Справа № 640/742/22
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2024-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/742/22 Суддя (судді) першої інстанції: Панова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Безименної Н.В., Бєлової Л.В.

за участю секретаря Островської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 травня 2024 року (м. Київ, дата складання повного тексту - 16.05.2024) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про визнання протиправною та нечинною постанови,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду, в якому просить визнати протиправними та нечинними, з моменту прийняття п. 1.3 Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2498, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за № 1384/27829, за яким фактом приєднання споживача до умов цього договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема та/або документально підтверджене споживання природного газу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що п. 1.3 Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2498 є протиправним та підлягає скасуванню, через те, що положення про акцептування договору шляхом вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема документально підтверджене споживання природного газу не узгоджується з приписами ст. ст. 4, 634, 638, 642 Цивільного кодексу України.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечував проти позову та вказав, що відповідно до покладених на НКРЕКП завдань, останній розробляє і затверджує, зокрема, типові форми господарських договорів, у тому числі на, зокрема, розподіл природного газу. Так, Регулятором було розроблено та прийнято Типовий договір розподілу природного газу, затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2498 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за № 1384/27829, який набрав чинності 01.12.2015, який був прийнятий на виконання вимог законодавства України, спрямований на ефективну реалізацію реформи ринку природного газу відповідно до вимог Європейського законодавства (Третій енергетичний пакет) та носять прогресивний характер. Крім того, проект Типового договору розподілу природного газу було розроблено з урахуванням вимог Директиви Європейського парламенту та Ради 2009/73/ЄС від 13.07.2009 «Про спільні правила внутрішнього ринку природного газу та про скасування директиви 2003/55/ЄС» та пройшов правову експертизу в Міністерстві юстиції України при державній реєстрації. Таким чином, відповідач вважає, що доводи позивача, що положення пункту 1.3 Типового договору розподілу природного газу не відповідають частинам першій, другій та п`ятій статті 4 Цивільного кодексу України є безпідставними та необґрунтованими, оскільки Регулятором було прийнято Типовий договір розподілу природного газу у межах та спосіб встановлений Конституцією України та чинним законодавством, зокрема положеннями Цивільного кодексу України, Закону про НКРЕКП та Закону України та жодним чином не обмежують права споживачів природного газу, зокрема, позивача, а також спрямовані виключно на забезпечення надійних умов постачання природного газу споживачам. Крім того, впровадження процедури приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу шляхом, зокрема, документального підтвердження споживання природного газу, є практикою європейських країн, яка спрямована на спрощення процесу укладення договорів та заощадження часу споживачів на оформлення договірних відносин.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 07 травня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та неповного з`ясування обставин у справі. Апелянт наголошує, що п. 1.3 Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2498 є протиправним та підлягає скасуванню, через те, що положення про акцептування договору шляхом вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема документально підтверджене споживання природного газу не узгоджується з приписами ст. ст. 4, 634, 638, 642 Цивільного кодексу України

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач є споживачем природного газу для власних побутових потреб, що підтверджується рахунком ТОВ «Івано-Франківськгаззбут» від 06.12.2021.

На виконання вимог положень Закону України «Про ринок природного газу» і Кодексу газорозподільних систем, було розроблено та прийнято Типовий договір розподілу природного газу, затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2498 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за № 1384/27829, який набрав чинності 01.12.2015.

Згідно з пунктом 1.3 Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2005 № 34/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 15.05.2013 № 883/5), державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та acquis communautaire, антикорупційної експертизи, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акту, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Під час державної реєстрації у Міністерстві юстиції України, Урядовим уповноваженим у справах Європейського суду з прав людини було надано до НКРЕКП висновок щодо відповідності Типового договору розподілу природнього газу положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини. За результатами нарад з представниками Секретаріату Енергетичного Співтовариства, листом від 29.09.2015 повідомлено про погодження реформованого законодавства на ринку природного газу України.

