Справа № 300/4942/24
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2024-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" жовтня 2024 р. справа № 300/4942/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
ОСОБА_1 (надалі ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся до адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (надалі відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 12.03.2024 за №006539/0706.
Позовні вимоги мотивовані тим, що посадовими особами відповідача сформовано неправомірний висновок про порушення позивачем вимог п. 12 ст. 3 Закону України Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та, відповідно, у відповідача відсутні правові підстави на накладання на позивача штрафних санкцій, оскільки ОСОБА_1 було виконано обов`язок щодо ведення та надання форми обліку товарних запасів і первинних документів, на підставі яких до цієї форми обліку було внесені записи. Позивач вважає, що перевірка була призначена та проведена з порушенням порядку проведення фактичної перевірки, оскільки Податковий кодекс України закріплює таку обов`язкову вимогу щодо змісту наказу про проведення перевірки як необхідність відображення підстави для її проведення, визначеної цим Кодексом. Зазначає, що під час вирішення питання щодо правомірності призначення і проведення перевірки, зокрема фактичної, необхідно надавати оцінку достатності змісту наказу в контексті чіткого визначення у ньому правової (юридичної) підстави проведення такої перевірки та існування відповідної фактичної підстави, яка є передумовою для її проведення. Позивач вказує, що положення статті 80 ПК України містить вичерпний перелік підстав, наявність однієї з яких може спричинити проведення фактичної перевірки, однак з матеріалів перевірки не вбачається наявності жодної з таких підстав. Позивач стверджує, що контролюючий орган в акті перевірки не заперечує про надання до перевірки Форми обліку товарних запасів, більше того, жодних претензій до її змісту та форми також не зазначає. Проте, податковим органом взагалі не досліджувались документи, які надавались позивачем під час проведення перевірки, у зв`язку із чим висновки, зазначені у акті фактичної перевірки про порушення позивачем вимог чинного законодавства, є припущеннями посадових осіб, які здійснювали перевірку.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.06.2024 відкрито провадження у даній адміністративній справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами.
13.08.2024 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого представник відповідача заперечує щодо задоволення позовних вимог. Зазначає, що контролюючий орган уповноважений на збирання та використання під час виконання своїх функцій та завдань податкової інформації щодо платників податків. При цьому, інформація, що надійшла за результатами податкового контролю, не може бути виключена з баз даних, якщо дії зі здійснення такого контролю не визнані протиправними в установленому порядку. На думку відповідача, для встановлення правомірності чи протиправності проведення спірної перевірки визначальними є обставини щодо пред`явлення, направлення або надіслання платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) направлення, копії наказу та службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки. Наголошено, що долученими копіями направлень підтверджується, що 13.02.2024 продавцю-консультанту пред`явлено службове посвідчення та направлення на проведення перевірки, вручено копію наказу, що свідчать про те, шо контролюючим органом дотримано вимоги ПК України щодо умов допуску до проведення фактичної перевірки.
Щодо обставин справи, представник відповідача зазначив, що за результатами фактичної перевірки складено акт фактичної перевірки від 13.02.2024 №3153/09/15/РРО/ НОМЕР_1 , відповідно до висновків якого встановлено порушення пункту 12 статті 3 Закону України від 06.07.1995 №265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (далі Закон №265/95-ВР), а саме: порушення порядку ведення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації, здійснення продажу товарів, які не обліковані в установленому законодавством порядку, на загальну суму 1 425 483,00 грн. Під час перевірки працівниками Головного управління ДПС в Івано-Франківській області складено додаток-відомість №3 та запропоновано продавцю-консультанту надати первинні документи на товар, зазначений в описі на господарському об`єкті до перевірки, однак документів про походження товару, який є в реалізації, надано не було, про що зазначено у поясненні продавця. До перевірки надано роздруковану електронну форму ведення обліку товарних запасів, проте за відсутності первинних документів встановити облік та походження товару не було можливим, у зв`язку із чим Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області прийнято оскаржене податкове повідомлення-рішення від 12.03.2024 №006539/0706, яким до ФОП ОСОБА_1 застосовано штрафні санкції у розмірі 1 425 483,00 грн (100% вартості товарів, які не обліковані у встановленому порядку). З огляду на викладене, представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити (а.с. 24-36).
22.08.2024 від позивача надійшло клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін для повного та всебічного встановлення усіх обставин справи (а.с. 53).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.08.2024 клопотання позивача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін залишено без задоволення.
22.08.2024 позивач до суду подав відповідь на відзив, в якій просить відхилити заперечення відповідача. Так, за доводами позивача, відповідачем не складено та не долучено до матеріалів перевірки акту, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які було запропоновано позивачу подати. Також наголошено, що доводи контролюючого органу, щодо встановлених порушень платником податків не є достовірними, оскільки є лише відображенням фактичних дій податкового інспектора та його особистої думки, при цьому ці доводи не підтверджені належними і допустимими доказами. Окрім цього, безпідставними є доводи представника відповідача, що позивач зобов`язаний вести Книгу обліку доходів та витрат та бухгалтерський облік, оскільки позивач обрав спрощену систему оподаткування, є платником єдиного податку за ставкою 5% та веде облік доходів, а також веде облік товарних запасів. Позивач зазначив, що до Акту не було долучено жодних додатків, про які зазначено контролюючим органом у пункті 4.5 Акту, а також відмітив, що під час проведення фактичної перевірки було надано первинні документи щодо обліку та походження товару, зокрема накладну №К8 від 02.01.2024, водночас, така із незрозумілих причин залишена поза увагою контролюючого органу при проведенні перевірки та при розгляді заперечень на акт фактичної перевірки, які подавались позивачем. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив задовольнити адміністративний позов в повному обсязі (а.с. 55-58).
