Справа № 520/18991/23
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2024-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2024 р. Справа № 520/18991/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Курило Л.В.,

Суддів: Мельнікової Л.В. , Бегунца А.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Міжвідомчої комісіі з питань розгляду матеріалів про визнання УБД та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.06.2024, головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/18991/23

за позовом ОСОБА_1

до Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання УБД та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання УБД та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб ( далі - відповідач, Комісія, Мінветеранів), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту Міністерства у справах ветеранів України від 15 червня 2023 № 5/Ш/27/1 щодо відмови ОСОБА_1 як особі з інвалідністю II групи внаслідок війни в призначенні одноразової грошової допомоги відповідно до ч. 7 ст. 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту у розмірі 300 прожиткових мінімумів, установлених законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому ОСОБА_1 встановлено інвалідність;

- зобов`язати Міжвідомчу комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту Міністерства у справах ветеранів України призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до ч. 7 ст. 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту у зв`язку з встановленням ОСОБА_1 II групи інвалідності у розмірі 300 прожиткових мінімумів, установлених законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому ОСОБА_1 встановлено інвалідність;

- стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100 000 гривень завдану внаслідок прийняття Міністерством у справах ветеранів України щодо ОСОБА_1 протиправного рішення від 15 червня 2023 № 5/111/27/1.1;

- стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 20 000 гривень.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що він є особою з інвалідністю ІІ групи, яка відповідно до п. 11 ч. 2 ст. 7 Закону № від 3551-ХІІ та абз. 2 п. 2 Порядку № 336 належить до осіб з інвалідністю внаслідок війни, що підтверджується посвідченням інваліда війни ІІ групи серії НОМЕР_1 . Позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату одноразової грошової допомоги (ОГД) у зв`язку зі встановленням інвалідності, оскільки у судовому порядку встановлено, що позивач відноситься до числа осіб з інвалідністю внаслідок війни, які визначені п. 11 ч.2 ст. 7 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.06.2024 позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту Міністерства у справах ветеранів України від 15 червня 2023 р. № 5/Ш/27/1 щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з виявленням факту отримання ОСОБА_1 посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни з підстав, відмінних від значених в пунктах 11-14 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", відповідно до підпункту 2 пункту 4 розділу V Положення про міжвідомчу комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", затвердженого наказом Міністерства у справах ветеранів України від 26.02 2021 № 43, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.04.2021 за № 521/36143.

Зобов`язано Міжвідомчу комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту Міністерства у справах ветеранів України () повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до ч. 7 ст. 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, у зв`язку з встановленням ОСОБА_1 II групи інвалідності, у розмірі 300 прожиткових мінімумів, установлених законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому ОСОБА_1 встановлено інвалідність.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн за рахунок бюджетних асигнувань Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання УБД та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб Міністерства у справах ветеранів України.

Позивач, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення суду частково, а саме: в частині наданої судом першої інстанції в мотивувальній частині судового рішення оцінки права позивача на отримання одноразової грошової допомоги, зміненого судом способу судового захисту, а також відмови у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати ОСОБА_1 таким, що має право на призначення одноразової грошової допомоги відповідно до ч. 7 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" у розмірі 300 прожиткових мінімумів, установлених законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому ОСОБА_1 встановлено інвалідність; зобов`язати Міжвідомчу комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" Міністерства у справах ветеранів України призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до ч. 7 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" у зв`язку з встановленням ОСОБА_1 II групи інвалідності, у розмірі 300 прожиткових мінімумів, установлених законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому ОСОБА_1 встановлено інвалідність; стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100 000 грн завдану внаслідок прийняття Міністерством у справах ветеранів України щодо ОСОБА_1 протиправного рішення № 5/ІІІ/27/1 від 15 червня 2023.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.09.2020 у справі №520/4623/2020 не підтверджує факт призначення позивачу зазначеної у такому рішенні одноразової грошової допомоги та факт виплати такої допомоги. Вказує, що суд першої інстанції, ігноруючи його пояснення про неотримання ним одноразової грошової допомоги за вказаним рішенням, витлумачив на користь відповідача наявні у нього необґрунтовані сумніви. Зазначив, що відповідачем у рішенні від 15.06.2023 про відмову у призначенні позивачу грошової допомоги вказана підстава не наводилась в якості підстави для відмови, проте, незважаючи на це, судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення було надано помилкову оцінку прав позивача на отримання вказаної грошової допомоги. Вказав, що обраний судом спосіб захисту прав позивача не забезпечить ефективний захист його прав, оскільки існує ризик, що відповідач в черговий раз відмовить йому у призначенні допомоги, тому вважає, що належним способом захисту його прав буде саме зобов`язання виплатити йому одноразову грошову допомогу у розмірі 300 прожиткових мінімумів, установлених законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому ОСОБА_1 встановлено інвалідність. Вважає, що суд першої інстанції невмотивовано відмовив йому у відшкодуванні моральної шкоди.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати в частині визнання протиправним і скасування рішення Міжвідомчої комісії від 15.06.2023, зобов`язання розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини 7 статті 13 Закону № 3551-XII у зв`язку з встановленням ОСОБА_1 II групи інвалідності у розмірі 300 прожиткових мінімумів, установлених законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому ОСОБА_1 встановлено інвалідність та стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн за рахунок бюджетних асигнувань Міжвідомчої комісії. Просить ухвалити нове судове рішення, яким залишити без задоволення вказані позовні вимоги.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а саме те, що Законом № 3551-ХІІ не передбачена така правова підстава для надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, як рішення суду, неврахування даної підстави при прийнятті рішення свідчило б про перевищення відповідачем повноважень встановлених чинним законодавством. Також вказав, що Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради на підставі рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2020 у справі № 520/5780/2020 видало позивачу 03.03.2021 посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни II групи відповідно до статті 7 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, без зазначення у ньому на підставі якого пункту частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ йому було встановлено II групу інвалідності. Вказав, що судом першої інстанції при винесенні рішення здійснено аналіз справи № 520/4623/2020, однак не враховано, що відповідач не виступав стороною по даній справі, оскільки предмет позову не стосується прав та обов`язків відповідача. Крім того, зазначив, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що позивач скориставшись своїм правом вибору підстави отримання одноразової грошової допомоги реалізував його відповідно до Закону України Про міліцію, а в матеріалах справи відсутні докази того, що позивачу було відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги відповідно до Закону № 580-VIII та Порядку №850. Вказав, що відповідач частково погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сума, заявлена позивачем на відшкодування правничої допомоги є завищеною та зазначає, що навіть у випадку часткового задоволення позову, зменшена судом сума в 10 000 грн не має об`єктивного обґрунтування переліку вартості. Зазначив, що суд першої інстанції проігнорував доводи відповідача про недостатність аргументів та доказів для відшкодування співмірності витрат позивача на послуги правової допомоги.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просив залишити її без задоволення.