Проект Типового договору розподілу природного газу було розроблено з урахуванням вимог Директиви Європейського парламенту та Ради 2009/73/ЄС від 13.07.2009 «Про спільні правила внутрішнього ринку природного газу та про скасування директиви 2003/55/ЄС».

Типовий договір розподілу природного газу є публічним та регламентує порядок і умови забезпечення цілодобового доступу Споживача до газорозподільної системи, розподіл (переміщення) природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки до межі балансової належності об`єкта Споживача та переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи.

Так, оскаржуваним пунктом 1.3 Типового договору розподілу природного газу передбачено, що цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 Цивільного Кодексу України на невизначений строк. Фактом приєднання Споживача до умов цього Договору (акцептування договору) є вчинення Споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти Договір, зокрема надання підписаної Споживачем заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку 1 (для побутових споживачів) або у додатку 2 (для споживачів, що не є побутовими) до цього Договору, яку в установленому порядку Оператор ГРМ направляє Споживачу Інформаційним листом за формою, наведеною у додатку 3 до цього Договору, та/або сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

Позивач вважаючи, що оскаржуване положення типового договору розподілу природного газу не узгоджується з приписами ст. ст. 4, 634, 638, 642 Цивільного кодексу України, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позовної заяви не містять належних посилань та відповідного підтвердження щодо того, яким саме чином оскаржуваний пункт 1.3 Типового договору розподілу природного газу порушує права та законні інтереси позивача, позаяк, за наведеного правового регулювання, споживач має альтернативу дій, зокрема, укладання договору розподілу природного газу та користування вказаними послугами, чи подання заяви про відмову в наданні цих послуг та не користування природнім газом, водночас, позовна заява не містить посилань на порушення процедури прийняття оскаржуваних положень.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав - сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу визначає Закон України «Про ринок природного газу».

Вказаний Закон України було введено в дію з 01.10.2015.

Відповідно до положень статті 4 Закону України «Про ринок природного газу», державне регулювання ринку природного газу здійснює Регулятор у межах повноважень, визначених цим Законом та іншими актами законодавства.

Згідно норм пункту 32 статті 1 Закону України «Про ринок природного газу», регулятором ринку природного газу є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

При цьому, частиною другою статті 40 Закону України «Про ринок природного газу», встановлено, що типовий договір розподілу природного газу затверджується Регулятором.

На момент виникнення спірних правовідносин, правовий статус Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, її завдання, функції, повноваження та порядок їх здійснення визначався Положенням про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затвердженого Указом Президента від 10.09.2014 № 715/2014 (далі - Положення).

Так, згідно з положеннями пункту 2 Положення Регулятор у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України, актами Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, а також цим Положення.

Відповідно до положень пункту 3 Положення основними завданнями НКРЕКП є, зокрема, збалансування інтересів суб`єктів господарювання, споживачів і держави.

Згідно з підпунктом 5 пункту 4 Положення Регулятор відповідно до покладених на неї завдань розробляє і затверджує, зокрема, типові форми господарських договорів, у тому числі на, зокрема, розподіл природного газу.

На виконання вимог положень статті 40 Закону України «Про ринок природного газу» та з підпунктом 5 пункту 4 Положення, Регулятором було розроблено та прийнято Типовий договір розподілу природного газу, затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2498 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за № 1384/27829, який набрав чинності 01.12.2015.

За положеннями ч. 1 ст. 40 Закону України «Про ринок природного газу», передбачено, розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами.

За договором розподілу природного газу оператор газорозподільної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги розподілу природного газу на період та умовах, визначених договором розподілу природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газорозподільної системи вартість послуг розподілу природного газу.

З вищевикладеного вбачається, що саме на відповідача покладено розробка та прийняття Типового договору розподілу природного газу, водночас, його умови мають відповідати положенням Закону України «Про ринок природного газу» та міжнародному законодавству, при цьому, відноситься до компетенції відповідача (дискреційних повноважень).

