Справа № 600/1579/24-а
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2024-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

29 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 600/1579/24-а

адміністративне провадження № К/990/40345/24

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Блажівської Н.Є., перевіривши касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування рішення, визнання протиправним дій,

УСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі також - Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Чернівецькій області від 20 лютого 2024 року №000001457/Ж10/24-13-07-04 та визнати дії заступника начальника Головного управління ДПС у Чернівецькій області Загарюка Миколи Васильовича , що полягають у прийнятті податкового повідомлення-рішення від 20 лютого 2024 року №000001457/Ж10/24-13-07-04, протиправними.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 9 травня 2024 року адміністративний позов задоволено у повному обсязі.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції вказав, що:

- в наказі відсутні будь-які посилання на конкретні підстави призначення перевірки, окрім звичайного посилання на норми, що регулюють питання призначення перевірки;

- посилання на відповідну службову записку відсутнє у оскаржуваному наказі;

- службова записка створена виключно за рахунок аналізу наявної у ГУ ДПС в Чернівецькій області податкової інформації, при цьому жодна інша інформація, яка наявна та/або отримана від державних органів, органів місцевого самоврядування, суб`єктів приватного права не використовувалась;

- як за формою, так і за змістом службова записка суперечить положенням Методичних рекомендацій щодо порядку взаємодії між підрозділами органів державної податкової служби при організації, проведенні та реалізації матеріалів перевірок платників податків, затверджених наказом Державної податкової служби України від 4 вересня 2020 року №470;

- визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення в повній мірі відновлює порушене право позивача і субсидіарно визнати протиправними дії начальника немає потреби.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року (повний текст постанови складено та підписано 25 вересня 2024 року) рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 9 травня 2024 року скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволені позову відмовлено.

Суд апеляційної інстанції вказав, що:

- лише сам факт того, що в наказі про призначення перевірки не вказано конкретних обставин, які охоплюються положеннями пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, не могло вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення;

- Позивач не надав на початок проведення перевірки документи, що підтверджують облік та походження товарних запасів, які на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).

22 жовтня 2024 року засобами поштового зв`язку до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року, у якій скаржник просить скасувати оскаржувану постанову, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 9 травня 2024 року - залишити в силі.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за цією касаційною скаргою суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -також - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно із частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Системний аналіз частини четвертої статті 328 КАС України і пункту 4 частини другої статті 330 КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Так, обов`язковою умовою при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: норми матеріального права, яка неправильно застосована судами; постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Якщо касаційна скарга подається на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається: норма матеріального права, яка неправильно застосована судом апеляційної інстанції; постанови Верховного Суду, у якій викладено висновок щодо правильного застосування норми права, від якого належить відступити; вмотивоване обґрунтування необхідності такого відступу; висновку, який на думку скаржника, відповідає правильному тлумаченню і застосуванню цієї норми.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України у ній вказуються: норма матеріального права, яка неправильно застосована судом апеляційної інстанції, висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; висновок апеляційного суду, який на переконання скаржника є неправильним; у чому полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права; як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.

Подаючи ж касаційну скаргу на підставі пунктів 1-3 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник повинен вказати норми права, які, на його думку, неправильно застосовані судами, й врегульовують саме спірні правовідносини, а питання щодо їх застосування стояло перед судами попередніх інстанцій.

Також обов`язковою умовою при оскарженні судових рішень на підставі пунктів 1 і 2 частини четвертої статті 328 КАС України є подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга).

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінку судами їх сукупності не можна вважати подібністю правовідносин.

Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.

У поданій касаційній скарзі, скаржник, як на підставу для касаційного оскарження судових рішень, посилається, зокрема, на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України й стверджує про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду.

Так, представник Позивача покликається на те, що під час апеляційного розгляду наголошував на відсутності у особи, яка підписала апеляційну скаргу, відповідних повноважень. З посиланням на висновки Верховного Суду у справах №160/32602/23, №440/12856/23, №420/25227/23, №320/16583/23 стверджує, що інститут самопредставництва не передбачає обмежень у діях особи, яка представляє інтереси юридичної особи або суб`єкта владних повноважень в порядку самопредставництва. А тому обмеження в частині визнання, відкликання, відмови від позову, апеляційних, касаційних скарг не дає право діяти в порядку самопредставництва. З урахуванням цього стверджує про не розгляд (неналежний розгляд) апеляційним судом у визначений КАС України спосіб його клопотання про закриття апеляційного провадження.

Разом з тим, Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 440/14831/23 відступив від відповідних висновків про те, що за умови обмеження в ЄДР певних повноважень особа (працівник), яка вчиняє дії від імені юридичної особи, не може уважатися такою, що діє в порядку самопредставництва юридичної особи, та виснував, що обмеження повноважень в ЄДР (зокрема, щодо права відмови, відкликання, визнання позову, відмови, відкликання апеляційних, касаційних скарг тощо) особи (працівника), яка вчиняє дії від імені юридичної особи, не спростовує можливості діяти такій особі в порядку самопредставництва від імені юридичної особи (суб`єкта владних повноважень).

Суд повторно звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

З огляду на те, що Верховний Суд відступив від висновків, які наведені у справах, на які покликається представник Позивача у касаційній скарзі, його доводи про нерозгляд (неналежний розгляд) клопотання про закриття апеляційного провадження судом апеляційної інстанції у наведеному ним контексті не можна визнати належним обґрунтуванням передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України підстави касаційного оскарження.