Відповідач не скористався правом надання відзиву на апеляційну скаргу позивача.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно зі ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, відзив на апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 з 15.06.2015 по 19.12.2017 проходив службу в органах податкової міліції на посаді першого заступника Головного управління ДФС у Харківській області.

З 13.09.2017 по 21.10.2017 позивач знаходився у складі сил та засобів, які залучалися та брали безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей.

Відповідно до довідки МСЕК від 03.05.2018 Серія 12 АЛА № 708262 після первинного огляду ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності з 17.04.2018, причина інвалідності зазначена : "захворювання, Так пов`язане з проходження військової служби" .

Після повторного огляду МСЕК згідно з довідкою від 03.04.2019 серії 12 AAA № 982137 позивачу підтверджено ІІ групу інвалідності з 02.04.2019 з причиною інвалідності: "захворювання, Так пов`язане із проходженням військової служби".

Для встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни ОСОБА_1 19.03.2020 звернувся до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради із відповідною заявою. За результатом розгляду заяви ОСОБА_1 відмовлено у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни. Позивач оскаржив вказане рішення суб`єкта владних повноважень до суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2020 у справі № 520/5780/2020 адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни. Зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради встановити ОСОБА_1 статус інваліда війни II групи та видати посвідчення інваліда війни II групи.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 30.12.2020 у справі № 520/5780/2020, апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради задоволено частково. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2020 по справі №520/5780/2020 скасовано в частині розподілу судових витрат про стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2020 року по справі № 520/5780/2020 залишено без змін.

03.03.2021 ОСОБА_1 отримав посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Після повторного огляду МСЕК згідно з довідкою від 07.06.2022 серії 12 ААВ № 326584 ОСОБА_1 підтверджено ІІ групу інвалідності з 07.06.2023, в якій зазначена причина інвалідності: "захворювання, Так пов`язано з проходженням військової служби, безстроково.

02.02.2022 ОСОБА_1 звернувся до Міністерства у справах ветеранів України (далі також - Мінветеранів) із заявою (вх. № Б-554 від 08.02.2022) про призначення і виплату одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із проходженням військової служби, в розмірі 100 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності (а.с. 92-95).

Листом від 05.04.2022 № 2415/09/09.3-22 Міністерство у справах ветеранів України надало відповідь, в якій ОСОБА_1 повідомлено, що відповідно до пункту 10 Порядку призначення та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності деяких категорій осіб відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2016 № 336 (далі - Порядок № 336), міжвідомча комісія розглядає подані документи, запитує інформацію в органах, уповноважених виплачувати одноразову грошову допомогу відповідно до інших законів, крім Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", стосовно виплати або невиплати такої допомоги особам, щодо яких здійснено запит, а також у разі потреби уточнює інформацію про осіб, стосовно яких подані документи, заслуховує пояснення таких осіб, свідків, представників державних органів місячний строк із дня надходження документів (уточненої інформації) приймає рішення про призначення одноразової грошової допомоги або рішення про відмову в її призначенні (а.с. 124-125).

Також Мінветеранів зазначено, що після надходження уточненої інформацій, на засіданні міжвідомчої комісії будуть розглянуті документи та прийнято відповідне рішення, про що позивача буде повідомлено додатково.

Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради листом від 05.08.2022 № 1315/02 надало відповідь на запит Мінветеранів від 05.04.2022 № 2416/09/09.3-22 щодо підстав встановлення ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та повідомило, що ОСОБА_1 встановлено статус особи з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2020 у справі № 520/5780/2020 (а.с. 126).

Міжвідомча комісія на своєму засіданні 22.09.2022 розглянула заяву ОСОБА_1 та прийняла рішення - протокол від 22.09.2022 № 5, додаток 4), яким відмовила в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з виявленням факту отримання ОСОБА_1 посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни з підстав, відмінних від зазначених в пунктах 11-14 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", відповідно до підпункту 2 пункту 4 розділу V Положення про міжвідомчу комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", затвердженого наказом Міністерства у справах ветеранів України від 26.02.2021 № 43, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.04.2021 за № 521/36143 (а.с. 128-129).

ОСОБА_1 19.01.2023 повторно звернувся до Мінветеранів із заявою від 19.01.2023 (вх. № Б-208 від 25.01.2023) щодо виплати одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням йому ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання пов`язаного із проходженням військової служби у розмірі 300 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня календарного року, в якому ОСОБА_1 встановлено інвалідність.

Мінветеранів листом від 27.02.2023 № 1598/1.1/4.3-/23 повідомило заявника, що відповідно до пункту 10 Порядку № 336 міжвідомча комісія розглядає подані документи, запитує інформацію в органах, уповноважених виплачувати одноразову грошову допомогу відповідно 20 інших законів, крім Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", стосовно виплати або невиплати такої допомоги особам, щодо яких здійснено запит, а також у разі потреби уточнює інформацію про осіб, стосовно яких подані документи, заслуховує пояснення таких осіб, свідків, представників державних органів і в місячний строк із дня надходження документів (уточненої інформації) приймає рішення про призначення одноразової грошової допомоги або рішення про відмову в її призначенні (а.с. 144-145).

Також Мінветеранів зазначило, що після надходження уточненої інформації, на засіданні міжвідомчої комісії будуть розглянуті документи та прийнято відповідне рішення, про що позивача буде повідомлено додатково.

Мінветеранів листом від 24.02.2023 № 1548/4/4.3-23 звернулось до Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради з клопотанням підтвердити чи спростувати інформацію про встановлення ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (а.с. 146-147).

Листом Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради від 14.03.2023 №651/02 повідомило, що позивачу встановлено статус особи з інвалідністю війни ІІ групи на виконання рішення Харківського окружного адміністративно суду від 01.07.2020 по справі № 520/5780/2020, яке набрало законної сили 30 грудня 2020 (а.с. 148-149).

19.05.2023 ОСОБА_1 звернувся до Мінветеранів зі скаргою на допущену бездіяльність, яка що полягала у не прийнятті остаточного рішення за результатом поданої ОСОБА_1 заяви від 19.01.2023 про виплату одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням інвалідності, у розмірі 300 кратного мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому заявнику встановлено інвалідність, та прийняти за результатом її розгляду рішення про призначення одноразової грошової допомоги або рішення про відмову у її призначенні (а.с. 150-153).

Міжвідомча комісія на своєму засіданні 15.06.2023 розглянула заяву ОСОБА_1 та прийняла рішення № 5/ІІІ/27/1, яким відмовила в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з виявленням факту отримання ОСОБА_1 посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни з підстав, відмінних від значених в пунктах 11-14 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", відповідно до підпункту 2 пункту 4 розділу V Положення про міжвідомчу комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", затвердженого наказом Міністерства у справах ветеранів України від 26.02 2021 № 43, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.04.2021 за № 521/36143 (а.с. 164).

Мінветеранів листом від 28.06.2023 № 5819/1.1/4.2-23 повідомлено ОСОБА_1 про прийняте 15.06.2023 міжвідомчою комісією рішення, а також надано відповідь на скаргу від 19.05.2023 (а.с. 165-166).

Позивач, не погодившись з рішенням Мінветеранів № 5/ІІІ/27/1 від 15.06.2023, звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення Міжвідомчої комісії від 15 червня 2023 № 5/ІІІ/27/1, суд першої інстанції дійшов висновку, що факт отримання ОСОБА_1 посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни на виконання рішення суду не нівелює віднесення позивача до числа осіб з інвалідністю внаслідок війни, які визначені п. 11 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551, тому використана відповідачем підстава для відмови позивачу у виплаті ОГД є необгрунтованою. При цьому вважав, що належним способом відновлення порушених прав позивача є зобов`язання Міжвідомчої комісії повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції, оцінивши рівень витрат позивача, враховуючи обставини часткового задоволення позовних вимог та заперечення відповідача проти задоволення клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов`язання Міністерства у справах ветеранів України призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 шляхом звернення до суду у межах справи № 520/4623/2020 вже було реалізовано його право на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності ІІ групи в розмірі 200 - кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до вимог частини шостої статті 23 Закону України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ "Про міліцію" перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII та Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності працівникам міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850, що свідчить про обрання позивачем на власний розсуд бажаної для нього ОГД.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 100 000 грн, суд першої інстанції виходив з того, що до матеріалів справи не надано достатніх та належних доказів обставин, які б свідчили про заподіяння позивачу моральних страждань внаслідок оскаржуваного рішення відповідача, наслідки таких страждань та причинно-наслідковий зв`язок між діями та наслідками.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційних скарг, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених ст. 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Щодо правомірності підстав прийняття відповідачем спірного рішення № 5/ІІІ/27/1 від 15.06.2023, колегія суддів зазначає наступне.

