Справа № 300/5542/24
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2024-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" жовтня 2024 р. справа № 300/5542/24

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій,

В С Т А Н О В И В:

Адвокат Бандура В.О., в інтересах ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1 , позивач), звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 про:

визнання протиправною бездіяльності щодо відмови в задоволенні рапорта позивача;

зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 звільнити позивача з військової служби.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 29.06.2024 ОСОБА_1 подано рапорт на звільнення з лав Збройних Сил України на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 та на ім`я начальника медичної служби, медичного пункту в/ч НОМЕР_1 . Підставою для подання рапорта є п. п. «7» ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а саме перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. 29.06.2024 отримано ОСОБА_2 , згідно змісту якого військове керівництво стверджує, шо ОСОБА_3 не перебуває на утриманні ОСОБА_1 , а тому відсутні законні підстави для звільнення з військової служби сержанта ОСОБА_4 за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років. Представник позивача зазначає про протиправність таких висновків, оскільки Актом обстеження умов проживання від 13.06.2024 підтверджується те, що ОСОБА_3 перебуває на утримані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а тому є підстави для звільнення позивача з військової служби.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.07.2024 даний позов залишено без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам статей 160 та 161 Кодексу адміністративного судочинства України, а позивачу (представнику позивача) надано строк для усунення недоліків.

У зв`язку із усуненням недоліків позовної заяви, зокрема і уточненням належного відповідача, ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.08.2024 відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (надалі - відповідач) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій за правилами спрощеного позовного провадження.

Суд зазначає, що поштові відправлення, якими направлялись Військовій частині НОМЕР_1 копії ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.08.2024 та позовної заяви з додатками, повернуто на адресу суду відділенням поштового зв`язку без вручення, з відміткою «за закінченням терміну зберігання» з проставленням календарних штемпелів 28.09.2024 (а.с. 71, 75).

Таким чином, суд зауважує, що задля належного повідомлення відповідача було вжито необхідних заходів. Проте, на адресу суду жодних письмових доказів чи заперечень від відповідача не надходило.

Відповідно до частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши в сукупності письмові докази, наявні в матеріалах справи, встановив наступне.

Матеріалами справи підтверджено що сержант ОСОБА_1 проходить військову службу на посаді водія - електрика медичного пункту Військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 08.11.2005, між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб (а.с. 18).

У позивача та його дружини є дві спільні дитини:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 (а.с. 20);

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 (а.с. 22).

Окрім того, суд встановив, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 видано 02.10.2017 посвідчення багатодітної сім`ї НОМЕР_5 , в якому в графі «Діти» вказано, окрім спільних дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , також ОСОБА_3 (а.с. 26).

Так, рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 16.03.2015 позбавлено ОСОБА_9 батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишено в розпорядженні служби у справах дітей Галицької районної державної адміністрації (а.с. 32-33).

Надалі, на підставі вказаного рішення суду від 16.03.2015 (а.с. 32-33), а також свідоцтва про смерть матері ОСОБА_10 , серії НОМЕР_6 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану 26.08.2014 (а.с. 34), розпорядженням Галицької районної державної адміністрації від 08.05.2015 №231 надано ОСОБА_3 статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, а його опікуном призначено ОСОБА_6 (а.с. 35).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 13.06.2024, складеним на підставі заяви від 12.06.2024, яке проводилось з метою обстеження умов проживання, умов утримання, виховання та навчання дитини - ОСОБА_3 , який проживає у сім`ї ОСОБА_11 , вбачається, що умови проживання відповідають загальноприйнятим нормам. ОСОБА_12 витрачає на потреби дитини (а.с. 41).

29.06.2024 ОСОБА_1 подав рапорт на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 та на ім`я начальника медичної служби, медичного пункту в/ч НОМЕР_1 , згідно якого просив його звільнити з лав Збройних Сил України на підставі п.п. «г» абз. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а саме перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та підопічної дитини ОСОБА_3 , біологічна мати якого померла, а біологічний батько позбавлений батьківських прав (а.с. 8).