Суд, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді з урахуванням встановлених обставин справи, встановив наступне.
Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 з 09.08.2021 здійснює підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець, основний вид діяльності: 47.77 Роздрібна торгівля годинниками та ювелірними виробами в спеціалізованих магазинах (а.с. 7).
Посадовими особами Головного управління ДПС в Івано-Франківській області на підставі наказу від 13.02.2024 за №371-п (а.с. 39) та направлень від 13.02.2024 за №667, №668 (а.с. 40, 41) проведено фактичну перевірку магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснює діяльність ФОП ОСОБА_1 , з питань контролю за дотриманням суб`єктами господарювання порядку здійснення розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, патентів, свідоцтв, реалізації підакцизних товарів, дотримання законодавства щодо укладення трудових договорів, оформлення трудових відносин з працівниками.
За результатами проведеної перевірки контролюючим органом складено акт (довідку) фактичної перевірки від 13.02.2024, який зареєстровано в ГУ ДПС в Івано-Франківській області за №3153/09/15/РРО/ НОМЕР_1 (а.с. 42-45).
Зі змісту вказаного акта слідує, що відповідачем встановлено порушення позивачем пункту 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», а саме: порушення порядку ведення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації, здійснення продажу товарів, які не обліковані в установленому законодавством порядку, на загальну суму 1 425 483,00 грн.
Примірник акта перевірки отримала продавець-консультант ОСОБА_2 (а.с. 45). Водночас, будь-яких зауважень (заперечень) до акту перевірки продавцем-консультантом ОСОБА_2 надано не було.
Із висновками щодо порушення норм податкового законодавства, які викладені в акті перевірки, позивач не погодився, а тому 26.02.2024 представник позивача подала заперечення на акт перевірки, згідно якого просила переглянути результати перевірки, за наслідками якої складено акт від 13.02.2024 та за результатами розгляду не приймати податкові повідомлення-рішення (а.с. 11-13).
Відповідачем, розглянувши заперечення від 26.02.2024 надано відповідь від 07.03.2024 №2434/6/09-19-07-06, згідно якої зазначено, що перевірку магазину, що належить ФОП ОСОБА_1 , проведено та оформлено відповідно до вимог законодавства, при цьому, зафіксовані в акті фактичної перевірки від 13.02.2024 порушення вимог чинного законодавства не спростовуються поданим запереченням (а.с. 62-65).
На підставі акта перевірки відповідачем винесено оскаржене податкове повідомлення-рішення від 12.03.2024 за №006539/0706, яким до ФОП ОСОБА_1 на підставі ст. 20 Закону №268/95-ВР застосовано штрафні (фінансові) санкції у загальному розмірі 1 425 483,00 грн (а.с. 14-15).
Позивач, не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням, в досудовому порядку 01.04.2024 подав через свого представника до ДПС України скаргу, в якій просив його скасувати (а.с. 67-69).
Вважаючи протиправним прийняття Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області податкового повідомлення-рішення від 12.03.2024 за №006539/0706 про застосування штрафних (фінансових) санкцій, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.
Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступних підстав та мотивів.
У відповідності до статті 244 КАС України, суд вирішуючи питання, яку правову норму належить застосувати до спірних правовідносин та враховуючи період, в якому тривали спірні правовідносини, а також дати застосування фінансових санкцій зазначає, що до правовідносин між сторонами підлягають застосуванню норми права, які діяли в часі на момент їх виникнення.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права та обов`язки платників податків, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (надалі ПК України).
Згідно з п. 61.1 ст. 61 ПК України податковий контроль система заходів, що вживаються контролюючими органами з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
Податковий контроль здійснюється шляхом перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин (підпункт 62.1.3. пункту 62.1 статті 62 Податкового кодексу України).
Контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки (пункт 75.1 статті 75 Податкового кодексу України).
За приписами підпункту 75.1.3. пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
У відповідності до пункту 80.1, підпунктів 80.2.2., 80.2.5. пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).
Пунктом 81.1 ст. 81 ПК України передбачено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:
- направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;
- копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;
- службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.
При пред`явленні направлення платнику податків та/або посадовим (службовим) особам платника податків (його представникам або особам, які фактично проводять розрахункові операції) такі особи розписуються у направленні із зазначенням свого прізвища, імені, по батькові, посади, дати і часу ознайомлення.
У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.
Як уже встановлено судом, фактична перевірка позивача проведена на підставі наказу ГУ ДПС в Івано-Франківській області від 13.02.2024 за №371-п (а.с. 39) та направлень на проведення перевірки від 13.02.2024 за №667, №668 (а.с. 40, 41).