З матеріалів справи вбачається, що згідно з оскаржуваним пунктом 1.3 Типового договору розподілу природного газу передбачено, що цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 Цивільного Кодексу України на невизначений строк. Фактом приєднання Споживача до умов цього Договору (акцептування договору) є вчинення Споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти Договір, зокрема надання підписаної Споживачем заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку 1 (для побутових споживачів) або у додатку 2 (для споживачів, що не є побутовими) до цього Договору, яку в установленому порядку Оператор ГРМ направляє Споживачу Інформаційним листом за формою, наведеною у додатку 3 до цього Договору, та/або сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

Під час державної реєстрації у Міністерстві юстиції України, Урядовим уповноваженим у справах Європейського суду з прав людини було надано до НКРЕКП висновок щодо відповідності Типового договору розподілу природнього газу положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини. За результатами нарад з представниками Секретаріату Енергетичного Співтовариства, листом від 29.09.2015 повідомлено про погодження реформованого законодавства на ринку природного газу України.

Проект Типового договору розподілу природного газу було розроблено з урахуванням вимог Директиви Європейського парламенту та Ради 2009/73/ЄС від 13.07.2009 «Про спільні правила внутрішнього ринку природного газу та про скасування директиви 2003/55/ЄС».

Разом з цим, згідно з положеннями статті 4 Цивільного кодексу України, основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Інші органи державної влади України, органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що доводи, покладені в основу позовної заяви про те, що оскаржувані положення пункту 1.3 Типового договору розподілу природного газу не відповідають частинам першій, другій та п`ятій статті 4 Цивільного кодексу України, є безпідставними, оскільки відповідачем було прийнято Типовий договір розподілу природного газу у межах та спосіб встановлений Конституцією України та чинним законодавством, зокрема положеннями Цивільного кодексу України, Положення про НКРЕКП та Закону України «Про ринок природного газу», при цьому, не обмежують права споживачів природного газу, зокрема і позивача, а також спрямовані на забезпечення умов постачання природного газу споживачам.

У частині доводів позивача про те, що оскаржуваний пункт не відповідає частині другій статті 638 та частинам першій та другій статті 642 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції вірно наголосив, що частиною другою статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У свою чергу, згідно статті 642 Цивільного кодексу України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відповідно до вимог чинного законодавства, отримання природного газу побутовими споживачами України забезпечується двома послугами - постачанням природного газу та його розподілом, на отримання яких у побутового споживача повинні бути укладені два окремих договори - на постачання природного газу (укладається з постачальником, який має відповідну ліцензію) та на розподіл природного газу (укладається з відповідним Оператором ГРМ, що має відповідну ліцензію на провадження діяльності в межах території, де знаходиться відповідний об`єкт споживача).

Так, згідно з положеннями статті 38 Закону України «Про ринок природного газу», права та обов`язки оператора газорозподільної системи визначаються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, кодексом газотранспортної системи, кодексом газорозподільних систем, а також договором розподілу природного газу.

Відповідно до пункту 1 глави 3 розділу VI Кодексу газорозподільних систем, затверджених постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2494 (далі - Кодекс ГРМ), договір розподілу природного газу має бути укладений Оператором ГРМ з усіма споживачами, у тому числі побутовими споживачами, об`єкти яких в установленому порядку підключені до/через ГРМ, що на законних підставах перебуває у власності чи користуванні оператора ГРМ. Споживачі, у тому числі побутові споживачі, для здійснення ними санкціонованого відбору природного газу з ГРМ та можливості забезпечення постачання їм природного газу їх постачальниками зобов`язані укласти договір розподілу природного газу з Оператором ГРМ, до газорозподільної системи якого в установленому законодавством порядку підключений їх об`єкт.

Здійснення відбору (споживання) природного газу споживачем за відсутності укладеного договору розподілу природного газу не допускається.

Згідно з положеннями пункту до пункту 3 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ, договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України за формою Типового договору розподілу природного газу.

