

Таким чином, вважає, що отримання відповіді на адвокатський запит від Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада національної поліції України «Лють» та запитуваних в ньому документів лише 16 серпня 2024 року є поважною причиною для поновлення процесуальних строків, зокрема і для поновлення строку на звернення до Полтавського окружного адміністративного суду із позовною заявою про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому проти її задоволення заперечував та просив відмовити. Зазначив, що ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви прийнята у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що предметом спору в межах спірних правовідносин є визнання протиправним та скасування Наказу Департаменту поліції особливого призначення "Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України "Лють" №180 о/с від 18.07.2024, №1124о/с від 02.08.2024 про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, поновлення на посаді та стягнення суми середнього заробітку.

Позовну заяву подано до суду першої інстанції засобами поштового зв`язку 02.09.2024.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що КАС України передбачає можливість встановлення іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, а також спеціального порядку обчислення таких строків. Такі строки мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним строком звернення до адміністративного суду, визначеним, зокрема, частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Вказав, що закон України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» є спеціальним Законом, яким встановлено строк для звернення до адміністративного суду поліцейського з позовом про оскарження дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення. Оскільки до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції, він має право оскаржити таке стягнення до адміністративного суду протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.

Отже, позивач звернувся з вказаним позовом з пропуском встановленого строку звернення до суду.

Разом з тим, вказані позивачем обставини щодо поважності пропуску строку звернення до суду, на думку суду, не є поважними.

Суд першої інстанції, зокрема, зазначив, що позивачем жодним чином не спростовано факту ознайомлення його із наказом Департаменту поліції особливого призначення Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України Лють № 1124о/с від 02.08.2024 По особовому складу про його звільнення саме 02.08.2024 року та отримання витягу із вказаного наказу 02.08.2024 року.

Наголосив, що звернення позивача до адвокатів для надання правової допомоги, зокрема шляхом направлення адвокатських запитів не змінює момент, з якого позивач дізнався про порушення своїх прав, і ця дата не пов`язується та не змінює початок перебігу строку звернення до суду.

Надаючи оцінку доводам позивача щодо дотримання (не дотримання) строку звернення до суду та висновкам суду першої інстанції з цього питання, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 123 КАС України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

У цій справі спірні правовідносини виникли у зв`язку зі звільненням позивача із публічної служби.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У силу частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Водночас, частиною 4 статті 31 Дисциплінарного статуту передбачено, що поліцейський має право оскаржити застосоване до нього дисциплінарне стягнення, звернувшись до адміністративного суду протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

У разі застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь або звільнення зі служби в поліції поліцейський має право оскаржити таке стягнення протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.

Колегія суддів зазначає, що у випадку наявності колізії між загальним та спеціальним законом застосуванню підлягають норми спеціального закону, яким є саме Дисциплінарний статут НП України.

При цьому, при наявності розбіжностей загальних і спеціальних (виняткових) норм, необхідно керуватися принципом Lex specialis (лат. спеціальний закон, спеціальна норма), відповідно до якого при розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон, а також принципом Lex specialis derogat generali, суть якого зводиться до того, що спеціальний закон скасовує дію (для цієї справи) загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальною.

У разі якщо норми нормативних актів рівної юридичної сили містять різні моделі правового регулювання, перевагу при застосуванні слід надавати тій нормі, яка регулює вужче коло суспільних відносин, тобто є спеціальною.

Саме такий підхід застосував Верховний Суд у постанові від 29 січня 2019 року у справі №807/257/14. Крім того, про перевагу норм lex specialis над іншими загальними нормами зазначає у своїх рішеннях і Європейський суд з прав людини (п. 69 рішення у справі "Ніколова проти Болгарії" № 7888/03 тощо).

У свою чергу, під темпоральними (часовими) колізіями слід розуміти такі колізії, що виникають внаслідок видання в різний час з того ж самого питання принаймні двох норм права.

Правила конкуренції, крім вищезазначеного, можуть випливати з часової послідовності прийняття норм. За загальним правилом, нова норма припиняє дію старої норми, якщо вони суперечать одна одній (lex posterior derogat legi priori). У співвідношенні між звичайними законами, які суперечать один одному, "молодша норма" припиняє суперечливу до неї "старшу": цей підхід виходить з того, що існуюче право при виданні нової норми може бути змінене без особливих проблем.

Тобто, у контексті цього судового спору застосуванню підлягає Дисциплінарний статут Національної поліції України, що затверджений Законом України і яким передбачені порядок та строки оскарження дисциплінарного стягнення.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 10.10.2024 у справі № 520/4539/24, від 31.05.2023, у справі №160/9356/22, від 31.10.2023 у справі №340/4394/22, від 30.11.2023 у справі №500/1224/23, від 28.03.2024 у справі №420/22052/23.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що до правовідносин, які склались у цій справі потрібно застосовувати положення абзацу 2 частини 4 статті 31 Дисциплінарного статуту, в редакції Закону №2123-IX, який передбачає оскарження наказу про звільнення у 15-ти денний термін з дня ознайомлення з відповідним наказом.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що згідно п. 2 наказу ГУ НП в Харківській області №180 від 18.07.24 "Про застосування дисциплінарного стягнення», за вчинення дисциплінарного проступку, що виразилось у порушенні вимог п. 1 ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 64 Закону України "Про Національну поліцію", пунктів 1,2 та 4 ч. 3 ст.1, ч. 1 ст. 5 Дисциплінарного статуту, підпунктів 1,4 та 5 пункту 1, підпунктів 2,4,5 та 22 пункту 3 розділу ІІ Посадової інструкції інспектора взводу № 2 роти № 1 («Полтава-1») штурмового батальйону № 2 полку УПОП № 3 ДПОП «ОШБ «Лють» застосовано до інспектора взводу №2 роти №1 штурмового батальйону №2 полку управління поліції особливого призначення №3 ДПОП «ОШБ «Лють» капітана поліції ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції (а.с. 46-47).

02.08.2024 наказом №1124 о/с по особовому складу згідно з Законом України "Про Національну поліцію" за п. 6 ч. 1 ст. 77 у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, звільнено капітана поліції Суддю В.В. / 0119234/, інспектора взводу №2 роти №1 штурмового батальйону №2 полку управління поліції особливого призначення №3 ДПОП «ОШБ «Лють», з 02.08.2024 (а.с. 26 звор. бік).

Зі спірним наказом про звільнення позивач ознайомлений 02.08.2024, про що свідчить власний підпис позивача.

Водночас, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду першої інстанції лише 02.09.2024, тобто із пропуском строку звернення до адміністративного суду.

При цьому, скаржник посилається на те, що порушення строку звернення до суду відбулося у зв`язку з тим, що лише 16.08.2024 року позивач та його адвокат отримав можливість ознайомитися з матеріалами службового розслідування. До цього часу він не мав можливості отримати ці матеріали та подати обґрунтований позов щодо визнання спірних наказів незаконними.

У контексті доводів апеляційної скарги та встановлених судом обставин щодо заявлених позивачем причин пропуску строку звернення до суду із цим позовом, слід зазначити, що звернення позивача до адвоката за наданням правової допомоги та неознайомлення із матеріалами службового розслідування позивачем, чи його представником, не змінює моменту, з якого ОСОБА_1 повинен був дізнатися чи дізнався про порушення своїх прав щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення зі служби, а може свідчити про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права на звернення до суду і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку на звернення до суду.

Суд зазначає, що позивач чи його представник міг звернутися до суду із цим позовом вчасно та заявити клопотання про витребування у відповідача матеріали службового розслідування.

Окрім того, отримавши відповідні докази вже після подання позовної заяви, позивач вправі змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог тощо.

Наведені позивачем підстави пропуску строку звернення до суду мають суб`єктивний характер та не позбавляли останнього можливості звернутись до суду з вказаним позовом у встановлені строки.

