Справа № 380/841/24
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2024-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/841/24 пров. № А/857/9963/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізко І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 березня 2024 року (головуючий суддя Лунь З.І.), ухвалене у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в м.Львові у справі № 380/841/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В :

12.01.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) (далі В/ч НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі- Адміністрація), в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення про заборонну в`їзду в Україну громадянина Азербайджанської Республіки Гамідзаде ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , прийняте щодо нього уповноваженим державним органом України.

Ухвалою суду від 13.02.2024 суд постановив відмовити у задоволенні клопотання представника позивача про залучення співвідповідачем у справі Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, оскільки до Департаменту позивач не заявив жодної вимоги.

Ухвалою суду від 22.02.2024 суд постановив заяву про уточнення позовних вимог від 21.02.2024, подану представником позивача, повернути позивачу без розгляду.

Ухвалою суду від 22.02.2024 суд постановив відмовити у задоволенні клопотання представника позивача про заміну відповідача.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 березня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у системі «Гарт» була наявна автоматично згенерована інформація про заборону в`їзду в Україну громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , тому іншого рішення, аніж про відмову у перетинанні державного кордону України на в`їзд в Україну через наявність рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну від 28 серпня 2023 Начальником 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_5 », капітаном ОСОБА_5 не могло бути прийнято. Суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення про відмову позивачу в перетинанні державного кордону України, прийняте уповноваженою посадовою особою ІНФОРМАЦІЯ_6 , під час здійснення прикордонного контролю, прийнято з дотримання усіх критеріїв правомірності, визначених ч.2 ст.2 КАС України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Управління подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 березня 2024 року та в позові відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що станом на момент подання позовної заяви позивач та його представник через безпідставну відмову органів ДПС України надати відомості про те, рішенням якого органу було встановлено заборону в`їзду, сторона позивача не володіла відомостями необхідними для точного формулювання змісту позовних вимог, про що було зазначено у позовній заяві. Скаржник вказує, що під час розгляду справи стало відомо, що відповідне рішення щодо Позивача було прийняте 14 серпня 2023 року посадовими особами Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України у формі постанови, після чого представник позивача звернувся з заявами про уточнення позовних вимог та залучення належного відповідача. Скаржник зазначає, що відмовляючи у заявлених клопотаннях, суд першої інстанції ототожнив рішення про відмову у перетині державного кордону, яке прийняте щодо позивача посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_7 (яке не оскаржувалось) та рішення про заборону в`їзду яке і було предметом оскарження. Скаржник наголошує, що предметом позову було рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну, з приводу якого судом не наведено жодних мотивів щодо законності його прийняття.

В апеляційні скарзі позивачем заявлено клопотання про заміну первісних відповідачів Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та Адміністрації Державної прикордонної служби України належним відповідачем - Департаментом стратегічних розслідувань Національної поліції України, в задоволенні якого суд апеляційної інстанції відмовляє враховуючи норми ст. 48 КАС України, за якими лише суд першої інстанції вправі вирішувати питання заміни неналежної сторони. Аналогічні за змістом висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 29.08.2024 у справі № 380/17860/22.

Адміністрація подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції і необхідність залишення його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , громадянин Азербайджану, має посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_2 від 19.07.2021, яка дійсна до 16.07.2031 року, перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_7 з 16.03.2016.

21.08.2023 (вхідний реєстраційний № 90717/91-17/23-Вх) на адресу Головного центру обробки спеціальної інформації Держприкордонслужби, відповідно до абзацу 2 п. 5 Порядку №535, надійшло Доручення Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 14.08.2023 за № 10518/55/01-2023 разом із Постановою про заборону в`їзду в Україну від 14.08.2023, затвердженою 14.08.2023 начальником Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, стосовно громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , щодо заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства протягом строку, встановленого уповноваженим державним органом, а саме на три роки від дня винесення постанови. На підставі вказаного Доручення та у відповідності до Порядку № 535 інформація стосовно громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , була уведена до відповідної бази даних Державної прикордонної служби України.