29.06.2024 позивача ознайомлено із ОСОБА_13 , згідно якого вбачається, що військовим керівництвом прийнято рішення про те, що сержант ОСОБА_1 не має підстав для звільнення з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на утриманні трьох дітей віком до 18 років, так як встановлено, що у ОСОБА_1 є двоє дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В свою чергу, ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є племінником дружини ОСОБА_4 ( ОСОБА_6 ), яка є його опікуном. Судового рішення про всиновлення ОСОБА_3 немає. ОСОБА_1 не являється опікуном ОСОБА_3 (а.с. 10)

Представник позивача, вважаючи вищенаведене протиправною бездіяльністю відповідача щодо відмови в задоволенні його рапорта про звільненні із військової служби, звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.

Згідно з частинами 1-2 статті 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 за №2232-XII (надалі - Закон №2232-XII).

Статтею 1 Закону №2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

За змістом частини 2 статті 1 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону №2232-XII).

Згідно із частиною 6 статті 2 цього Закону №2232-XII одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина 14 статті 2 Закону №2232-XII).

Абзацом 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 за №3543-XII (надалі - Закон №3543-XII) визначено, що мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Суд звертає увагу, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався.

Зокрема, останнім Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 469/2024 від 23.07.2024 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 12.08.2024 строком на 90 діб.

Таким чином, на дату ухвалення рішення у цій справі в Україні діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII.

Як уже зазначено судом вище, позивач мобілізований до лав Збройних сил України та по теперішній час проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді водія - електрика медичного пункту.

При цьому, від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина 5 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Зокрема, правові підстави звільнення під час воєнного стану військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб в особливий період врегульовано пунктом 2 частини четвертої статті 26 Законом №2232-ХІІ.

Так, підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Надаючи оцінку доводам представника позивача, що надані разом із рапортом про звільнення з військової служби документи беззаперечно свідчать про те, що на його утриманні перебувають троє дітей, які не досягли 18 років, а тому наявні підстави для звільнення його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ, суд зазначає наступне.

Так, виходячи з положень статті 3 Сімейного кодексу України, якою визначено поняття «сім`ї», можливо дійти висновку про те, що сім`я створюється не лише на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення.

Конституційний Суд України у своєму рішення від 03.06.1999 №5-рп/99 надав офіційне тлумачення терміну «член сім`ї»: членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші).

Обов`язковими умовами для визнання членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, термін «сім`я» означає не лише створення сім`ї на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а має більш широкі критерії для його визначення.

В той же час, в контексті спірних відносин, визначальним для цієї справи є не встановлення факту проживання однією сім`єю, а утримання позивачем неповнолітньої підопічної дитини дружини - ОСОБА_3 .

Так, суд встановив, що рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 16.03.2015 позбавлено ОСОБА_9 батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_3 , якого, в свою чергу, залишено в розпорядженні служби у справах дітей Галицької районної державної адміністрації (а.с. 32-33).

В подальшому, на підставі вказаного рішення суду, а також свідоцтва про смерть матері ОСОБА_10 , серії НОМЕР_6 , розпорядженням Галицької районної державної адміністрації від 08.05.2015 №231 надано ОСОБА_3 статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, а його опікуном призначено ОСОБА_6 (а.с. 35).

З цього приводу суд зазначає, що частиною 1 ст. 261 Сімейного кодексу України визначено, що особа, яка взяла у свою сім`ю дитину, позбавлену батьківського піклування, має права та обов`язки щодо її виховання та захисту відповідно до положень статей 249 і 262 цього Кодексу.

При цьому, згідно з приписами ст. 249 СК України, опікун, піклувальник зобов`язаний виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, психічний, духовний розвиток, забезпечити одержання дитиною повної загальної середньої освіти. Опікун, піклувальник має право самостійно визначати способи виховання дитини з урахуванням думки дитини та рекомендацій органу опіки та піклування.

