Справа № 320/45516/23
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2024-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Бєлової Л.В., Кучми А.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, начальника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві Дзядевич Лариси Вікторівни про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_2 , начальника Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, щодо забезпечення виконання вимог Законодавства Головним управлінням Пенсійного фонду України в Києві в частині нарахування та виплати пенсійного забезпечення позивача

- зобов`язати ОСОБА_2 , начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Києві забезпечити виконання ГУ Пенсійного Фонду України в місті Києві вимог чинного законодавства в частині перерахунку пенсійного забезпечення позивача відповідно до Довідки про розмір грошового забезпечення від "24" березня 2023 р. №6417 з подальшою виплатою заборгованості впродовж одного місяця;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві перерахувати пенсійне забезпечення позивача відповідно до довідки про розмір грошового забезпечення від "24" березня 2023 року №6417 з подальшою виплатою заборгованості впродовж одного місяця;

- встановити ОСОБА_2 , начальнику Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, строк в один місяць з дня набрання рішенням законної сили для подання звіту про виконання рішення.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у проведенні ОСОБА_1 перерахунку та виплати пенсії на підставі довідки Державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву" від 24.03.2023 №6417, починаючи з 01.12.2019.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести ОСОБА_1 з 01.12.2019 перерахунок та виплату пенсії на підставі довідки Державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву" від 24.03.2023 №6417, з урахуванням проведених раніше виплат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити постанову про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом першої інстанції помилково зазначено, що позивачем не доведено, а судом не було встановлено наявності обставин бездіяльності начальника Головного управління ПФУ в м. Києві Дзядевич Л.В., оскільки зазначене суперечить частині другій статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Звертає увагу, що рішення суду в зазначеній частині не є вмотивованим, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки позивач у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, то саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію відповідно до Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Державною установою "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву" складено довідку від 24.03.2023 №6417 про розмір грошового забезпечення позивача, станом на листопад 2019 року, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції".

Вказана довідка направлена/подана до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, що не заперечується відповідачем.

У відповідь на звернення позивача, Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві листом від 19.07.2023 повідомило про відсутність підстав для проведення перерахунку пенсії позивача, оскільки рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.05.2019 у справі №826/12704/18 визнано протиправними та нечинними, зокрема, пункт 3 Постанови №103. Після визнання протиправним та скасування пункту 3 Постанови №103 Урядом України акти, які визначають механізм перерахунку пенсій відповідних категорій військовослужбовців не приймались.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Досліджуючи повноваження (посадові обов`язки) керівника Головного управління ПФУ в м. Києві в особі ОСОБА_2 щодо забезпечення виконання вимог законодавства України в частині нарахування та виплати пенсійного забезпечення, колегія суддів вважає за доцільне вказати наступне.

Постановою Правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2 затверджено Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах а також районах у містах, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 15 січня 2015 за № 41/26486 (надалі за текстом - Положення).

Відповідно до п.1 Положення - Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - головне управління Фонду) є територіальними органами Пенсійного фонду України (далі - Фонд).

Згідно із п.8 Положення - Головне управління Фонду очолює начальник, який призначається на посаду Головою правління Фонду за погодженням із Міністром соціальної політики України та головою відповідної місцевої державної адміністрації, звільняється з посади Головою правління Фонду за погодженням із Міністром соціальної політики України в установленому законодавством порядку.

Приписами пункту 10 Положення визначено, що начальник головного управління Фонду:

1) здійснює керівництво головним управлінням Фонду, відповідальний за організацію та результати його діяльності, очолює колегію, організовує та забезпечує її роботу;

2) забезпечує виконання головним управлінням Фонду та управліннями Фонду вимог Конституції та Законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, а також постанов правління та наказів Фонду;

3) вносить пропозиції щодо пріоритетів роботи головного управління Фонду і шляхів виконання покладених на нього завдань та подає на затвердження Голові правління Фонду плани роботи головного управління Фонду (річні, піврічні), штатний розпис головного управління Фонду і кошторис видатків на його утримання;

4) забезпечує виконання плану доходів і видатків головного управління Фонду;

5) затверджує положення про структурні підрозділи головного управління Фонду, посадові інструкції працівників головного управління Фонду, подає на затвердження загальними зборами (конференцією) державних службовців головного управління Фонду правила внутрішнього службового розпорядку та загальними зборами трудового колективу головного управління Фонду правила внутрішнього трудового розпорядку;

