Справа № 932/5082/24
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2024-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 жовтня 2024 року м. Дніпросправа № 932/5082/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Коршуна А.О., Чепурнова Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Ретинської В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Дарчук Дмитра Вікторовича в інтересах позивача ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2024 року

у адміністративній справі № 932/5082/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про визнання рішення про примусове повернення в країну походження протиправним та його скасування, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2024 року залишено без задоволення адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про визнання рішення про примусове повернення в країну походження протиправним та його скасування.

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку в інтересах позивача її представником ОСОБА_2 необґрунтованості судового рішення та неправильного застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, у звязку з чим просить скасувати судове рішення та задовольнити позовні вимоги у цій справі.

Мотивуючи вимоги аеляційної скарги, представник позивача посилається на те, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Соломонове Ужгородського району Закарпатська область УССР, що підтверджується наданим до позовної заяви свідоцтвом про народження і на дату проголошення незалежності України проживав на її території та набув громадянство України, після чого з нього не виходив, При цьому, 23.05.1972 був призваний на військову строкову службу ІНФОРМАЦІЯ_2 та був демобілізований 12.06.1974 р, а 01.11.1975 р. уклав шлюб з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 уродженкою с. Ново-Миколаївка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, і у 1976 р. у них народилася донька (громадянка України) ОСОБА_4 . Після народження у 1978 р. дочки, дружина психічно захворіла, отримала 2-групу інвалідності та стала не працездатною, після чого переїхала з донькою до м.Дніпро, де проживали її батьки за адресою АДРЕСА_1 . 20.10.1989 р. позивач також переїхав до м. Дніпропетровськ, де проживав по АДРЕСА_1 , яка належить до Самарського району, і як військовозобов`язаний, перебував на обліку з 01.12.1989 по 04.04.1996 р. у Самарському РВК, що підтверджується копією військового квитка, та працював в кооперативі «Комфорт» на посаді слюсаря на дільниці металоконструкції у період з 01.09.1990 р. по 20.03.1994 р. Паспорт громадянина України не отримав у зв`язку зі втратою паспорту СРСР, що саме і було підставою для відмови паспортного столу Самарського району у видачі паспорту громадянина України у 2019 році. А громадянство Угорщини у лютому 2021 р. позивач отримав тому, що його батько ОСОБА_1 народився в Угорщині. На території України позивач прибув 29.04.2024 р. як громадянин Республіки Угорщини разом зі своєю дружиною, але 14.05.2024 р. відділом № 4 у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було прийнято рішення № 3 про примусове повернення до країни походження або особи без громадянства (реєстраційний номер 015619), яким було зобов`язано позивача покинути територію України до 12.06.2024 р., хоча на дату прийняття оскаржуваного рішення відповідачем, позивач з громадянства України не виходив, саме тому зазначене рішення і оскаржується у судовому порядку.

На спростування висновків суду першої інстанції про те, що позивачем не було надано доказів про те, що він є громадянином України, що відповідно до ст.5 Закону України «Про громадянство України» має бути підтверджено документами про громадянство України: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; тимчасове посвідчення громадянина України, дипломатичний паспорт; службовий паспорт, посвідчення особи моряка , посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну, а сам ОСОБА_1 не звертався до Державної міграційної служби, для підтвердження такого статусу представник позивача посилаючись на положення ст.25 Конституції України, постанову Верховної Ради Української РСР від 24.08.1991 р., ст.9 Закону України «Про правонаступництво України», п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» наголошує, що доданими позивачем до позовної заяви документами підтверджено, що станом на 24.08.1991 р. позивач проживав на території України як громадянин СРСР і відповідно, ОСОБА_1 проживаючи в Україна на дату проголошення незалежності України набув громадянство України, після чого з нього не виходив, а відповідач не надав підтвердження, що позивач виходив або позбавлявся громадянства України.

В апеляційній скарзі акцентується увага на тому, що сам факт відсутності документування позивача паспортом України та будь-якої інформації щодо ОСОБА_1 як громадянина України в інформаційних системах не свідчить про відсутність у нього даного громадянства, так само наявність у позивача громадянства Угорщини, не є підтвердженням виходу ним з громадянства України, оскільки чинним законодавством не передбачено автоматичне позбавлення громадянства при набутті іншого.