Отже, суд констатує, що в даному випадку опікуном ОСОБА_3 , який має обов`язок щодо його виховання та утримання, є ОСОБА_6 .

Водночас, позивач не є опікуном ОСОБА_3 , про що зазначено в аркуші бесіди від 29.06.2024 (а.с. 10).

У зв`язку із цим, помічником командира батальйону з правової роботи - старшим лейтенантом юстиції за результатами перевірки поданих позивачем документів позивачу надано письмову відповідь від 01.07.2024, у якій вказано, що з поданих копій документів не вбачається підстав для звільнення з військової служби сержанта ОСОБА_4 (а.с. 9).

Суд погоджується із правомірністю відмови відповідача у звільнені ОСОБА_1 , оскільки дослідженими документами не підтверджується його обов`язок чи факт утримання підопічного його дружини.

Більше того, суд звертає увагу, що зі змісту акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 13.06.2024, який, на думку представника позивача є беззаперечним доказом того, що ОСОБА_3 перебуває на утримані, зокрема ОСОБА_4 , вбачається протилежне. А саме, у ньому констатовано, що умови проживання відповідають загальноприйнятим нормам, а також те, що всю допомогу ОСОБА_15 витрачає на потреби дитини (а.с. 41).

Тобто, суд зауважує, що відповідну державну соціальну допомогу, яку призначено розпорядженням Галицької районної державної адміністрації від 08.05.2015 №231 (а.с. 35), ОСОБА_6 спрямовує на потреби ОСОБА_3 , що і підтверджує факт виконання останньою свого обов`язку як опікуна щодо утримання підопічного ОСОБА_3 .

Таким чином, акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 13.06.2024 жодним чином не підтверджує те, що, ОСОБА_3 перебуває на утриманні позивача, а тільки підтверджує факт спільного проживання. Водночас, сам факт проживання однією сім`єю про такі обставини не свідчить.

Суд також звертає увагу, що опіка не є тотожним поняттям відносно усиновлення. Так, відповідно до чинного законодавства, зокрема положень Постанови Кабінету Міністрів України №866 від 24.09.2008, у дитини зберігається статус дитини, позбавленої батьківського піклування, до досягнення нею повноліття. З цим статусом (навіть у випадку призначення опікуна) вона до 18 років залишається на обліку у службі у справах дітей і має право бути усиновленою.

Частиною 4 ст. 232 Сімейного кодексу України передбачено, що усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини.

Тобто, саме факт усиновлення є підтвердженням відповідних обов`язків усиновлювача щодо усиновленого, зокрема і щодо утримання, проте матеріали справи не містять належних і допустимих доказів усиновлення позивачем ОСОБА_3 , що б могло бути підтвердженням факту його утримання. На цьому звернуто увагу також в аркуші бесіди від 29.06.2024 (зв. ст. а.с. 10).

Беручи до уваги вище викладене щодо не підтвердження позивачем того, що ОСОБА_3 перебуває на його утриманні, суд дійшов висновку про відсутність підстав застосувати підпункт «г» (перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ для звільнення його з військової служби.

Відтак, суд констатує про правомірність відмови відповідача в задоволенні рапорта ОСОБА_1 про звільнення з військової служби., оскільки ОСОБА_1 не надав достатніх доказів на підтвердження факту перебування, у відповідності до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ, на утриманні останнього трьох неповнолітніх дітей віком до 18 років.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, відмовляючи позивачу у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України, відтак підстави для задоволення позову відсутні.

Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.

У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку відповідач діяв на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання, у зв`язку із чим позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС України судом не вирішується.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 , АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДОРПОУ НОМЕР_8 , АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Представнику позивача рішення надіслати через підсистему «Електронний суд».

Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ «Мої справи».

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Кафарський В.В.