6) призначає на посади та звільняє з посад керівників самостійних структурних підрозділів головного управління Фонду, інших державних службовців та працівників головного управління Фонду, присвоює їм ранги державних службовців, приймає рішення щодо їх заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності;

7) у порядку, передбаченому законодавством про державну службу, укладає та розриває контракти про проходження державної служби, здійснює контроль за дотриманням їх умов (у разі укладення);

8) вносить пропозиції Голові правління Фонду щодо призначення та звільнення з посад своїх заступників, начальників та заступників начальників управлінь Фонду;

9) вносить Голові правління Фонду пропозиції про присвоєння рангів державних службовців своїм заступникам, начальникам та заступникам начальників управлінь Фонду, а також щодо їх заохочення або притягнення до дисциплінарної відповідальності;

10) у межах своєї компетенції розпоряджається коштами та майном Фонду;

11) представляє головне управління Фонду в державних органах, громадських організаціях, у тому числі в міжнародних, без доручення підписує документи від імені головного управління Фонду;

12) у межах своєї компетенції видає накази організаційно-розпорядчого характеру з питань діяльності головного управління Фонду, які є обов`язковими для виконання працівниками головного управління Фонду та управліннями Фонду;

13) у встановленому порядку розглядає справи про адміністративні правопорушення і накладає адміністративні стягнення згідно із законодавством, виносить рішення про застосування фінансових санкцій;

14) розподіляє обов`язки між своїми заступниками;

15) звітує перед Головою правління Фонду щодо виконання покладених на головне управління Фонду завдань та планів роботи;

16) забезпечує охорону державної таємниці відповідно до вимог режиму секретності, здійснює постійний контроль за її забезпеченням в головному управлінні Фонду;

17) здійснює інші повноваження відповідно до законодавства.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила, що ОСОБА_1 звертався із заявою до Головного управління ПФУ в м. Києві, в якій просив здійснити перерахунок пенсії з врахуванням довідки про розмір грошового забезпечення №6417 від 24.03.2023 року.

Однак, Головним управлінням ПФУ в м. Києві було відмовлено у перерахунку пенсії.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували саме бездіяльність начальника Головного управління ПФУ в м. Києві Дзядевич Л.В., що б свідчили про порушення прав позивача.

Доводи апелянта, які викладені в апеляційній скарзі щодо визнання протиправною такої бездіяльності також не доведені жодними обставинами, які б свідчили про таку бездіяльність.

Більше того, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 в апеляційній скарзі наводить доводи, аналогічні тим, які викладені в позовній заяві та яким було надано оцінку судом першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що апелянт у скарзі здійснює лише виклад п. 10 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, проте, зазначає його в редакції, яка втратила чинність.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В силу положень частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

З системного аналізу зазначених правових норми вбачається, що підставою адміністративного позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, доводить факт порушення своїх прав.

При цьому, право на судовий захист, гарантоване статтею 55 Конституції України і конкретизоване в інших законах, передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Під підставою адміністративного позову слід розуміти обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, доводить факт порушення своїх прав.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 не обґрунтовано та не доведено факту порушення його прав, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо позовної вимоги про встановлення ОСОБА_2 , начальнику Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, строк в один місяць з дня набрання рішенням законної сили для подання звіту про виконання рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Тож, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

За правилами ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч. 2 ст. 382 КАС України).

З аналізу змісту зазначених норм законодавства випливає, що КАС України регламентовано право суду застосовувати інститут судового контролю шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду. Для застосування наведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови.

У зазначеній нормі процесуального кодексу законодавець фактично наділив суд повноваженнями контролю за виконанням того, що для суб`єкта владних повноважень передбачив у своєму рішенні адміністративний суд. Такий контроль здійснюється саме після прийняття судового рішення.

У свою чергу, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому, суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2020 року у справі № 539/3406/17.

Водночас, колегія суддів, вказує, що не вбачає підстав для встановлення судового контролю за виконанням вказаного рішення, оскільки, не вбачає наявності об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, судом першої інстанції при розгляді справи вірно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та дотримано норм процесуального права.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені ст. ст. 328-329, 331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Л.В. Бєлова

А.Ю. Кучма