Справа № 120/678/24
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2024-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/678/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Крапівницька Н. Л.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

28 жовтня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Матохнюка Д.Б. Гонтарука В. М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив:

- визнати протиправною відмову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлену листом №3244 від 28.07.2023 року, в оформленні відстрочки від призову під час мобілізації на підставі абзацу 12 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 оформити відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 12 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Вивчивши матеріали справи, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Позивач 17.07.2023 року звернувся до відповідача із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз. 12 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» у зав`язку із тим, що він зайнятий постійним доглядом за особою, яка за висновком ЛКК потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

За результатами розгляду заяви позивача листом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 за вихідним № 3244 від 28.07.2023 року в оформленні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абзацу 12 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» відмовлено, оскільки надані позивачем документи підтверджують виключно наявність у ОСОБА_2 потреби у постійному догляді, але не дають підстав стверджувати про наявність необхідності саме у позивача здійснювати такий догляд.

Позивач, не погодившись із такою відмовою, звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що умовою для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації в розумінні абзацу 12 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» є, окрім наявності осіб, які потребують постійного догляду, підтвердженого висновком лікарсько-консультативної комісії, ще й відсутність інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Надаючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, колегія суддів враховує наступне.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі Закон № 2232-ХІІ), частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною третьою статті 1 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

За приписами частини сьомої статті 1 Закону № 2232-ХІІ виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Пунктом 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154, передбачено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану, який діє й на час апеляційного перегляду справи.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні встановлює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі Закон № 3543-ХІІ, застосовується судом у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), який також визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Відповідно до частини п`ятої статті 22 Закону № 3543-ХІІ призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Статтею 22 Закону № 3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Статтею 23 Закону № 3543-ХІІ передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

Частиною 1 статті 23 Закону № 3543-ХІІ визначено зокрема, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації особи, зайняті постійним доглядом за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Отже, зі змісту зазначеної норми законодавства вбачається, що особою мають бути дотримані дві обставини для відстрочки від призову під час мобілізації за вказаною підставою, а саме: 1) особа зайнята постійним доглядом за особою з інвалідністю II групи; 2) у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Як свідчать матеріали справи, позивач звернувся до відповідача із заявою в якій просив надати йому відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації у зв`язку із тим, що він зайнятий постійним доглядом за своїм дідусем, а інші особи, які можуть здійснити такий догляд, відсутні.

При цьому, позивач вказує на те, що необхідність такого догляду підтверджена висновком лікарсько-консультативної комісії №3 від 10.01.2023, виданим комунальним підприємством «Ладижинський міський ЦПМСД».

У відповідь на цю заяву відповідач відмовив позивачу у наданні відстрочки від призову на військову службу з підстав того, що надані позивачем документи підтверджують виключно наявність у ОСОБА_2 потреби у постійному догляді, але не дають підстав стверджувати про наявність необхідності саме у позивача здійснювати такий догляд.

Наразі питання розгляду довідки №3 від 10.01.2023, виданої Комунальним підприємством «Ладижинський міський ЦПМСД», як належного і достатнього документа для підтвердження того, що дідусь позивача потребує постійного догляду, не є предметом апеляційного оскарження.

На підставі аналізу матеріалів справи та позицій сторін, викладених в апеляційній скарзі та у відзиві на скаргу, колегія суддів доходить до переконання, що на стадії апеляційного перегляду справи суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до перевірки висновку суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено факту наявності саме у нього потреби здійснення постійного догляду за дідусем, який за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду.

Надаючи оцінку вказаному питанню судова колегія враховує наступне.

Як було достеменно встановлено судом першої інстанції та не заперечується позивачем, відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 13.05.1985 року батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, 01 травня 1984 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 , прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_5 », номер актового запису 36.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_7 .

ОСОБА_2 розірвав шлюб з ОСОБА_7 13.03.1985 року.

ОСОБА_2 одружився ІНФОРМАЦІЯ_3 з ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 від 23.10.2002 року Ладижинським відділом реєстрації актів громадянського стану Вінницької області.

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 05.08.2019 року.

ОСОБА_2 проживає разом з онуком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади.

В свою чергу, згідно наданих позивачем документів слідує, що у ОСОБА_2 є донька - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при цьому позивачем не було надано жодних документів, що підтверджували б об`єктивну неможливість ОСОБА_9 здійснювати постійний догляд за своїм батьком - ОСОБА_2 . Вказаних доказів не долучено і до матеріалів апеляційної скарги.

Згідно ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватись про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до ст. 202 Сімейного кодексу України, повнолітні діти зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги.

Як слушно зауважив суд першої інстанції, обов`язок повнолітніх дітей утримувати батьків чинним законодавством не пов`язується з працездатністю дітей і їх можливістю надавати батькам матеріальну допомогу та виникає на підставі сукупності наступних умов: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); непрацездатність матері, батька (тобто вони є особами, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" або особами з інвалідністю); потреба матері, батька в матеріальній допомозі.

Стосовно наявної в матеріалах справи нотаріально завіреної заяви діда позивача про те, що його онук - ОСОБА_1 , здійснює за ним постійний сторонній догляд, суд першої інстанції вірно зауважив, що остання не звільняє його працездатних дітей від обов`язку утримувати його.

Таким чином, з урахуванням наведених правових норм, суд апеляційної інстанції вважає, що у першу чергу саме на дітей законом покладено обов`язок утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги, а також піклуватися про батьків похилого віку, подавати їм допомогу і підтримку, в разі необхідності здійснювати догляд за ними.

Враховуючи те, що у відповідача не було правових та фактичних підстав для надання позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, яка оголошена 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 69/2022 від 24 лютого 2022 року, у відповідності до абзацу 12 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", з огляду на те, що позивач не надав доказів відсутності інших осіб, які можуть здійснювати догляд за ОСОБА_2 , апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, судова колегія враховує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Матохнюк Д.Б. Гонтарук В. М.