Справа № 480/8281/24
Суддя: Є.Д. Кравченко
Дата ухвалення: 2024-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 жовтня 2024 року Справа № 480/8281/24
Сумський окружний адміністративний суд у складі судді Кравченка Є.Д., розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/8281/24 за позовом Публічного акціонерного товариства "Сумихімпром" до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
Публічне акціонерне товариство "Сумихімпром" (далі - позивач; ПАТ "Сумихімпром") звернулося до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - відповідач 1), Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - відповідач 2), в якій просить:
- визнати бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в особі старшого державного виконавця ОСОБА_3 щодо не зупинення виконавчих дій у зведеному виконавчому провадженні № 36341588 від 04.02.2013, № 75921394 від 28.08.2024, № 75931752 від 02.09.2023 на підставі пункту 12 частини 1 статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» протиправною;
- зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зупинити виконавчі дії у зведеному виконавчому провадженні № 36341588 від 04.02.2013, № 75921394 від 28.08.2024, № 75931752 від 02.09.2023 на підставі п. 12 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження».
В обгрунтування позовних вимог представник позивач посилається на те, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває зведене виконавче провадження № 36341588, об`єднане 04.02.2013, про стягнення заборгованості з ПАТ «Сумихімпром».
05.09.2024 позивач, відповідно до вимог ч. 4 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» звернувся до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з заявою про зупинення вчинення виконавчих дій у зведеному виконавчому провадженні № 36341588, а саме у виконавчих провадженнях № 75921394, № 75931752 у зв`язку з наявністю підстав, передбачених п. 12 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження». Проте, як зазначає позивач, відповідач, у встановлений ч. 2 ст. 34 Закону України строк, постанову про зупинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях № 75921394, № 75931752 не виніс, будь-яку відповідь позивачу не надав, що стало підставою для звернення до суду.
Ухвалою суду від 24.09.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, з урахуванням особливостей провадження у даній категорії справ, визначених ст. 287 КАС України, справу призначено до розгляду на 01 жовтня 2024 року.
У подальшому, від Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України надійшов відзив на позовну заяву та матеріали виконавчого провадження (а.с.61-136).
На переконання представника, правових підстав для зупинення виконавчих дій у зазначених првадженнях немає, оскільки зупинення виконавчих проваджень, відкритих на виконання судових рішень про стягнення заборгованості що виникає з трудових правовідносин на підставі п. 12 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» є таким, що не відповідає Конституції України (суперечить статтям 8, частині другій статті 19, частинам першій, другій статті 55, пункту 9 частини другої статті 129, частинам першій, другій статті 129-1 Конституції України) та практиці ЄСПЛ щодо права особи на доступ до суду в аспекті розуміння обов`язку держави щодо забезпечення виконання судового рішення, постановленого проти держави та державних підприємств.
За наведених обставин, просить у задоволенні позовних вимог відмовити.
Ухвалою суду, занесеною в протокол судового засідання від 01.10.2024, оголошено перерву у судовому розгляді, судове засідання відкладено на 24 жовтня 2024 року.
Представник позивача, представник відповідачів та треті особи в судове засідання, призначене на 24.10.2024, не з`явилися, про час та місце розгляду даної справи повідомлені належним чином.
Представник позивача та третя особа ( ОСОБА_1 ) надіслали на адресу суду заяви про розгляд справи без їх участі.
У відповідності до норм ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Тому суд вважає можливим розгляд заяви здійснювати у відсутності представників сторін.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 10 та ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання у справі не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
На підставі виконавчого листа, виданого Зарічним районним судом м. Суми 29.07.2024, старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 28.08.2024 розглянуто заяву стягувача, та на підставі ст.ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» - відкрито виконавче провадження № 75921394. (зв. бік а.с. 80). Також, 28.08.2024 року старшим державним виконавцем у межах ВП № 75921394 прийнято постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 6015,31 грн. (а.с. 82) та про стягнення з боржника витрат виконавчого провадженя у розмірі 319,28 грн. (а.с. 81).
Крім того, 28.08.2024 року старшим державним виконавцем у відповідності до вимог ч. 1 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» та абз. 2 п. 14 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень винесена постанова про приєднання виконавчого провадження № 75921394 до зведеного виконавчого провадження № 36341588 (а.с. 21).
На підставі судового наказу, виданого Зарічним районним судом м. Суми 23.05.2024, старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 02.09.2024 розглянуто заяву стягувача, та на підставі ст.ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» - відкрито виконавче провадження № 75931752 (зв. бік а.с. 86).
Також, у межах ВП № 75931752 прийнято постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 4384,10 грн. (а.с. 88) та про стягнення з боржника витрат виконавчого провадженя у розмірі 319,28 грн. (а.с. 87).
Крім того, 02.09.2024 року старшим державним виконавцем у відповідності до вимог ч. 1 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» та абз. 2 п. 14 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень винесена постанова про приєднання виконавчого провадження № 75931752 до зведеного виконавчого провадження № 36341588 (а.с. 28).
Вважаючи протиправною бездіяльність державного виконавця щодо незупинення вчинення виконавчих дії, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.
Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За приписами статті 2 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 13 Закону № 1404-VIII).
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (частини 1-2 статті 18 Закону № 1404-VIII).
Вказані виконавчі провадження було приєднано до зведеного виконавчого провадження № 36341588.
Так, за приписами пункту 12 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі включення єдиного майнового комплексу боржника - державного або комунального підприємства, пакета акцій (часток) у розмірі більше 50 відсотків статутного капіталу боржника - господарського товариства до переліку об`єктів малої або великої приватизації, що підлягають приватизації.
Обставина щодо включення ПАТ «Сумихімпром» до переліку об`єктів великої приватизації є встановленою і не спростовується.
Разом з тим, на переконання суду, застосування пункту 12 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» у спірних правідносинах та як наслідок зупинення вчинення виконавчих дій порушує право стягувачів у виконавчих провадженнях № 75921394 та № 75931752 на виконання судового рішення та отримання за цим рішенням винагороди за працю, що є конституційною гарантією.
Так, відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Згідно зі статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Крім цього, згідно із ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
Стаття 1 Протоколу 1 Конвенції проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) визначено три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.
У контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції майном є заробітна плата, а також присуджені судом виплати.
Неспроможність державних органів надати заявнику майно, присуджене йому згідно з остаточним рішенням суду становить втручання, несумісне з гарантіями, закріпленими в пункті 1 статті 1 Першого протоколу (рішення у справах «Бурдов проти росії» від 07 травня 2002 року, «Войтенко проти України» від 29 червня2004 року).
При цьому, стаття 6 Конвенції гарантує неухильність виконання рішення суду громадянами, юридичними особами та всіма органами влади України.
Тобто, рішення суду, яке набрало законної сили, повинно бути виконане, а інші обставини щодо його невиконання суперечать основним принципам права і до уваги судом не беруться. У протилежному випадку буде мати місце порушення принципу юридичної визначеності, що є одним із базових складових принципу верховенства права, визнаного Україною як на рівні Конституції, так і шляхом ратифікації Європейської Конвенції з прав людини.
Проблема невиконання остаточних рішень розглядалась у пілотному рішенні ЄСПЛ проти України у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», а також у ряді інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Суду з цього питання.
Суд вважає за необхідне підкреслити, що Європейський суд з прав людини у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
Відсутність у стягувача можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.
За наведеного правового регулювання та обставин справи, суд погоджується з доводами відповідача, що зупинення виконавчих дій у виконавчих провадженях, відкритих на виконання судових рішень про стягнення заборгованості, що виникає з трудових правовідносин на підставі п. 12 ч. 1 ст. 34 Закону України Про виконавче провадження є таким, що не відповідає Конституції України (суперечить статтям 8, частині другій статті 19, частинам першій, другій статті 55, пункту 9 частини другої статті 129, частинам першій, другій статті 129-1 Конституції України) та практиці ЄСПЛ щодо права особи на доступ до суду в аспекті розуміння обов`язку держави щодо забезпечення виконання судового рішення, постановленого проти держави та державних підприємств.
При цьому, в силу приписів ст. 19 Конституції України, ст. 1 Закону № 1404-VIII державний виконавець повинен вчиняти виконавчі дії не лише з дотриманням Закону України "Про виконавче провадження", а й відповідно до Конституції України, норми якої мають найвищу юридичну силу і є обов`язковими при вчиненні державним виконавцем тих чи інших виконавчих дій, що є гарантією належного виконання виконавцем своїх обов`язків і недопущення порушення прав сторін виконавчого провадження.
Не менш важливо у цьому аспекті пам`ятати також і про засади виконавчого провадження, зокрема - у контексті цієї справи - про такі з них як верховенство права, обов`язковість виконання рішень, які мали б теж слугувати своєрідним орієнтиром під час примусового виконання рішень, надто коли йдеться про право особи на одержання винагороди за працю.
Таким чином, оскільки право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист, при цьому відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном у сенсі пункту першого статті 1 Протоколу № 1 Конвенції, суд дійшов висновку, що державний виконавець правомірно вказав на відсутність підстав для зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях № 75931752, № 75921394, які перебувають у зведеному виконавчому провадженні № 36341588.
Також, суд вважає необхідним зауважити, що відповідно до п. 74 розділу V "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" установлено, що тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану не проводиться приватизація об`єктів, розташованих на територіях адміністративно-територіальних одиниць у зоні бойових дій або наближених до зони бойових дій, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України.
Наведене, на переконання суду, свідчить про фактичне зупинення процедури приватизації, зокрема у межах Сумської міської територіальної громади, а отже зупинення виконавчих дій у виконавчих провадженях, відкритих на виконання судових рішень про стягнення заборгованості, що виникає з трудових правовідносин на підставі п. 12 ч. 1 ст. 34 Закону України Про виконавче провадження, призведе до неправомірного обмеження прав стягувачів на отримання присудженої їм заробітної плати на невизначений строк.
Крім того, посилання позивача на наявність у нього статусу об`єкта критичної інфраструктури, який має стратегічне значення для економіки та безпеки держави, не може бути підставою для невиплати заробітної плати працівникам.
Інші доводи позову/відзиву встановлених висновків суду не спростовують.
Згідно із частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Однак, покладений на суб`єкта владних повноважень даною нормою тягар доказування правомірності свого рішення не звільняє позивача від обов`язку доказування своїх тверджень чи заперечень.
Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.
Проте, позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог.
Водночас, в ході судового розгляду відповідачем було доведено правомірність вчинених дій у виконавчих провадженнях № 75931752, № 75921394.
За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення даного адміністративного позову.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат згідно із вимогами ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд враховує наступне.
Згідно із ч.1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 132 КАС України такі витрати належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно із вимогами ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно із ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Отже, відшкодуванню підлягають судові витрати сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, виключно у разі задоволення позовних вимог. Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, відсутні підстави для розподілу на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 287, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову Публічного акціонерного товариства "Сумихімпром" до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Є.Д. Кравченко