Міжвідомча комісія з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб діє на підставі Положення про міжвідомчу комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», затвердженого наказом Мінветеранів від 26 лютого 2021 року № 43 «Про затвердження Положення про міжвідомчу комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» затверджено (далі Положення № 43).

Положення № 43 визначає порядок створення, організації та роботи, основні функції та завдання Міжвідомчої комісії.

Згідно з п. 2 розділу І Положення № 43 Міжвідомчу комісію утворює Мінветеранів відповідно до п. 5 Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 413, п. 6 Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час надання волонтерської допомоги в районі проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, бойових дій та збройного конфлікту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 2015 року № 604, п. 7 Порядку призначення та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності деяких категорій осіб відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2016 року № 336, та п. 3 Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які виконували бойове (службове) завдання із захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в умовах безпосереднього зіткнення та вогневого контакту з військовими формуваннями інших держав і незаконними збройними формуваннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 березня 2020 року № 203.

Одним із основних завдань Міжвідомчої комісії є призначення одноразової грошової допомоги особам, зазначеним у п. п. 11-14 ч. 2 ст. 17 Закону № 3551, у зв`язку з встановленням інвалідності внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів (пп.6 п. 1 розділу ІІ Положення № 43).

Крім того, Міжвідомча комісія має право розглядати документи, надіслані особами, зазначеними в п.п. 11-14 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551 щодо призначення одноразової грошової допомоги; уточнювати інформацію про осіб, стосовно яких подано документи, заслуховувати пояснення цих осіб, свідків та представників державних органів; приймати рішення про призначення (відмову в призначенні) особам одноразової грошової допомоги, зазначеної у пп.пп.5, 6 п. 1 цього розділу; повертати документи щодо призначення одноразової грошової допомоги у разі, якщо інвалідність не пов`язана з обставинами, визначеними в п.п. 11-14 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551 (пп.пп.5, 6, 9, 13 п. 2 розділу ІІ Положення № 43).

Відповідно до п. 1 розділу V Положення № 43 рішення про призначення одноразової грошової допомоги в разі […] інвалідності внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання деяких категорій осіб відповідно до Закону № 3551 міжвідомча комісія приймає на підставі поданих […] особами, зазначеними в п. п. 11-14 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551, документів, визначених п. п. 7, 8 Порядку № 336.

Згідно з п. 2 розділу V Положення № 43 Міжвідомча комісія розглядає подані документи, запитує інформацію в органах, уповноважених виплачувати одноразову грошову допомогу відповідно до інших законів, крім Закону № 3551, стосовно виплати або невиплати такої допомоги особам, щодо яких здійснений запит, а також у разі потреби уточнює інформацію про осіб, стосовно яких подані такі документи, заслуховує пояснення таких осіб, свідків, представників державних органів і в місячний строк з дня надходження документів (уточненої інформації) приймає рішення про призначення одноразової грошової допомоги або про відмову в її призначенні за формою, наведеною в додатку 2 до цього Положення.

Відповідно до пп.7 п. 4 розділу V Положення № 43 Міжвідомча комісія відмовляє в призначенні одноразової грошової допомоги, зокрема, у разі виявлення факту призначення особі одноразової грошової допомоги відповідно до Закону (крім випадку, передбаченого абз.6 п. 6 Порядку № 336) або інших законів України.

Пунктом 6 розділу V Положення № 43 передбачено, що рішення міжвідомчої комісії про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги може бути оскаржене в судовому порядку.

Міжвідомча комісія складається з голови, який є представником Міністерства у справах ветеранів України, першого заступника голови, заступника голови, секретаря та інших членів міжвідомчої комісії (п. 1 розділу VІ Положення № 43).

Відповідно до п. 2 розділу VІ Положення № 43 до складу міжвідомчої комісії входять представники Міністерства у справах ветеранів України, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства юстиції України, Національної поліції України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони України, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної фіскальної служби України, Державної кримінально-виконавчої служби.

Персональний склад міжвідомчої комісії на підставі пропозицій міністерств, інших центральних органів виконавчої влади чи інших державних органів і представників громадських об`єднань, зазначених у п. 2 цього розділу, затверджується наказом Міністерства у справах ветеранів України (п. 3 розділу VІ Положення № 43).

Відповідно до п. 1 розділу VІІ Положення № 43 формою роботи міжвідомчої комісії є засідання, які проводять щонайменше один раз на місяць (за наявності документів для розгляду).

Згідно з п. 2 розділу VІІ Положення № 43 організацію проведення засідань міжвідомчої комісії здійснює Міністерство у справах ветеранів України.

Рішення міжвідомчої комісії ухвалюються відкритим голосуванням простою більшістю голосів членів міжвідомчої комісії, присутніх на засіданні (п. 5 розділу VІІ Положення № 43).

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 з 15.06.2015 по 19.12.2017 проходив службу в органах податкової міліції на посаді першого заступника ГУ ДФС у Харківській області. З 13.09.2017 по 21.10.2017 позивач знаходився у складі сил та засобів, які залучалися та брали безпосередню участь в АТО на території Донецької та Луганської областей.

Пунктом 356.1 статті 356 Податкового кодексу України встановлено, що держава гарантує правовий та соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їхніх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені ст.ст.20-23 Закону України "Про міліцію" та Законом України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист".

Частиною 6 статті 23 Закону України "Про міліцію" від 20.12.1990 року №565-XII, в редакції, яка діяла до 07.11.2015 року, визначено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

02 липня 2015 року прийнято Закон України "Про Національну поліцію" №580-VІІІ, який набрав чинності 07.11.2015. Пунктом 5 розділу ХІ "Прикінцевих та перехідних положень" Закону №580-VІІІ визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про міліцію".

В той же час, Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їхніх сімей" від 23.12.2015 № 900-VІІІ, який набрав чинності 29.12.2015, доповнено п.15 розділу ХІ Закону України "Про національну поліцію" №580-VІІІ абзацом третім такого змісту: право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію", зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Відтак, передбачені в Законі України "Про міліцію" гарантії соціального та правового захисту для працівників міліції продовжують поширювати свою дію на працівників податкової міліції та реалізуються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Отже, за колишніми працівниками міліції, а також податкової міліції, яким встановлено інвалідність внаслідок захворювання, що пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ, зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про міліцію".

У зв`язку з внесенням змін до статті 23 Закону України "Про міліцію", Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 850 від 21.10.2015, якою затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції (далі по тексту - Порядок №850).

Пунктом 2 постанови №850 визначено те, що особам, які до набрання чинності Законом України від 13 лютого 2015 р. № 208-VІІІ «Про внесення змін до статті 23 Закону України «Про міліцію» щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції», мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога призначається і виплачується відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року № 707.

Так, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.09.2020 у справі № 520/4623/2020 встановлено, що інвалідність ІІ групи ОСОБА_1 встановлено 03.05.2018 року з 17.04.2018 року, про що свідчать наявні в матеріалах справи копії довідок Харківської обласної МСЕК серії 12 ААА №708262 від 03.05.2018 року та серії 10 ААА № 017570 від 03.05.2018 року. Отже, право на отримання одноразової грошової допомоги у позивача виникло саме з цієї дати.

Враховуючи те, що право на отримання допомоги у позивача виникло після набрання чинності Законом № 208-VIII, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню Закон України «Про міліцію» в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 13 лютого 2015 року «Про внесення змін до статті 23 Закону України «Про міліцію» та постанова Кабінету Міністрів України №850, якими встановлено, що грошова допомога призначається і виплачується у разі установлення працівникові міліції ІІ групи інвалідності, в розмірі 200 - кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

Так, відповідно до пункту 2 Порядку № 850 днем виникнення права на отримання грошової допомоги є: у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Згідно з підпунктом 2 пункту 3 Порядку № 850 грошова допомога призначається і виплачується у разі: установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі: 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Крім того, згідно з частиною 7 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-XII (далі - Закон №3551-XII) особам, зазначеним у пунктах 11-14 частини другої статті 7 цього Закону, за рахунок коштів державного бюджету призначається і виплачується одноразова грошова допомога у зв`язку з встановленням інвалідності у розмірі, визначеному підпунктом «б» пункту 1 статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Якщо особа у зв`язку із встановленням інвалідності одночасно має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією частиною, та одноразової грошової допомоги відповідно до інших законів України, виплата грошових сум здійснюється за однією з підстав за вибором такої особи. Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 11-13 частини другої статті 7 Закону №3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа:

- військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовців військових прокуратур, осіб рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейських, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України та стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, а також працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися до забезпечення проведення антитерористичної операції, до забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях і стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах та у період її проведення;

- осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, за умови, що в подальшому такі добровольчі формування були включені до складу Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Національної гвардії України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів;

- осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, але в подальшому такі добровольчі формування не були включені до складу Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Національної гвардії України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів, і виконували завдання антитерористичної операції у взаємодії із Збройними Силами України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Національною гвардією України та іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами.

Таким чином, з правового аналізу вищезазначених норм права випливає, що особа має право на отримання ОГД у разі отримання нею одного зі статусів, які перелічені у пунктах 11-13 частини другої статті 7 Закону №3551-XII.

Як убачається із рішення Міжвідомчої комісії від 15.06.2023, ОСОБА_1 відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з виявленням факту отримання ним посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни з підстав, відмінних від значених в пунктах 11-14 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", відповідно до підпункту 2 пункту 4 розділу V Положення про міжвідомчу комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", затвердженого наказом Міністерства у справах ветеранів України від 26.02.2021 № 43, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.04.2021 за № 521/36143.