При цьому, у наказі від 13.02.2024 за №371-п та направленнях від 13.02.2024 за №667, №668 визначено об`єкт перевірки, мету перевірки, зазначено строк її проведення.
Також, як вбачається із направлень від 13.02.2024 за №667, №668, у них зазначено особу, якій пред`являлись накази і направлення на проведення перевірки (продавець-консультант ОСОБА_2 ) та міститься її власноручний підпис, чим підтверджується вручення їй такого наказу і направлень (а.с. 40, 41). Отже, суд робить висновок, що уповноваженою особою ФОП ОСОБА_1 допущено посадових осіб відповідача до перевірки та жодних заперечень щодо їх допуску не заявлено.
За правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.09.2021 у справі №816/228/17 у разі якщо контролюючий орган був допущений до проведення перевірки на підставі наказу про її проведення, то цей наказ як акт індивідуальної дії реалізовано його застосуванням, а тому його оскарження не є належним та ефективним способом захисту права платника податків, оскільки скасування наказу не може призвести до відновлення порушеного права. Неправомірність дій контролюючого органу при призначенні і проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. При цьому підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 КАС України).
Отже, у питаннях дотримання контролюючими органами процедури проведення перевірки істотне значення має встановлення обставин забезпечення платникам податків можливості реалізувати їх права, передбачені ПК України, а у разі їх порушення - чи могло це істотно вплинути на правильність та обґрунтованість висновків контролюючого органу, здійснених за результатами такої перевірки, на підставі яких прийняті рішення.
У свою чергу, перевірка проведена та щодо її проведення уповноважена особа позивача не заперечувала (акт недопуску до перевірки не складався) й за наслідками цієї перевірки прийняте рішення про застосування фінансових санкцій, що є предметом оскарження.
Суд зазначає, що згідно з пунктом 86.1 статті 86 Податкового кодексу України, результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.
Відповідно з пунктом 86.5. статті 86 ПК України акт (довідка) про результати фактичних перевірок, визначених статтею 80 цього Кодексу, складається у двох примірниках, підписується посадовими особами контролюючих органів, які проводили перевірку, реєструється не пізніше наступного робочого дня після закінчення перевірки. Акт (довідка) про результати зазначених перевірок підписується особою, яка здійснювала розрахункові операції, платником податків та його законними представниками (у разі наявності).
Підписання акта (довідки) таких перевірок особою, яка здійснювала розрахункові операції, платником податків та/або його представниками та посадовими особами контролюючого органу, які проводили перевірку, здійснюється за місцем проведення перевірки або у приміщенні контролюючого органу.
В даному випадку фактична перевірка дотримання суб`єктом господарювання порядку здійснення розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій та дозвільних документів, вимог законодавства щодо встановлених державою фіксованих цін, граничних цін та граничних рівнів торговельної надбавки (націнки), дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, у спірних відносинах проводилась, як уже зазначено, на підставі наказу ГУ ДПС в Івано-Франківській області від 13.02.2024 за №371-п та направлень на проведення перевірки від 13.02.2024 за №667, №668.
Як підставу, у вказаних направленнях на перевірку та наказі «Про проведення фактичної перевірки», Головним управлінням Державної податкової служби в Івано-Франківській області визначено підпункт 80.2.2., 80.2.7. пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України.
Разом з цим, позивач вказує на порушення контролюючим органом організації і проведення фактичної перевірки, оскільки, на його думку, не було конкретних підстав (обставин), які зумовили призначення цієї перевірки, з посилання на норми підпункту 80.2.2., 80.2.7. пункту 80.2 статті 80 ПК України.
Позивачем серед інших доводів щодо протиправності оскарженого податкового повідомлення-рішення також звертається увага суду на незаконні, на його думку, дії податкового органу при організації і проведенні перевірки, що виключає правомірність прийнятих за її результатами податкових повідомлень-рішень. Однак, одночасно позивачем така підстава не визначена як самостійний предмет позову, а саме визнання протиправними та скасування наказу про проведення фактичної перевірки чи визнання дій протиправними.
З цього приводу суд також відхиляє посилання позивача на висновки Верховного Суду у постанові від 26.03.2024 по справі №420/9909/23 про правові наслідки у вигляді скасування наказу про призначення перевірки, оскільки в даному випадку наказ про проведення перевірки не оскаржується позивачем.
Більше того, у цій же постанові Верховний Суд акцентує увагу на наявності істотної різниці у критеріях оцінки правомірності наказу на предмет його підставності та/або оформлення, як наслідок, необхідності відмежування у спорах цієї категорії питання «наявності підстав для проведення перевірки» від питання «достатності відображення підстав для проведення перевірки у наказі» та/або «недоліків в оформленні рішення про проведення перевірки». Підстави для призначення будь-якої перевірки чітко закріплені у нормах ПК України, за наявності яких у контролюючих органів виникає безпосередньо право на проведення перевірки, тоді як відображення цих підстав у наказі про призначення перевірки фактично є формалізацією у письмовій формі права на проведення перевірки, яке вже виникло. Безумовно, формалізація підстави для проведення перевірки у наказі має відповідати вимогам абзацу третього п. 81.1 ст. 81 Податкового кодексу України. Під час вирішення питання щодо правомірності призначення і проведення перевірки, зокрема фактичної, необхідно надавати оцінку достатності змісту наказу в контексті чіткого визначення у ньому правової (юридичної) підстави проведення такої перевірки та існування відповідної фактичної підстави, яка є передумовою для її проведення.
У спорах цієї категорії перевірці підлягають як питання наявності обґрунтованих підстав для призначення перевірки, так і дотримання контролюючим органом вимог абзацу третього п. 81.1 ст. 81 ПК України під час оформлення рішення про призначення перевірки у формі наказу, їх узгодженість між собою. У випадку наявності обґрунтованих підстав для призначення фактичної перевірки, не можна вважати протиправним наказ про її призначення, у якому наявне покликання на вимоги підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України, але не розкрито зміст наявної/отриманої інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування про можливі порушення податкового законодавства, не конкретизовано норми права, які ймовірно порушив платник, із зазначенням доказів такого порушення. Покликання у наказі на пп. 80.2.2 п. 80.2 ст. 80 ПК України, що утримує в собі весь спектр необхідних елементів для визначення підстави для призначення перевірки (як правової, так і фактичної), можна вважати мінімально допустимим обсягом інформації в розумінні абзацу третього п. 81.1 ст. 81 ПК України. Тому відсутні підстави вважати, що такий наказ породжує його неоднозначне трактування та/або невизначеність із фактичною підставою перевірки.
Отже, якщо правовою підставою для проведення перевірки є відповідний підпункт п. 80.2 ст. 80 ПК України, який містить лише одну фактичну підставу для цього, то зазначення у наказі лише цього підпункту без розкриття його змісту та деталізації обставин не є істотним недоліком наказу, який давав би підстави вважати його протиправним.
Аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку, що підстави проведення фактичної перевірки можуть застосовуватися як в сукупності, так і кожна окремо, серед яких і отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.
Суд встановив, що у даному випадку ДПС України листом від 12.01.2024 за №1103/7/99-00-07-04-02-07 повідомлено, зокрема і відповідача, про можливе порушення законодавства, серед іншого, позивачем у магазині за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 37-38).
Тобто, отримання від ДПС України у вигляді відповідного листа, інформації про можливі порушення позивачем законодавства щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій може бути самостійною обставиною, з якою законодавець пов`язує право контролюючого органу проводити фактичні перевірки суб`єктів господарювання.
Судом зазначається, що в наказі ГУ ДПС у Івано-Франківській області № 371-п від 13.02.2024 не міститься покликання на вказаний лист як на фактичну підставу для проведення відповідної перевірки, однак під час вирішення питання щодо правомірності призначення і проведення перевірки, зокрема фактичної, необхідно надавати оцінку достатності змісту наказу в контексті чіткого визначення у ньому правової (юридичної) підстави проведення такої перевірки та існування відповідної фактичної підстави, яка є передумовою для її проведення.
Окрім того, у дослідженому випадку, достатньо факту покладення на контролюючий орган здійснення контролю за дотриманням норм законодавства у відповідній сфері правовідносин (здійснення платниками податків розрахункових операцій, у тому числі із забезпеченням можливості проведення розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, ведення касових операцій).
Таким чином, доводи позивача з приводу відсутності юридичних підстав для проведення фактичної перевірки суд вважає безпідставними та не обґрунтованими. Водночас, позицію позивача з приводу того, що в наказі на проведення фактичної перевірки повинно було б бути обов`язково зазначено, крім правової підстави для її проведення, також і обставини, в зв`язку з якими таку підставу застосовано, суд оцінює критично у зв`язку з відсутністю відповідної легітимної вимоги для цього, що виключає обґрунтованість посилань позивача на протиправність проведеної перевірки.
Як свідчать матеріали справи, направлення на перевірку містять належні відомості, передбачені Податковим кодексом України, зокрема, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та дані про суб`єкта (найменування суб`єкта господарювання, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), а також підстави.
Вищевказані направлення разом із службовими посвідченнями перевіряючи осіб вручені присутній в об`єкті перевірки відповідальній (уповноваженій) особі позивача продавцю-консультанту, яка своїми підписами на таких направленнях підтвердила вручення (а.с. 40-41).
Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність порушень з боку контролюючого органу при здійсненні перевірки позивача та оформленні його результатів.
З приводу правомірності прийняття контролюючим органом податкового повідомлення-рішення від 12.03.2024 за №006539/0706, яким до позивача застосовано штрафну (фінансову) санкції у розмірі 1 425 483,00 грн за порушення порядку ведення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації, то суд зазначає таке.
Правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій та програмних реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг визначає Закон України від 06.07.1995 № 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, дія якого поширюється на усіх суб`єктів господарювання, їх господарські одиниці та представників (уповноважених осіб) суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі.
Так до 01.01.2022 пункт 12 статті 3 Закону №265/95-ВР передбачав, що суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів, здійснювати продаж лише тих товарів (послуг), що відображені в такому обліку.
При цьому суб`єкт господарювання зобов`язаний надати контролюючим органам під час проведення перевірки документи (у паперовій або електронній формі), які підтверджують облік та походження товарів, що на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).
Законом №1914-IX, який набрав чинності 01.01.2022, пункт 12 статті 3 Закону №265/95-ВР викладено в наступній редакції: «Суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів, здійснювати продаж лише тих товарів, що відображені в такому обліку. Порядок та форма обліку товарних запасів для фізичних осіб-підприємців, у тому числі платників єдиного податку, встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. При цьому суб`єкт господарювання зобов`язаний надати контролюючим органам на початок проведення перевірки документи (у паперовій або електронній формі), що підтверджують облік та походження товарних запасів (зокрема, але не виключно, документи щодо інвентаризації товарних запасів, документи про отримання товарів від інших суб`єктів господарювання та/або документи на внутрішнє переміщення товарів), які на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті)».
Таким чином, пункт 12 статті 3 Закону №265/95-ВР зобов`язує суб`єктів господарювання (як юридичних осіб, так і фізичних осіб-підприємців (за виключенням перелічених в абзаці 3 цієї норми осіб)) вести облік товарних запасів і у разі проведення перевірки надати документи (у паперовій або електронній формі), що підтверджують облік та походження тих товарних запасів, які на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті). При цьому до 01.01.2022 суб`єкт господарювання зобов`язаний був надати такі документи під час проведення перевірки, а після цієї дати такий обов`язок має бути виконаним саме на початок її проведення.
Між тим, згідно положень п. 85.2 ст. 85 ПК України платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.
Згідно з п. 85.4 ст. 85 ПК України при проведенні перевірок посадові (службові) особи контролюючого органу мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).
Разом з тим, відповідальність за порушення вимог Закону №265/95-ВР унормована приписами розділу V цього Закону.
Так, стаття 20 Закону №265/95-ВР (із змінами, внесеними Законом №1914-IX) передбачає, що до суб`єктів господарювання, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, та/або не надали під час проведення перевірки документи, які підтверджують облік товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті), за рішенням контролюючих органів застосовується фінансова санкція у розмірі вартості таких товарів, які не обліковані у встановленому порядку, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Такі вимоги не поширюються на фізичних осіб-підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість (крім тих, які здійснюють діяльність з реалізації технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, а також лікарських засобів та виробів медичного призначення, ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння).
Отже, диспозиція норми статті 20 Закону №265/95-ВР передбачає, що до суб`єкта господарювання застосовується відповідна фінансова санкція за ненадання документів, які підтверджують облік товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).
Так, за змістом наведеної норми суб`єкт господарювання несе відповідальність за (окремо або в сукупності): 1) здійснення реалізації товарів, які не обліковані у встановленому порядку; 2) не надання під час перевірки документів, які підтверджують саме облік товарів, що знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).
Суд звертає увагу, що облік товарних запасів та здійснення продажу лише тих товарів, що відображені в такому обліку є обов`язком суб`єкта господарювання відповідно до п. 12 ст. 3 Закону №265/95-ВР, а стаття 20 цього Закону передбачає санкцію, що може бути застосована до суб`єкта господарювання в тому випадку, коли ця особа реалізує товари, які не обліковані у встановленому порядку, так і в разі ненадання суб`єктом господарювання під час перевірки документів, що підтверджують облік товарів, які знаходяться у місці продажу/господарському об`єкті.
Так, згідно із відомостями, що містяться у пункті 2.2.11.2 акту перевірки від 13.02.2024 за №3153/09/15/РРО/ НОМЕР_1 , ФОП ОСОБА_1 є платником єдиного податку 3 групи.
Отже, оскільки ОСОБА_1 здійснює продаж ювелірних виробів з дорогоцінних металів, останній зобов`язаний вести облік всіх товарних запасів.
Як зазначено судом вище, з метою визначення повноти своєчасності оприбуткування ТНЦ за місцем реалізації, на момент проведення перевірки надано (знято) фактичні залишки товарів, які знаходяться в магазині за адресою: АДРЕСА_1 .
Водночас, позивач (його уповноважена особа) були обізнані з необхідністю надання підтверджуючих документів щодо ведення господарської діяльності.
Як зазначено в акті перевірки, станом на її проведення так і на час надання скарги підтверджуючі документи позивачем надано частково, зокрема, надано роздруковану електронну форму обліку, однак до перевірки не надано первинні документи чи їх копії, які підтверджують облік та походження товарів, що на момент перевірки знаходились у місці продажу на загальну суму вартості товарів за цінами реалізації станом на 13.02.2024 у сумі 1 425 483,00 грн (а.с. 46-47).
Суд звертає увагу, що відсутність первинних документів щодо походження товару підтверджено уповноваженою особою позивача, за присутності якої здійснювалась перевірка. Так, у письмових поясненнях продавець-консультант ОСОБА_2 зазначила, що до перевірки надано накладні на внутрішнє переміщення товару (відомості про які зазначено в електронній формі обліку), інших накладних, що підтверджують походження товару, в магазині немає (а.с. 48).
При цьому, суд критично ставиться до наданої позивачем разом з відповіддю на відзив на підтвердження обліку товарів та їх походження, які знаходяться у місці продажу, накладної №К8 від 02.01.2024, згідно якої вбачається, що відповідні товари, які знаходяться на реалізації у позивача в магазині ювелірних виробів, поставив за договором комісії ФОП ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) на загальну суму 651 926,00 грн (а.с. 59).
Так, як уже встановлено, така накладна не надавалась контролюючому органу ні під час перевірки, а також суду не надано доказу на підтвердження, що вказана накладна надавалась податковому органу разом із запереченнями на акт перевірки. Долучений до матеріалів справи відео доказ (а.с. 80) також не підтверджує надання вказаного доказу контролюючому органу.
Отже, під час проведення фактичної перевірки було встановлено факт знаходження у місці торгівлі товарів які не обліковані у встановленому порядку.
Разом із цим, враховуючи долучену до матеріалів справи накладну №К8 від 02.01.2024, суд звертає увагу на встановлення під час розгляду справи факту знаходження у позивача в магазині на реалізації ювелірних виробів, які не обліковані у встановленому порядку за договором комісії.
Так порядок обліку дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння, виробів з них та матеріалів, що їх містять, визначено Методичними рекомендаціями, затвердженими наказом міністерства фінансів України №780 від 15.09.2015 (далі Порядок обліку).
В той же час, порядок комісійної торгівлі ювелірними виробами з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння регламентовано Правилами комісійної торгівлі ювелірними виробами з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння, затвердженими наказом Міністерства фінансів України від 27.10.2004 №678 (далі Правила комісійної торгівлі), які поширюються на всіх суб`єктів господарювання, які здійснюють комісійну торгівлю ювелірними виробами, незалежно від форм власності.
Згідно розділу ІІ «Загальні вимоги до обліку дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння» Порядку обліку, організація обліку дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння має забезпечити контроль за їхнім рухом на всіх стадіях та операціях технологічних, виробничих та інших процесів , пов`язаних з переробкою обробкою і використанням, застосуванням виготовленням і реалізацію дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння.
Згідно з пунктом 2.4 розділу II Порядку обліку, облік дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, а також виробів із їх вмістом у всіх місцях використання, реалізації та зберігання здійснюється в облікових регістрах. Книги, журнали, інші документи, в яких ведеться облік дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, ще до початку записів мають бути пронумеровані, прошнуровані, підписані керівником суб`єкта або іншою уповноваженою особою і скріплені печаткою суб`єкта (за наявності). Книги, журнали, інші документи, в яких ведеться облік дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, мають містити всі необхідні реквізити дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, визначені в пункті 2.5 цього розділу, дату їх видачі в роботу та дату повернення виготовлених деталей, виробів та відходів до місць зберігання та інші реквізити, необхідні для ведення обліку.
Облік дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння і виробів з них ведеться за кожною номенклатурно-обліковою позицією з відображенням таких реквізитів: для дорогоцінних металів і виробів з ними або з них (крім ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння): назва дорогоцінного металу (основного металу в сплаві); назва виробу (зливки, проволока, прокат тощо); розмір напівфабрикату (ширина, товщина, діаметр, об`єм тощо); проба або масова частка дорогоцінних металів у розчині, зливку тощо; марка сплаву; маса в лігатурі або маса нетто; маса дорогоцінного металу в чистоті; кількість (за необхідності); номер партії або шифр виробу (за необхідності) (пункт 2.5 розділу II Порядку обліку).
Пунктом 1.3 Правил комісійної торгівлі передбачено, що комісійна торгівля ювелірними виробами здійснюється на підставі договору комісії між суб`єктом господарювання, який приймає ювелірні вироби на комісію (далі комісіонер), і фізичною особою, фізичною особою-підприємцем або юридичною особою, яка здає ювелірні вироби на комісію (далі комітент). За договором комісії комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за плату здійснити продаж ювелірних виробів від свого імені, але за рахунок комітента.
При прийманні ювелірних виробів на комісію комісіонер виписує на кожну одиницю виробу квитанцію у двох примірниках і товарний ярлик. Перший примірник квитанції видається комітенту, другий (комітентська картка) - залишається у комісіонера. Два примірники квитанції підписуються комітентом і комісіонером. Квитанція, підписана сторонами, є документом, яким комітент підтверджує: доручення на продаж ювелірного виробу; згоду щодо ціни, строку реалізації та умов уцінки ювелірного виробу; згоду на розмір плати, який визначається за домовленістю сторін. Товарний ярлик повинен мати той самий номер, що й квитанція. Товарний ярлик до вагового ювелірного виробу прикріплюється ниткою. Якщо конструкція виробу перешкоджає такому кріпленню товарного ярлика, його укладають в індивідуальну упаковку разом із виробом або прикріплюють до неї. При продажу ювелірного виробу товарний ярлик з нього не знімається» (п. 2.8 Правил комісійної торгівлі).
Отже, для дотримання вимог п.12 ст. 3 Закону №265/95-ВР, відповідно до якої суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів, здійснювати продаж лише тих товарів, що відображені в такому обліку, повинні вести форму обліку товарних запасів на підставі первинних та облікових документів, які підтверджують їх походження, передачу та/або переміщення, які повинні знаходитись у місці продажу, в нашому випадку в магазині.
Такими документами в даному випадку є, окрім договору комісії, також супровідні документи, оскільки приймання ювелірних виробів проводиться суб`єктом господарської діяльності тільки за наявності супровідних документів, передбачених чинним законодавством: документів, що підтверджують належну якість виробів, видаткова накладна (первинний документ, який підтверджує факт отримання/передачі товарів), акт приймання-передачі (первинний документ для підтвердження господарської операції приймання-передачі матеріальних цінностей), ТТН (один із головних документів під час здійснення автотранспортних перевезень, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного й бухгалтерського обліку складаються для обліку матеріальних цінностей, а також для розрахунків із експедитором (перевізником) за перевезення вантажу, для здійснення перевезень у межах України автоперевізники в обов`язковому порядку повинні мати ТТН) та інші (договори, замовлення, акти виконаних робіт, документи підтверджуючі оплату за виконання цих робіт, тощо) з яких можна чітко ідентифікувати, хто є власником товару, кому власник товару передав його та на підстав чого, хто прийняв, яким чином і з якого місця до якого місця відбулась ця передача та на яких умовах, з участю чи без третіх осіб, із занесенням їх у відповідну форму обліку.
Суб`єкт господарювання має право складати ТТН у довільній формі за умови дотримання обов`язкових реквізитів, визначених ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і п. 11.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні від 14.10.1997 №363. До них, зокрема належать: назва документа; дата й місце його складання; найменування (П.І.Б.) перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача; найменування та кількість вантажу, його основні характеристики й ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж; інформація про автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер); інформація про причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер); дані пунктів навантаження й розвантаження із зазначенням повної адреси; посади, прізвища й підписи відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.
Рух товарно-матеріальних цінностей (далі ТМЦ), тобто їх надходження, використання і вибуття, має оформлятися первинними документами. Завданням обліку ТМЦ є правильне та своєчасне документальне відображення операцій і достовірне відображення інформації про надходження, переміщення та відпуск ТМЦ.
Підставою для оприбуткування ТМЦ на склад є: накладна-вимога на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів (типова форма №М-11); товарно-транспортна накладна (типова форма №1-ТН, затверджена Наказом №363); сертифікати якості. Після приймання і звіряння якості та фактичної наявності ТМЦ із документами постачальника матеріально відповідальна особа на складі заповнює відповідні первинні документи. І лише при наявності всіх цих документів, а не лише одного з них, відбудеться належний облік цього товару.
У випадку, коли має місце переміщення, серед іншого, ювелірних виробів, окрім зазначених документів необхідна наявність документів на таке переміщення, а саме накладна-вимога на відпуск (підтверджує факт передачі (відпуску) товарно-матеріальних цінностей від однієї особи до іншої).
Під внутрішнім переміщенням запасів розуміється рух запасів між структурними, структурними відокремленими (розташованими на різних територіях) підрозділами. Таке переміщення відображається в аналітичному обліку в розрізі підрозділів, місць зберігання, матеріально відповідальних осіб.
Наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2021 №496 затверджено Порядок ведення обліку товарних запасів для фізичних осіб-підприємців, у тому числі платників єдиного податку, який визначає правила ведення обліку товарних запасів та поширюється на фізичних осіб-підприємців, у тому числі платників єдиного податку, які відповідно до Закону зобов`язані вести облік товарних запасів та здійснювати продаж лише тих товарів, що відображені в такому обліку, та осіб, які фактично здійснюють продаж товарів (надання послуг) та/або розрахункові операції в місці продажу (господарському об`єкті) такого ФОП (далі Порядок №496).
Пунктом 9 цього Порядку №496 заборонено продаж товарів, на які у місцях продажу таких товарів (господарських об`єктах) відсутні: первинні документи, записи про які внесено до Форми обліку, що має місце; відповідні записи у Формі обліку про наявні первинні документи; первинні документи і записи у Формі обліку про такі первинні документи.
Відповідно до п. 10 Порядку №496 форма обліку, первинні документи на товари мають зберігатись у місці продажу (господарському об`єкті) до моменту вибуття останньої одиниці товару, відображеної в таких первинних документах.
Пунктом 11 Порядку №496 передбачено, що форма обліку, первинні документи, які підтверджують облік та походження товарів, надаються посадовій особі контролюючого органу на її вимогу під час проведення перевірки. У разі якщо оригінали первинних документів відсутні у місці продажу, посадовій особі контролюючого органу можуть бути надані копії таких первинних документів з подальшим пред`явленням їх оригіналів до закінчення перевірки (за потреби). Такі документи надаються особисто фізичною особою-підприємцем або особою, яка фактично здійснює продаж товарів (надання послуг) та/або розрахункові операції в місці продажу (господарському об`єкті) такої ФОП.
Форма обліку в електронній формі на вимогу посадових осіб контролюючого органу має бути візуалізована у форматі, який дозволяє такій особі здійснити його перегляд та/або копіювання.
