Справа № 480/8393/24
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2024-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2024 р.Справа № 480/8393/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 30.09.2024, головуючий суддя І інстанції: С.О. Бондар, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602, по справі № 480/8393/24

за позовом ОСОБА_1

до Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач, апелянт, ОСОБА_1 ) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Зарічного відділу державної виконавчої служби у м. Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі відповідач, орган ДВС, Зарічний ВДВС), в якому просить:

- визнати протиправними дії Зарічного ВДВС щодо накладення арешту на все нерухоме майно ОСОБА_1 , накладеного постановою державного виконавця Зарічного ВДВС Матусенко про відкриття виконавчого провадження №20428544 від 20.07.2010., реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: №10068642, яке зареєстровано 23.07.2010 реєстратором: Сумська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, тип обтяження «арешт нерухомого майна», об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно;

- визнати протиправною бездіяльність Зарічного ВДВС щодо не зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 , накладеного постановою державного виконавця Зарічного ВДВС Матусенко про відкриття виконавчого провадження №20428544 від 20.07.2010, реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: №10068642, яке зареєстровано 23.07.2010 реєстратором: Сумська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, тип обтяження «арешт нерухомого майна», об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно;

- зобов`язати Зарічний ВДВС зняти (скасувати) арешт з майна ОСОБА_1 , який був накладений на підставі постанови державного виконавця Зарічного ВДВС Матусенко про відкриття виконавчого провадження №20428544 від 20.07.2010, реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: №10068642, яке зареєстровано 23.07.2010 р. реєстратором: Сумська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, тип обтяження «арешт нерухомого майна», об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 .

Позивач, не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, просить скасувати ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що вона не є стороною виконавчого провадження, в якому накладено арешт на майно іншої особи - ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ), із зазначенням саме її реєстраційного номеру облікової картки платника податків (РНОКПП) - НОМЕР_1 . Звертає увагу на те, що не має жодного майна на праві власності, натомість арешт накладено на майно ОСОБА_2 , а у відповідному записі замість РНОКПП ОСОБА_2 вказано РНОКПП позивача. У зв`язку з наведеним покликається на те, що суд першої інстанції безпідставно покликається на можливість оскарження вказаного арешту у спосіб звернення до суду цивільної юрисдикції, поза як вона не є стороною у виконавчому провадженні.

Згідно з ч. 1 ст. 312 КАС України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що не перешкоджає розгляду справи в силу приписів ч. 4 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Сторони у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином відповідно до вимог до ч.2 ст. 268 КАС України. Позивач надіслала заяву про розгляд справи без її участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали електронної справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Колегія суддів встановила такі обставини.

У провадженні Зарічного районного суду м. Суми перебувала справа № 2-3898 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» боргу за кредитним договором, за результатами якої ухвалено судове рішення від 31.05.2010.

Інформація щодо видачі виконавчого документа у цій справі та відкриття виконавчого провадження по справі № 2-3898 про стягнення з ОСОБА_1 боргу відсутні.

Також в провадженні Зарічного районного суду м. Суми перебувала справа № 2-3899 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» боргу за кредитним договором.

З дослідженого рішення Зарічного районного суду м. Суми від 08.07.2010 по справі №2-3899, встановлено, що сторонами по цій справі є ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», як позивач, та ОСОБА_2 , як відповідач. Згадки про ОСОБА_1 у цьому судовому рішенні відсутні.

Листом Зарічного ВДВС від 16.02.2024 № 10/29976 підтверджено, що на виконанні перебувало виконавче провадження №20428544, відкрите на підставі виконавчого документу, виданого саме у рамках справи №2-3899 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» боргу за кредитним договором, в рамках якого було накладено арешт на майно ОСОБА_2 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта наявні записи з реєстраційними номерами обтяжень 10068642 та 10099224 про:

- накладення арешту на усе майно боржника ОСОБА_2 з РНОКПП НОМЕР_1 , накладеного постановою відповідача про відкриття виконавчого провадження № 20428544 від 20.07.2010;

- накладення арешту на майно боржника ОСОБА_2 з РНОКПП НОМЕР_1 1/3 частки власності на житловий будинок у АДРЕСА_1 накладеного постановою відповідача про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні № 20428544 від 20.07.2010.

Відмовляючи у відкритті провадження у цій справі, суд першої інстанції вважав, що позивач, як сторона виконавчого провадження, має звернутися з цим позовом до Зарічного районного суду м. Суми щодо оскарження дій чи бездіяльності державного виконавця.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає.

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги стосуються невжиття заходів відповідачем щодо знаття арешту з усього нерухомого майна ОСОБА_1 , яка не є стороною виконавчого провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позовну заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист (ч. 1 ст. 5 КАС України).

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п.п. 1, 2, 7 ч. 1 ст. 4 КАС України у цьому Кодексі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір;

публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;.

Отже, юрисдикція адміністративного суду поширюється на публічно-правові спори, ознаками яких є не лише спеціальний суб`єктний склад (хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції), але й спеціальні підстави виникнення, пов`язані з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо правил віднесення спорів до адміністративної юрисдикції.

Зокрема у постановах від 21.11.2018 у справі №520/13190/17, від 27.11.2018 у справі №820/3534/17, Велика Палата дійшла наступних висновків:

«До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.».

Таким чином, суду необхідно з`ясувати, зокрема, характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - № 1404-VIII) встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом пункту 5 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VIII передбачено, що примусовому виконанню відповідно до цього Закону підлягають постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Відповідно до частини 1 статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Частиною 2 статті 74 Закону № 1404-VIII встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Поряд з цим, згідно з частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами частини 1 статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Тобто, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

За приписами статті 383 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби подається до суду, який видав виконавчий документ (частина 2 статті 384 ЦПК України).

Таким чином, зазначеними нормами передбачена можливість оскарження боржником або стягувачем дій державного виконавця до того суду, який видав виконавчий документ на виконання свого рішення, зокрема ухваленого в порядку цивільного судочинства. Така скарга подається з метою судового контролю за виконанням судового рішення, ухваленого у відповідній справі.

Разом з цим, частиною 1 статті 287 КАС України встановлено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Оскільки позивачка не була відповідачем у цивільній справі №3899 та боржником у виконавчому провадженні №20428544 з примусового виконання рішення 20.07.2010, а чинним законодавством не встановлено іншого порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця при таких обставинах, то колегія суддів вважає, що ця справа підлягає розгляду в порядку КАС України.

Висновки суду першої інстанції про те, що позивачка по цій справі була стороною виконавчого провадження, колегія суддів вважає помилковими, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не була відповідачем у цивільній справі № 3899 та боржником у виконавчому провадженні № 20428544 з примусового виконання рішення 20.07.2010.

Як наслідок, даний спір належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому висновки суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 170 КАС України, і її розгляд у порядку цивільного судочинства є необґрунтованими.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, при постановленні ухвали про відмову у відкритті провадження у справі, дійшов помилкових висновків та порушив норми процесуального права, що є підставою для скасування ухвали та направлення справи для продовження розгляду.

Згідно з ч. 3 ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року по справі № 480/8393/24 - скасувати.

Справу № 480/8393/24 за позовом ОСОБА_1 до Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії направити до Сумського окружного адміністративного суду для продовження розгляду справи.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін