Справа № 420/28565/24
Суддя: Токмілова Л.М.
Дата ухвалення: 2024-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2024 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Токмілова Л.М., розглянувши в порядку ст. 287 КАС України в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якій позивач просить суд:

визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савко Ліаною Олегівною від 06.09.2023 у виконавчому провадженні №52635594 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 17.09.2024 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 08.10.2024 року поновлено позивачу строк звернення до суду, відкрито провадження по справі та призначено судове засідання на 16.10.2024 року об 11 годині 30 хвилин.

16.10.2024 року від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з участю у невідкладних слідчих діях.

16.10.2024 року судове засідання було перенесено на 23.10.2024 року у зв`язку з задоволенням клопотання представника позивача.

23.10.2024 року в судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, повідомлялись належним чином та своєчасно, жодних клопотань до суду не надходило, у зв`язку зі стислим строком розгляду.

Судом вирішено здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савко Л.О. не було правових підстав для винесення від 06.09.2023 року №52635594 про стягнення виконавчого збору станом на 06.09.2023 та стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 385 190,87 доларів США та 81 388,45 грн., який визначений у спірній постанові, оскільки ПАТ «МТБ БАНК» помилково направив виконавчий лист №520/10311/13-ц, виданий 22.08.2016 Київським районним судом м. Одеси до примусового виконання, так як на момент відкриття виконавчого провадження у ОСОБА_1 борг був відсутній та примусовому стягненню не підлягав.

14.10.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач не погоджується з позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 40 Закону у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом. Таким чином відповідач вважає, що оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору винесена відповідно до вимог чинного законодавства, її винесення є обов`язком, а не правом державного виконавця.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.

На виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження №52635594 з примусового виконання виконавчого листа Київського районного суду м. Одеси №520/10311-13-ц від 22.08.2016 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» на підставі договору поруки № 4242-СО від 30.05.2008 року заборгованості за кредитним договором №2741/OF від 30.05.3008 року в сумі 3851908,77 доларів США та 813884,59 грн.

Загальна сума заборгованості, яка підлягала стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк», становить 3851908,77 долларів США та 813884,59 грн., з яких: заборгованість за наданим кредитом (основний борг) по траншах в доларах США 1590369,44 долара США; заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом по траншах в доларах США 2261539,33 долара США; пеня за несплату відсотків по траншах у доларах США 811782,2 грн.; пеня за несплату відсотків по траншах в національній валюті України 2102,39 грн.

Вказане виконавче провадження відкрито Постановою Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 13.10.2016 року за № 52635594. Пунктом 3 зазначеної постанови постановлено при невиконанні рішення в наданий для самостійного виконання строк виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

03.08.2023 року ПАТ «МТБ БАНК» звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з заявою №00/2260/0/62 про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із повним погашенням заборгованості за кредитним договором № 2741/OF від 30.05.2008 року.

06.09.2023 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийнято постанову №52635594 про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

06.09.2023 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийнято постанову №52635594 про стягнення з боржника - ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 385190,87 долларів США (USD) та 81388,45 грн.

Державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 04.10.2023 року прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 72723243 з виконання постанови про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 385190,87 дол. США та 81388,45 грн. в дохід держави.

Окремо судом встановлено, що 27.08.2024 року ПАТ «МТБ БАНК» звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з заявою в якій повідомляв, що виконавчий лист №520/10311/13-ц виданий 22.08.2016 р. Київським районним судом м. Одеси про стягнення солідарно з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» (Одеська область,м. Іллічівськ, вул, Леніна,28. КОД ) на підставі договору поруки №4242-СО від 30.05.2008 року заборгованість за кредитним договором №2741/ОF від 30.05.2008 року в сумі 3 851 908,77 доларів США та 813884,59 гривень, був відізваний з примусового виконання Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (заява ПАТ «МТБ БАНК» від 03.08.2023 року) у зв`язку із повним погашенням заборгованості.

Крім того вказано, що ПАТ «МТБ БАНК» помилково направив/пред`явив виконавчий лист №520/10311/13-ц виданий 22.08.2016 р. Київським районним судом м. Одеси до примусового виконання, так як на момент відкриття виконавчого у ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) борг був відсутній та примусовому стягненню не підлягав.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що даний позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частиною 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ст. 10 ЗУ «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

За приписами ч.5 ст.26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону №1404-VIII копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Згідно ч.ч.1, 3, 6 ст.27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). У разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Аналізуючи наведені правові норми, суд вважає, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Останнє виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа. При цьому, в межах одного виконавчого провадження може бути стягнено суму виконавчого збору лише пропорційно фактично стягнутим грошовим коштам.

Відповідно до вимог ст.42 Закону № 1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Отже, приймаючи одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову і про стягнення з боржника виконавчого збору, державний виконавець діє правомірно відповідно до норм чинного законодавства.