В даному випадку, маючи відповідну освіту та досвід професійної діяльності, позивач чи його представник, не міг не усвідомлювати, що зволікання зі зверненням до суду із позовною заявою, невчинення ним дій щодо оскарження спірних наказів відповідача, призведе до порушення строків, встановлених Дисциплінарним статутом та наслідків, визначених КАС України.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 10.10.2024 у справі № 520/4539/24, від 26.04.2024 року у справі №380/7611/23.

Твердження позивача в заяві про поновлення строку звернення до суду із позовом про те, що в жодному із оскаржуваних наказів не було зазначено ні причин, ні чіткого формулювання підстави звільнення для застосування до нього такого виду дисциплінарного стягнення як звільнення зі служби, а відтак він спочатку звернувся до адвокатів, які в свою чергу мали звернутися до відповідача із адвокатськими запитами для отримання відповідної інформації, а лише потім у нього була можливість звернутися до суду, є безпідставним та необґрунтованими з огляду на наступне.

В наказі №180 від 18.07.2024 чітко зазначено про застосування дисциплінарного стягнення, також зазначено про наявність клопотання про застосування дисциплінарного стягнення за наслідками службового розслідування в якому встановлено відмову у тому числі позивача виконати наказ командира. В той час, як в наказі від 02.08.2024 №1124 о/с чітко зазначено про звільнення позивача у зв`язку реалізацією дисциплінарного стягнення.

Жодних інших обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску строку на звернення до суду з позовом, позивачем не наведено, існування будь-яких перепон у реалізації ним своїх прав на судовий захист з метою відновлення прав, свобод чи законних інтересів не зазначено та судом не встановлено.

Колегія суддів зауважує, що норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Згідно усталеної судової практики поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Виходячи зі змісту заявлених обставин у позовній заяві та заяві про поновлення процесуального строку на звернення до суду, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками судів попередніх інстанцій щодо неповажності заявлених позивачем причин пропуску строку звернення до суду із цим позовом та наявності підставі для залишення його без розгляду. Доводи касаційної скарги цих висновків та мотивів судів попередніх інстанцій не спростовують.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановлено строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У низці рішень ЄСПЛ, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

Так, у справі «Мушта проти України» (Заява № 8863/06) від 18.11.2010 в пункті 32 ЄСПЛ нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Ілхан проти Туреччини» зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (Ilhan v. Turkey № 22277/93).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що встановлені у цій справі обставини не свідчать про застосування судом першої інстанцій надмірного формалізму під час вирішення питання про поновлення процесуального строку на звернення до суду із цим позовом; як і не свідчать про нелегітимне втручання у конвенційні права позивача та про наявність перешкод для реалізації права особи на доступ до правосуддя.

Як було зауважено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 20.10.2022 у справі №9901/462/21 (провадження № 11-101заі22), згідно практикою ЄСЛП застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду (порушення статті 6 Конвенції).

Натомість, безпідставне поновлення таких строків може також свідчити про порушення принципу правової визначеності, як невід`ємної складової принципу верховенства права.

Так, правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права. У питаннях визначення строків одразу закладена певна суперечність між інтересами однієї сторони, яка наполягає на безумовному застосуванні процесуальних строків, та інтересами іншої сторони, яка вважає, що строк варто поновити; умовний конфлікт між принципом правової визначеності та принципом права на судовий захист, обидва з яких є елементами принципу верховенства права.

Отже, встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки (пункти 47-48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі №160/6211/21).

Зважаючи на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, а наведені ним причини пропуску цього строку не дають підстав для визнання їх поважними та, відповідно, поновлення строку звернення до суду, то суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про повернення позовної заяви позивачеві.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують позицію суду першої інстанції та апеляційним судом відхиляються за необґрунтованістю.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу з достатнім обґрунтуванням нормами процесуального права, правильно встановивши обставини справи, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

У відповідності до ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 23.09.2024 по справі № 440/10635/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді І.С. Чалий З.Г. Подобайло