Позивач та його представника вважать, що суд першої інстанції при прийнятті рішення у цій справі помилково поставив знак рівності між статусом громадянина і наявністю у позивача паспорта громадянина України, що призвело до ухвалення судом незаконного рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує на те, що вимоги апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а зазначені представником позивача доводи спростовуються як положеннями ч.3 ст.3, ч.16 ст.4, ч.1 ч.3 ст.9, ч.1 ч.2 ст.16, ч.1 ч.8 ст.26, ч.1 ч.3 ч.4 ч.5 ч.8 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ч.1 ч.11 ст.289 КАС України, також як і приписам п.9 розділу ІІІ Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України №353/271/150 від 23.04.2012 та пп.1 п.2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150, а також ст.1 Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Грузії про взаємне скасування візових вимог, затвердженої постановою КМУ № 1048 від 12.12.2018 і п.4 Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком виїзду, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20.07.2015 № 884.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, а також пояснення представника відділу відповідача, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції фактичних обставин у цій справі та правильність їх юридичної оцінки та застосування до спірних правовідносин норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги представника позивача по справі, виходячи з нижченаведеного

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Угорщини, що підтверджується копією паспорту НОМЕР_1 виданого 12.04.2021 року та дійсного до 05.09.2030 року, що не спростовується самим позивачем та його представником.

З часу отримання у лютому 2021 році громадянства Угорщини, позивач із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції, або із заявою про оформлення посвідки на тимчасове проживання ( утому числі заміст втраченої або викраденої) її обміну до ГУ ДМС у Дніпропетровській області, чи із заявою про надання дозволу на імміграцію - не звертався, також позивач не значиться зареєстрованим на території Дніпропетровської області або знятим з реєстраційного обліку, із не звертався, не звертався, а тому 14.05.2024 року відділом № 4 у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було прийнято оскаржуване у цій справі рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким було зобов`язано позивача покинути територію України до 12.06.2024 року, і підставою для цього стало вчинення ОСОБА_1 порушення правил перебування іноземців на території України та порушив строк перебування в Україні не більше, як на 30 днів, чим порушив Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Вирішуючи спір у цій справі по суті, спираючись на положення: ст.1, п.1 ч.1 ст.3, ст.5 Закону України «Про громадянство України»; п.7 ч.1 ст.1, ч.3 ст.9, ч.1 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI); а також на приписи: пп.2 п.2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою КМУ від 15.02.2012 року № 150, п.1 розділу І і п. 8 розділу ІІ затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року № 215/2001 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень; та на положення ст.72 і ст.75, ст.77 КАС України - суд першої інстанції виходив з того, що матеріали даної адміністративної справи не містять доказів звернення позивача з відповідними документами, які передбачені порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, для набуття громадянства України, і доказів про те, що позивач є громадянином України до суду не надано.

Разом з тим, оскільки в матеріалах справи наявна копія паспорта громадянина Угорщини НОМЕР_1 на ім`я Hajto Istvan, на підставі якого позивач здійснив в`їзд на територію України 20.12.2023 року через пункту перетин кордону «Чоп (Тиса)» та покинув територію України 16.03.2024 року через пункт перетину кордону «Вилок», потім здійснив в`їзд на територію України 29.04.2024 року через пункт перетину кордону «Чоп (Дружба)» та територію України не покидав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач є громадянином Угорщини та перевищив встановлений пп.2 п.2 затвердженого Постановою КМУ від 15.02.2012 року № 150 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України строк перебування на території України, що стало підставою для прийняття рішення про його примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.

З огляду на встановлені обставин у цій справі, на переконання колегії суддів суд першої інстанції правильно визнав позовні вимоги у цій справі такими, що не підлягають задоволенню, і під час апеляційного перегляду даної справи позивачем та його представником висновки суду першої інстанції не спростовані.

Посилання в апеляційній скарзі на обставини, які на переконання позивача та його представника свідчать про те, що ОСОБА_1 народившись та проживаючи в Україна на дату проголошення незалежності України набув громадянство України, і з громадянства України не виходив, а чинним законодавством не передбачено автоматичне позбавлення громадянства при набутті іншого громадянства колегія суддів не вважає підставою для скасування судового рішення у цій справі та для задоволення вимог позивача, оскільки у розумінні ст.17 Закону України «Про громадянство України» (припинення громадянства України) вихід з громадянства України, у тому числі і за народженням, розуміється, як процедура добровільного волевиявлення громадянина, що спрямована на втрату політико-юридичної зв`язки з країною незалежно від місця проживання цієї особи, і про вихід з громадянства України і може свідчити набуття особою громадянства іншої держави або отримання документу, виданого уповноваженими органами іншої держави, про те, що громадянин України набуде її громадянства, якщо вийде з громадянства України.

Той факт, що позивачем не подавалися заяви і клопотання про вихід з громадянства України у даному випадку не має значення, оскільки ОСОБА_1 проживаючи з народження в України та на момент проголошення незалежності України (станом на 24 серпня 1991 року), до лютого 2021 року (час отримання громадянства Угорщина) і після 2021 року не скористався визначеним ст.3 Законом України «Про громадянство України» правом набути громадянство України і оформити документи що підтверджують громадянство України: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; тимчасове посвідчення громадянина України; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду першої інстанції, і є лише власним розумінням позивачем та його представником норм матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини, що не може слугувати підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду у цій справі.

Керуючись ст.ст. 242, 315, 316, 322 325, 328 КАС України, суд

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя А.О. Коршун

суддя Д.В. Чепурнов