З листів УПСЗН Шевченківського району ХМР від 05.08.2022 № 1315/02 та від 14.03.2023 № 651/02 встановлено, що статус інваліда війни ІІ групи ОСОБА_1 встановлено саме на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2020 у справі № 520/5780/2020, а не тому що позивач відноситься до кола осіб з інвалідністю внаслідок війни, які перелічені у пунктах 11-13 частини другої статті 7 Закону №3551-XII (а.с. 126, 148).

Відповідно до мотивувальної частини рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2020 у справі № 520/5780/2020, яке набрало законної сили, ОСОБА_1 відноситься до числа осіб з інвалідністю внаслідок війни, які визначені п. 11 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551 з огляду на що підтверджено право ОСОБА_1 на отримання статусу особи з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни (інваліда війни) (а.с. 105).

На виконання вказаного рішення суду 03.03.2021 ОСОБА_1 отримав посвідчення особи з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Відтак, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції, що факт отримання ОСОБА_1 посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни на виконання рішення суду не нівелює віднесення позивача до числа осіб з інвалідністю внаслідок війни, які визначені п. 11 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551, тому використана відповідачем підстава для відмови позивачу у виплаті ОГД є необгрунтованою.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту Міністерства у справах ветеранів України від 15 червня 2023 № 5/Ш/27/1 щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з виявленням факту отримання ОСОБА_1 посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни з підстав, відмінних від визначених в пунктах 11-14 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", відповідно до підпункту 2 пункту 4 розділу V Положення про міжвідомчу комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", затвердженого наказом Міністерства у справах ветеранів України від 26.02.2021 № 43, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.04.2021 за № 521/36143 є безпідставним та підлягає скасуванню.

Доводи відповідача про те, що Законом № 3551-ХІІ не передбачена така правова підстава для надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, як рішення суду, а неврахування даної підстави при прийнятті рішення свідчило б про перевищення відповідачем повноважень, встановлених чинним законодавством, колегія суддів відхиляє та зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2020 у справі № 520/5780/2020 набрало законної сили, та є обов`язковим до виконання.

Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_1 відноситься до числа осіб з інвалідністю внаслідок війни, які визначені п. 11 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551 (а.с. 105), з огляду на що підтверджено право ОСОБА_1 на отримання статусу особи з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни (інваліда війни).

Щодо права позивача на отримання одноразової грошової допомоги, колегія суддів зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2016 року №336 затверджено Порядок призначення та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності деяких категорій осіб відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», який визначає механізм призначення та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час участі в антитерористичній операції, деяких категорій осіб (далі - одноразова грошова допомога) (далі - Порядок №336).

У пункті 2 Порядку №336 зазначені особи, які є одержувачами одноразової грошової допомоги.

Згідно з підпунктом 4 Порядку №336, у разі коли одержувачі одноразової грошової допомоги одночасно мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", та одноразової грошової допомоги відповідно до інших законів, виплата грошових сум здійснюється за однією з підстав за вибором одержувача одноразової грошової допомоги.

Пунктом 17 Порядку № 336 передбачено, що призначення та виплата одноразової грошової допомоги не проводиться:

1) якщо загибель (смерть) осіб, зазначених у підпункті 1 пункту 3 цього Порядку, або інвалідність осіб, зазначених в абзацах другому, третьому, четвертому та п`ятому пункту 2 цього Порядку, є наслідком:

- вчинення ними злочину або адміністративного правопорушення;

- вчинення ними дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;

- навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім факту доведення особи до самогубства, встановленого судом);

- подання неправдивих відомостей для призначення та виплати одноразової грошової допомоги;

2) у разі отримання від органів, уповноважених виплачувати одноразову грошову допомогу відповідно до інших законів, крім Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», інформації стосовно призначення такої допомоги особам, щодо яких здійснено запит;

3) у разі подання заяви особою, якій вже призначено одноразову грошову допомогу відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», крім випадку, передбаченого абзацом шостим пункту 6 цього Порядку.

Колегія суддів звертає увагу на те, що подібні правовідносини були предметом розгляду у Верховному Суді. Зокрема, у постанові від 12.04.2023 у справі № 440/2563/22 Верховний Суд дійшов наступного висновку:

«норми Порядку № 336 у своїй сукупності вказують на те, що одноразова грошова допомога згідно з частиною сьомою статті 13 Закону № 3551-ХІІ може бути призначена лише у тому випадку, якщо особа не реалізувала свого права на одноразову грошову допомогу відповідно до інших законів.

У разі, якщо особі було призначено і виплачено одноразову грошову допомогу на підставі іншого закону, то в разі встановлення вищої групи інвалідності, право на отримання такої допомоги в більшому розмірі реалізується на підставі того ж нормативно-правового акта, за яким таку допомогу було призначено вперше».

Наведений висновок є застосовним до спірних правовідносин, підстав для відступу від нього колегія суддів не вбачає.

Судовим розглядом встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.09.2020 у справі № 520/4623/2020, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області, Державної фіскальної служби України, Головного управління Державної податкової служби у Харківській області, Державної податкової служби України про визнання протиправними відмови, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів задоволено частково.

Визнано протиправною відмову Державної фіскальної служби України ОСОБА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , у затвердженні висновку про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням II групи інвалідності, оформлену листом від 13.03.2020 року за № 696/7/99-99-04-04-02-17.

Зобов`язано Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області надіслати до Державної фіскальної служби України висновок про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до вимог частини шостої статті 23 Закону України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ "Про міліцію" перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII та Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності працівникам міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850.

Зобов`язати Державну фіскальну службу України затвердити висновок про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням II групи інвалідності в розмірі 200 - кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до вимог частини шостої статті 23 Закону України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ "Про міліцію" перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII та Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності працівникам міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850.

З метою з`ясування обставин фактичного отримання/неотримання ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням II групи інвалідності, ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 22.02.2024 по справі № 520/18991/23 зобов`язано ОСОБА_1 , Державну фіскальну службу України, Міжвідомчу комісію з питань розгляду матеріалів про визнання УБД та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб Міністерства у справах ветеранів України надати документально підтверджені пояснення щодо обставин фактичного отримання/неотримання ОСОБА_1 на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.09.2020 року по справі №520/4623/2020 одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням II групи інвалідності.

На виконання вказаної ухвали Мінветеранів надало пояснення (вх. № 01-26/21937/24), в яких повідомило суд, що Мінветеранів листом від 10.02.2022 № 1619/02/09.1-22 зверталось до ліквідаційної комісії Державної фіскальної служби України з проханням надати інформацію про призначення та виплату (відмову у виплаті) ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням інвалідності під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, однак відповіді не отримало.

Представник позивача на виконання вказаної ухвали суду надав пояснення та вказав, що одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.09.2020 року по справі № 520/4623/2020 він не отримав, тому і звернувся до суду з цим позовом.

Колегія суддів зазначає, що доказів призначення та отримання ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності відповідно до Закону України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ "Про міліцію" перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII та Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності працівникам міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850 матеріали справи не містять, сторонами не надано.

Таким чином, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 шляхом звернення до суду у межах справи № 520/4623/2020 уже було реалізовано його право на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності ІІ групи.

Щодо обрання належного способу відновлення порушених прав позивача, колегія суддів зазначає, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Відповідно до п.п. 2, 4 та 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Також суд керується приписами ч. 4 ст. 245 КАС України, за змістом якої у разі визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Судовим розглядом встановлено, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги як особа з інвалідністю II групи внаслідок війни відповідно до ч. 7 ст. 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту у розмірі 300 прожиткових мінімумів, установлених законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому ОСОБА_1 встановлено інвалідність, проте, відповідач протиправно відмовив йому у призначенні вказаної одноразової грошової допомоги.

У даному випадку колегія суддів дійшла висновку, що зобов`язання Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту Міністерства у справах ветеранів України призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до ч. 7 ст. 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту у зв`язку з встановленням ОСОБА_1 II групи інвалідності, у розмірі 300 прожиткових мінімумів, установлених законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому ОСОБА_1 встановлено інвалідність, є достатнім та належними способом захисту порушеного права позивача.

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000 грн, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 ст. 22 Цивільного кодексу України (ЦК України) визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Отже, під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Крім того, ст. 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Так, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

Колегія суддів звертає увагу на те, що для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14, від 20.02.2018 року у справі №818/1394/17.

У своїх постановах Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, експертні висновки тощо.

Безспірно, порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають психологічне напруження, розчарування та незручності, негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, вагомості наслідків.

Саме тому, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Як вбачається з матеріалів справи, наявність моральної шкоди позивач обґрунтовує тим, що він потерпає від порушення сну та психологічних негативних переживань викликаних прийняттям відповідачем щодо нього оскаржуваного протиправного рішення.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку існування зазначених обставин не може безумовно вважатися завданням особі моральної шкоди. При цьому, зібраними у справі доказами неможливо встановити причинно-наслідковий зв`язок між будь-якими моральними стражданнями позивача та фактом прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.

Відтак, колегія вважає правомірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями ст. 139 КАС України передбачено стягнення судових витрат стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 134 КАС України).

Згідно з ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Відповідно до ч. 6 ст. 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 134 КАС України).

Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Таким чином, до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься у постанові Верховного Суду від 31.07.2018 року по справі № 820/4263/17.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що між позивачем та адвокатським об`єднанням "НЕОФЕЛІС ЛО ГРУП" укладено договір №б/н від 28.06.2023 року про надання правової допомоги.

Відповідно до умов договору адвокатське об`єднання зобов`язується надавати правову допомогу Клієнту, пов`язану з визнанням протиправним га скасуванням рішення Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту Міністерства у справах ветеранів України від 15 червня 2023 р. № 5/ІІІ/27/ 1 щодо відмови Клієнту як особі з інвалідністю II групи внаслідок війни в призначенні одноразової грошової допомоги відповідно до ч. 7 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, а також стягнення моральної шкоди спричиненої прийняттям протиправного рішення, на умовах та в порядку, що визначені цим Договором, а Клієнт зобов`язується оплатити надану правову допомогу та фактичні витрати, необхідні для виконання цього Договору.