У свою чергу, відповідно до положень пункту 4 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ, договір розподілу природного газу між Оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному вебсайті Регулятора та Оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору.

Згідно з положеннями пункту 5 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ, для забезпечення приєднання до договору розподілу природного газу всіх фактично підключених до/через ГРМ споживачів (у тому числі побутових споживачів) Оператор ГРМ в установленому цією главою порядку направляє кожному споживачу супровідним листом за формою додатка 3 до типового договору розподілу природного газу сформовану заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу з персоніфікованими даними споживача та його об`єкта, що складається за формою додатка 1 (для побутових споживачів) або додатка 2 (для споживачів, що не є побутовими) до типового договору розподілу природного газу.

У разі незгоди споживача приєднуватися до умов договору розподілу природного газу споживач не має права використовувати природний газ із ГРМ та має подати до Оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його об`єкт.

Так, відповідно до положень пункту 7 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ, фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема, повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка Оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу.

Відповідно до положень пункту 8 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ, Оператор ГРМ не має права відмовити споживачу, власні об`єкти якого підключені до/через ГРМ, в укладанні договору розподілу природного газу за умови дотримання споживачем вимог щодо укладення договору розподілу природного газу, передбачених цим Кодексом та чинним законодавством.

Згідно з положеннями пункту 1.3 Типового договору розподілу цей Договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 Цивільного Кодексу України на невизначений строк.

При цьому, положення Типового договору розподілу природного газу Регулятором було розроблено з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 Цивільного кодексу України.

Так, положеннями пункту 1.3 Типового договору розподілу природного газу, встановлено, що фактом приєднання Споживача до умов цього Договору (акцептування договору) є вчинення Споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти Договір, зокрема надання підписаної Споживачем заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку 1 (для побутових споживачів) або у додатку 2 (для споживачів, що не є побутовими) до цього Договору, яку в установленому порядку Оператор ГРМ направляє Споживачу Інформаційним листом за формою, наведеною у додатку 3 до цього Договору, та/або сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

Тобто, якщо у випадку неповернення споживачем підписаної заяви-приєднання отриманої Інформаційним листом оператора ГРМ, або якщо споживачем не буде здійснено оплату рахунку оператора ГРМ, фактом його приєднання до умов цього договору (акцептування договору) буде підтвердження споживання споживачем природного газу, які містяться в документах передбачених положенням Кодексу ГРМ, зокрема, в акті контрольного зняття показань ЗВТ (лічильника газу), акті обстеження, акт контрольного огляду вузла обліку, акті експертизи тощо.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що є обґрунтованими та логічними доводи сторони відповідача про те, що впровадження процедури приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу шляхом, зокрема, документального підтвердження споживання природного газу, спрямовано на спрощення процесу укладення договорів та заощадження часу споживачів на оформлення договірних відносин.

Натомість, доводи позовної заяви не містять належних посилань та відповідного підтвердження щодо того, яким саме чином оскаржуваний пункт 1.3 Типового договору розподілу природного газу порушує права та законні інтереси позивача, позаяк, за наведеного правового регулювання, споживач має альтернативу дій, зокрема, укладання договору розподілу природного газу та користування вказаними послугами, чи подання заяви про відмову в наданні цих послуг та не користування природнім газом, водночас, позовна заява не містить посилань на порушення процедури прийняття оскаржуваних положень.

При цьому, під час розгляду даного спору, відповідач надав відповідні докази проходження встановлених процедур, погоджень та відповідності умов договору положенням європейського співтовариства.

Слід наголосити, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який: має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання, але виходить за межі суб`єктивного права; пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві або скарзі особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто, належить конкретній особі - позивачу або скаржнику; порушений суб`єктом владних повноважень.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що пункт 1.3 Типового договору розподілу природного газу, був прийнятий відповідачем, як регулятором з дотриманням вимог Закону України «Про ринок природного газу», на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, безсторонньо, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, пропорційно, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 травня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 28.10.2024.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

Н.В. Безименна

Л.В. Бєлова