Також представник покликається на залишення поза увагою апеляційним судом наявності в матеріалах справи доказів, а саме документів, що підтверджують походження товарних запасів, й стверджує, що суд апеляційної інстанції у цьому контексті не врахував висновків Верховного Суду, наведених у постановах у справах №640/966/20, №200/6156/20-а.

Верховний Суд, аналізуючи підставу касаційного оскарження судового рішення, передбаченунаведеним вище пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС країни, виходить з того, що при встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на встановлені судами обставини справи. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних нормативно-правових актів.

Як підтверджується змістом постанов Верховного Суду у справах №640/966/20, №200/6156/20-а, при формуванні відповідних правових висновків предметом аналізу у них виступали податкові повідомлення-рішення, прийняті за результатами документальних перевірок, а не фактичної як у цій справі, й порушення, які покладені в основу нарахувань грошових зобов`язань, були обумовлені іншими обставинами, аніж у цій справі.

Посилання на практику Верховного Суду без доведення подібності правовідносин у справах не є свідченням застосування норм матеріального права судами попередніх інстанцій у цій справі без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Це саме стосується й посилань представника Позивачана постанову від 24 вересня 2024 року у справі №320/8742/22, висновки в якій стосувались застосування підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України. Тоді як у цій справі наказ винесений на підставі підпунктів 80.2.2 та 80.2.7 пункту 80.2 статті 80 ПК України, які визначають відмінні підстави для проведення фактичної перевірки.

Так, загальні підходи щодо застосування підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду продемонстрував у постанові від 26 березня 2024 року у справі №420/9909/23. Відповідно до правових висновків, наведених у пунктах 58 та 59 цієї постанови:

«У спорах цієї категорії перевірці підлягають як питання наявності обґрунтованих підстав для призначення перевірки, так і дотримання контролюючим органом вимог абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України під час оформлення рішення про призначення перевірки у формі наказу, їх узгодженість між собою. У випадку наявності обґрунтованих підстав для призначення фактичної перевірки, не можна вважати протиправним наказ про її призначення, у якому наявне покликання на вимоги підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України, але не розкрито зміст наявної/отриманої інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування про можливі порушення податкового законодавства, не конкретизовано норми права, які ймовірно порушив платник, із зазначенням доказів такого порушення. Покликання у наказі на підпункт 80.2.2 пункт 80.2 статті 80 ПК України, що утримує в собі весь спектр необхідних елементів для визначення підстави для призначення перевірки (як правової, так і фактичної), можна вважати мінімально допустимим обсягом інформації в розумінні абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України. Тому відсутні підстави вважати, що такий наказ породжує його неоднозначне трактування та/або невизначеність із фактичною підставою перевірки. Тому такий наказ не можна вважати протиправним.

Отже, якщо правовою підставою для проведення перевірки є відповідний підпункт пункту 80.2 статті 80 ПК України, якій містить лише одну фактичну підставу для цього, то зазначення у наказі лише цього підпункту без розкриття його змісту та деталізації обставин не є істотним недоліком наказу, який давав би підстави вважати його протиправним».

У постанові від 18 грудня 2018 року у справі №820/4895/18, яка прийнята до формування підходів у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду, на яку покликається представник Позивача, Верховний Суд правових висновків не формував. У тому аспекті, про який зазначено у касаційній скарзі, Верховний Суд вказав лише на фактичну сукупність обставин, що свідчить про протиправність наказу про проведення перевірки саме у тій справі.

Посилання ж представника Позивача на висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 17 червня 2020 року у справі №818/82/17, суд не може прийняти до уваги, оскільки така відсутня в Єдиному державному реєстрі судових рішень, а зазначений у касаційній скарзі обсяг інформації щодо цієї постанови не дає можливості, навіть якщо Позивач допустив описку у касаційній скарзі, ідентифікувати таку.

Стверджуючи про неврахування апеляційним судом процедури проведення контрольної розрахункової операції представник Позивача у касаційній скарзі зазначає про неврахування апеляційним судом висновку про те, що проведення контрольної розрахункової операції з порушенням встановленого порядку, без належного документального оформлення, є підставою для визнання дій контролюючого органу неправомірними. Наголошує, що такий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 805/3809/16-а.

Проте Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 805/3809/16-а такого висновку не формував.

З урахуванням цього в сукупності відсутні підстави вважати, що Позивач з дотриманням вимог КАС України обґрунтував передбачену пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України підставу касаційного оскарження.

Також представник Позивача стверджував про порушення апеляційним судом норм процесуального права з посиланням на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України у поєднанні з частинами другою та третьою статі 353 КАС України.

Суд для цілей належного розуміння норм процесуального права предстаником Позивача вважає за необхідне зазначити, що пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України є відсильною нормою до частин другої і третьої статті 353 КАС України.

Так, відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо:

1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу; або

2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або

3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи;

4) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Згідно з частиною 3 другої статті 353 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд, якщо:

1) справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави його відводу обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою;

3) справу розглянуто адміністративними судами за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою;

4) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі;

5) судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені в судовому рішенні;

6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;

7) судове рішення ухвалено судом з порушенням правил юрисдикції (підсудності), визначених статтями 20, 22, 25-28 цього Кодексу.

Отже, частини друга та третя статті 353 КАС України окремими пунктами визначають конкретні чітко визначені випадки порушення норм процесуального права, які є підставою касаційного оскарження судових рішень.

Позивач не визначив конкретного пункту (пунктів) частин другої та третьої статі 353 КАС України, який (які) є підставою (підставами) касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначається підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню.

На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування рішення, визнання протиправним дій повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Копію даної ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя Н.Є. Блажівська