Пунктом 3.2.1 Договору визначено, що за надання правової допомоги за цим Договором Клієнт сплачує гонорар відповідно до наданих Адвокатським об`єднанням рахунків.

Пунктом 3.2.2. Договору визначено, що гонорар сплачується клієнтом на умовах попередньої оплати.

Пунктом 3.2.3. Договору визначено, що розмір гонорару не залежить від досягнутих Адвокатським об`єднанням результатів надання правової допомоги.

Пунктом 3.2.4. Договору визначено, що гонорар сплачується в безготівковій формі на вказані банківські реквізити Адвокатського об`єднання.

Пунктом 3.2.5. Договору визначено, що до суми гонорару не входять фактичні витрати, понесені Адвокатським об`єднанням під час надання правової допомоги, оплата роботи фахівців, чиї висновки запитуються Адвокатським об`єднанням, перекладу та нотаріального посвідчення документів тощо.

Пунктом 3.2.6. Договору визначено, що оплата фактично понесених витрат здійснюється шляхом авансування або оплати по факту з урахуванням принципів пропорційності, розумності та справедливості.

Таким чином, загальна вартість Договору визначається, як сума вартості правової допомоги у вигляді гонорару, наданої відповідно до погоджених сторонами замовлень. За результатами надання правової допомоги відповідно до Договору Адвокатське об`єднання видало Позивачу рахунок, із зазначенням суми, що підлягає оплаті.

Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг та детального опису від 04.10.2023 року до Договору про надання правової допомоги від 28.06.2023 року адвокатом на користь клієнта надано обсяг юридичних послуг, вартість яких складає 20 000 грн.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач надав: договір про надання правової допомоги б/н від 28.06.2023, ордер на надання правничої правової допомоги серії АЕ № 1211772 та свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю представника позивача № 2461, акт б/н приймання - передачі надання послуг від 04.10.2023 відповідно до Договору про надання правової допомоги на загальну суму 20000 грн, рахунок на оплату № 40 від 05.07.2023 на суму 20 000 грн, детальний опис послуг, та копію квитанції за сплату юридичних послуг від 05.07.2023року на суму 20 000 грн.

Згідно з ч.2 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 15 лютого 2022 року у справі №280/569/21, що враховується судом при вирішенні питання відшкодування понесених позивачем витрат на правничу допомогу.

Також, Верховний Суд в постанові від 03 березня 2021 року у справі №640/18964/17 зазначив, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

В той час, при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268) (постанова Верховного Суду від 15 лютого 2022 року у справі №280/569/21).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Вищевказаний висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного суду, висловленою в постанові від 23.04.2019 року по справі №826/9047/16.

Отже, враховуючи предмет позову та конкретні обставини справи, суті виконаних послуг в рамках договору про надання правової допомоги, враховуючи доводи відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що заявлена до відшкодування сума витрат на оплату послуг з професійної правничої допомоги 20 000 грн є надмірною.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з урахуванням принципу справедливості і незначної складності справи, обсяг опрацьованого адвокатом матеріалу, стягненню з відповідача підлягають витрати на правову допомогу у сумі 10 000 грн.

Доводи апеляційної скарги позивача частково спростовують висновок суду першої інстанції в частині наявності у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги як особи з інвалідністю II групи внаслідок війни відповідно до ч. 7 ст. 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту у розмірі 300 прожиткових мінімумів, установлених законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому ОСОБА_1 встановлено інвалідність та обрання належним способом захисту прав позивача зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до ч. 7 ст. 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, у зв`язку з встановленням ОСОБА_1 II групи інвалідності, у розмірі 300 прожиткових мінімумів, установлених законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому ОСОБА_1 встановлено інвалідність, а тому в цій частині рішення суду підлягає зміні.

Доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду не спростовують.

Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Підпунктами 1, 3, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначено, що підставами для зміни судового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною 4 ст. 317 КАС України визначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.06.2024 у справі №520/18991/23 підлягає зміні, шляхом викладення абзацу третього резолютивної частини в наступній редакції: зобов`язати Міжвідомчу комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту Міністерства у справах ветеранів України призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до ч. 7 ст. 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту у зв`язку з встановленням ОСОБА_1 II групи інвалідності, у розмірі 300 прожиткових мінімумів, установлених законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому ОСОБА_1 встановлено інвалідність. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання УБД та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.06.2024 по справі № 520/18991/23 - змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини в наступній редакції:

"Зобов`язати Міжвідомчу комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту Міністерства у справах ветеранів України призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до ч. 7 ст. 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту у зв`язку з встановленням ОСОБА_1 II групи інвалідності, у розмірі 300 прожиткових мінімумів, установлених законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому ОСОБА_1 встановлено інвалідність."

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.06.2024 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Курило
Судді Л.В. Мельнікова А.О. Бегунц