Згідно з п. 2 розділу І, п. 1 розділу II Порядку №496, опис залишку товарів на початок обліку складається в довільній формі та має містити інформацію про: найменування товарів, наявних у такого ФОП на дату набуття ним обов`язку щодо ведення обліку товарних запасів, кількості таких товарів (із зазначенням одиниці виміру) та їх вартості, самостійно визначеної ФОП. Облік товарних запасів здійснюється фізичною особою-підприємцем шляхом постійного внесення до Форми обліку інформації про надходження та вибуття товарів на підставі первинних документів, які є невід`ємною частиною такого обліку. ФОП, який здійснює діяльність у декількох місцях продажу (господарських об`єктах), веде облік товарних запасів також за кожним окремим місцем продажу (господарським об`єктом) на підставі первинних документів, які підтверджують отримання товарів такою ФОП.
З аналізу цієї норми вбачається, що ведення обліку товарних запасів ФОП на кожному місцем продажу (господарської одиниці) здійснюється на підставі первинних документів, які підтверджують отримання ним товару або безпосередньо в місці продажу та/або первинних документів на внутрішнє переміщення між ним як ФОП (податкова адреса) та її окремим місцем продажу - магазином.
Так, суд встановив, що позивачем під час перевірки, а також станом на дату розгляду справи суду не надано первинних документів, таких як договори комісії, акти приймання-передачі товарів на комісію відповідно до таких договорів, як і не зазначено місце такої передачі, або супровідні документи на третю особу перевізника, який здійснює доставку товару до місця приймання ювелірних виробів від постачальника (виробника), ТТН (рахунків фактури, прибутково-видаткових накладних); товарно-супровідні документи на внутрішнє переміщення ювелірних виробів на господарську одиницю.
А оскільки такі документи не було надано позивачем ні під час проведення фактичної перевірки, ні до заперечень на акт фактичної перевірки, ні до суду, то відповідно і у Формі позивача обліку щодо надходження товарів відсутній запис про такий первинний документ про отримання товарів від комітента, що і є порушення ведення такого обліку.
Первинні документи на внутрішнє переміщення товарів є невід`ємною частиною такого обліку. Первинні документи, на підставі яких внесено записи до Форми обліку, є обов`язковими додатками до такої форми. Внесення даних до Форми обліку щодо надходження товарів на підставі первинних документів здійснюється до початку їх реалізації.
Відповідно ж до статей 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ документ, який містить відомості про господарську операцію. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання (а раніше до змін обов`язковим реквізитом було і місце складання); назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо).
В свою чергу, акт приймання-передачі фіксує та підтверджує, в даному випадку, факт того, що дійсно відбулась передача товару з одного місця в інше та є при цьому документом первинного бухгалтерського обліку.
Згідно з п.п. 5 п. 3 розд. ІІ Порядку №496, вибуттям товарів для цілей цього Порядку, зокрема вважається внутрішнє переміщення товару між місцями продажу (господарськими об`єктами) та/або місцями зберігання (податкова адреса), що належать одному ФОП.
А тому, на переконання суду долученою позивачем накладною №К8 від 02.01.2024 на суму 651 926,00 грн (а.с. 59, яка не надавалась контролюючому органу на час проведення перевірки), не підтверджується внутрішнє переміщенням запасів на суму 1 425 483,00 грн підставі накладної №317 від 02.01.2024, згідно якої ФОП ОСОБА_1 є і відправником, і отримувачем (а.с. 60).
Отже, оскільки в підтвердження походження товарів, були відсутні первинні документи на товар, який знаходився у місці продажу, де здійснено перевірку, та які є невід`ємною частиною обліку такого товару, вказане є підставою встановлення факту не ведення позивачем обліку товарних запасів, які знаходилися у місці їх реалізації у магазині, де здійснював свою діяльність позивач, на час проведення фактичної перевірки.
Таким чином, в порушення положення п. 12 ст. 3 Закону №265/95-ВР позивач на початок проведення перевірки не надав контролюючому органу накладні та/або інші документи, що підтверджують походження товару та обліку у встановленому порядку товарних запасів, у зв`язку з чим відповідачем правомірно застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 100% вартості не облікованих товарів за цінами реалізації в сумі 1 425 483,00 грн.
Окрім цього, суд відхиляє доводи позивача про незаконне притягнення його до юридичної відповідальності за одне й те саме порушення встановленого законом порядку проведення розрахунків у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг (порушення пункту 12 частини першої статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»), оскільки згідно постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08.07.2024, долученої до матеріалів справи, позивача не притягнуто до відповідальності у зв`язку із закриттям провадження на підставі ст. 38, п. 7 ст. 247 КУпАП у справі щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 155-1 КУпАП (а.с. 99).
Підсумовуючи вищенаведене, суд вважає, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, з урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення та неупереджено.
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку відповідач діяв на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання, у зв`язку із чим позовні вимоги не підлягають до задоволення.
Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС України судом не вирішується.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Позивачу та відповідачу рішення надіслати через підсистему «Електронний суд».

Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ «Мої справи».

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Кафарський В.В.