Верховним Судом від 28.02.2019 р. у справі № 819/1116/17 визначено, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби.

Також суд зазначає, що з аналізу норм Закону № 1404-VIII вбачається, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання судового рішення; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.

За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

Згідно ч. 9 ст. 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" від 26.12.2003 р. № 14 роз`яснено, що витрати виконавчого провадження та виконавчий збір стягуються за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно в установлений для цього строк і воно було виконане примусово.

На підставі наведеного, суд вважає, що виконавчий збір не стягується у разі добровільного виконання рішення суду до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Після відкриття виконавчого провадження починається примусове виконання рішення суду, за яке передбачено стягнення виконавчого збору у визначеному законом розмірі.

Відповідно до частини другої статті 74 Закону № 1404-VIIІ рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року (на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №52635594 від 13.10.2016 року), виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Приписами статті 40 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Так, частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Спірні правовідносини, які склалися у цій справі, зводяться до питання щодо правомірності винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору на підставі статті 27 Закону № 1404-VІІІ у виконавчому провадженні, яке відкрито на час дії редакції Закону № 1404-VІІІ, яка була чинна до 28 серпня 2018 року.

З аналізу наведених правових норм Закону № 1404-VІІІ у редакції, що діяла до 28 серпня 2018 року суд зазначає, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Верховний Суд неодноразово висловлював правові висновки щодо застосування статті 27 Закону № 1404-VIII, в редакції, чинній до 28 серпня 2018 року, зокрема, у постановах 14 травня 2020 року у справі № 640/685/19, від 29 липня 2020 року у справі № 1340/5050/18, від 12 серпня 2020 року у справі № 1340/5053/18, від 15 жовтня 2020 року у справі № 280/5959/19, від 28 жовтня 2020 року у справі № 400/878/20, від 21 січня 2021 року у справі № 640/3430/19, від 28 січня 2021 року у справі № 420/769/19 та від 20 травня 2021 року у справі № 640/32814/20.

Водночас Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, внесені зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ, за змістом яких виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Отже, з урахуванням редакцій Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалася, а саме: в період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 року 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Суд встановив, що державний виконавець під час прийняття постанови про стягнення виконавчого збору від 06.09.2023 №52635594 визначив суму виконавчого збору, яка підлягає стягненню з боржника у розмірі 10 % від суми що підлягає примусовому стягненню згідно виконавчого листа, застосувавши таким чином фактично Закон № 1404-VIII у редакції Закону № 2475-VIII.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в рішенні від 09 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 (про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

У постановах від 28 січня 2021 року у справі № 420/769/19, від 22 січня 2021 року у справі № 400/4023/19, від 21 січня 2021 року у справі № 640/3430/19, від 12 серпня 2020 року у справі № 1340/5053/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 400/878/20 Верховний Суд констатував, що положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача як боржника у порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року (Закон № 2475-VIII), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.

Таким чином, суд вважає помилковими доводи відповідача щодо застосування до спірних правовідносин статті 27 Закону № 1404-VІІІ, в редакції, яка діє після 28 серпня 2018 року, не врахувавши, що у процесі виконання судового рішення становище боржника погіршено у зв`язку із прийняттям змін до вказаної правової норми, що суперечить статті 58 Конституції України.

Отже, з урахуванням того, що внесені Законом України від 03 липня 2018 року №2475-VIII зміни до статті 27 Закону №1404-VІІІ погіршили становище позивача, а також того, що виконавчою службою фактично стягнення з боржника коштів за виконавчим листом №520/10311/13-ц виданим 22.08.2016 року Київським районним судом м. Одеси не відбулося, відповідачем не було з`ясовано обставин виконання позивачем рішення суду по справі №520/10311-13-ц від 22.08.2016, зважаючи на помилковість направлення виконавчого документа до відповідача, що підтверджено листом ПАТ «МТБ БАНК» від 27.08.2024 року суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору у сумі 385190,87 доларів США (USD) та 81388,45 грн. згідно постанови від 06.09.2023 року.

Вказані висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постановах від 15 червня 2023 року у справі № 420/2013/22 та від 06 вересня 2023 року у справі № 160/11725/22.

З урахуванням зазначеного, постанову про стягнення з позивача виконавчого збору від 06.09.2023 №52635594 слід визнати протиправною та скасувати.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору за подачу позову в сумі 1211,20 грн. слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 12, 139, 242-246, 255, 262, 263, 295, 297 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (а АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, місто Київ, вул. Архітектора Городецького, будинок 13, ) про визнання протиправною та скасування постанови, - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савко Ліаною Олегівною від 06.09.2023 у виконавчому провадженні №52635594 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, місто Київ, вул. Архітектора Городецького, будинок 13, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана відповідно до положень ч.6 ст.287 КАС України.

Суддя Токмілова Л.М.