28 серпня 2023 в Міжнародний пункт пропуску для автомобільного сполучення «Краківець», на в`їзд в Україну прибув громадянин ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

28 серпня 2023 Начальником 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_5 », капітаном ОСОБА_5 прийнято рішення про відмову у перетинанні державного кордону України на в`їзд в Україну через наявність рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну.

Позивач не погодився з таким рішенням та звернувся до суду про захист своїх прав з адміністративним позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Як це вбачається з вимог апеляційної скарги, підстави апеляційної скарги не стосуються протиправності та скасування рішення про заборонну в`їзду в Україну громадянина Азербайджанської Республіки Гамідзаде ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , прийняте щодо нього уповноваженим державним органом України 28.08.2023.

Апелянтом в основу апеляційної скарги покладено аргументи щодо незаконності ухвали суду першої інстанції від 22 лютого 2024 року, якою заяву позивача повернуто без розгляду, оскільки така фактично змінює предмет та підставу позову.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що згідно ч.1 та ч.2 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Так, згідно із частино першою статті 47 КАС України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Предметом позову є матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, відповідно до яких суд має ухвалити рішення, а підставою позову - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які складаються із фактів, що тягнуть за собою певні правові наслідки: зміну чи припинення правовідносин.

Водночас предмет позову кореспондує із способами судового захисту права (змістом позову), які визначені статтею 5 КАС, а тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що свідчить про обрання позивачем іншого, на відміну від первісно обраного, способу захисту порушеного права або його доповнення, у межах спірних правовідносин.

У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 826/19197/16 Верховний Суд висновував, що зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - зміну обставин, на яких ґрунтуються вимоги особи, яка звернулася з позовом. Зміна предмету або підстав позову може відбуватися лише у межах спірних правовідносин. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Наслідком розгляду заяви, зміст якої свідчить про одночасну зміну предмета і підстав позову є повернення такої заяви та розгляд раніше заявлених позовних вимог, якщо позивач не відмовляється від позову. Водночас у таких випадках позивач не позбавлений права звернутися з новим окремим позовом у загальному порядку.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: - подання іншого (ще одного) позову, чи - збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи - об`єднання позовних вимог, чи - зміну предмета або підстав позову.

Так, звертаючись із первісним позовом у цій справі (позовна заява датована 12.01.2024) позивач визначив його предметом, зокрема, скасування рішення про відмову в перетині державного кордону України від 28 серпня 2023 року, а вимоги були звернені до В/ч НОМЕР_1 .

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2024 року заяву позивача про зміну уточнення позовних вимог повернуто без розгляду з підстав, що така заява про визнання протиправним та скасування рішення про заборону в`їзду в Україну від 14.08.2023 щодо позивача є заявою про зміну як предмета, так і підстави позову одночасно, оскільки заявлена про оскарження іншого рішення, аніж у первісній позовній заяві, а вимоги зверненні до іншого суб`єкта владних повноважень, що потребує іншого правового обґрунтування.

Суд апеляційної інстанції жодним чином не ставить під сумнів доводи суду першої інстанції, які покладені в основу цієї ухвали та в погоджується із ними.

Так, як це правильно зауважив суд першої інстанції, зі змісту первісного позову та заяви про уточнення позовних вимог вбачається, що позивач оскаржує різні рішення, прийняті різними суб`єктами владних повноважень, що потребує відмінного правового обґрунтування, а тому і зміни підстави позову. Зміна як предмету позову, так і підстави позову, як було зазначено вище, не допускається.

Враховуючи позовні вимоги, подані до суду 12.01.2024, підстави їх обґрунтування, правильність висновків суду першої інстанції щодо повернення заяви про уточнення позовних вимог від 21.02.2024 без розгляду, а також обґрунтованості висновків суду першої інстанції щодо правомірності оскаржуваного рішення про відмову в перетині державного кордону України від 28 серпня 2023 року, яке прийняте уповноваженим органом в межах наданих йому повноважень, суд апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції в межах її доводів та вимог, не знайшов підстав для застосування вимог ч.2 ст. 308 КАС України та підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що позивач не позбавлений права звернутись з іншим позовом до суду, зазначивши належного відповідача та предмет і підставу позову.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави відмови в задоволені позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 березня 2024 року у справі №380/841/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко