Справа № 420/33159/23
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2024-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/33159/23

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Коваля М.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2024 року (суддя Хурса О.О., м. Одеса, повний текст рішення складений 15.02.2024) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

29.11.2023 ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до в/ч НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", у розмірі, збільшеному до 100000 гривень, в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини за періоди: з 12.04.2022 по 18.04.2022; з 06.05.2022 по 30.05.2022; з 10.06.2022 по 04.07.2023; з 12.07.2022 по 20.09.2022, з урахуванням фактично виплачених сум;

- зобов`язати військову частину нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень, в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини за періоди: з 12.04.2022 по 18.04.2022; з 06.05.2022 по 30.05.2022; з 10.06.2022 по 04.07.2023; з 12.07.2022 по 20.09.2022, з урахуванням фактично виплачених сум.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", у розмірі, збільшеному до 100000 гривень, в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини за період з 10.06.2022 по 04.07.2022.

Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", у розмірі, збільшеному до 100 000 гривень, в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини за період з 10.06.2022 по 04.07.2022, з урахуванням виплачених сум.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, сторони подали апеляційні скарги.

Позивач в апеляційній скарзі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвали у відповідній частині нове рішення, яким повністю задовольнити його позов.

На обґрунтування поданої апеляційної скарги позивач висловив свою незгоду із застосуванням судом до спірних правовідносин рішення Міністра оборони України від 25.03.2022 №248/1298 та від 18.04.2022 №248/1529, окреме доручення Міністра оборони України від 23.06.2022 №912/з/29. На переконання апелянта, згадані нормативно-правові акти є нечинними, і у період з 24.02.2022 по 31.01.2023 включно не діяв жодний наказ Міноборони України, який одночасно:

- стосувався соціально-економічних прав, свобод, законних інтересів військовослужбовців Збройних Сил, що проголошені й гарантовані Конституцією та законами України, в контексті нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ №168;

- був зареєстрованим у Міністерстві юстиції України у встановленому порядку.

У зв`язку із цим апелянт зауважив, що на момент спірних правовідносин додаткова винагорода, яка є предметом даного спору, була регламентована виключено Постановою КМУ №168 від 28.02.2022, проте порядок її виплати так і не знайшов свого відображення у Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженому наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260.

Крім того, на переконання апелянта, судом не було надано належної правової оцінки тій обставині, що перебування на лікуванні у санаторії з точки зору документального підтвердження є аналогічним стаціонарному лікуванню. Період лікування в санаторії з 06.05.2022 по 30.05.2022 підтверджується саме "Перевідним епікризом", який складається лише у випадку стаціонарного лікування.

Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині оскарження - без змін.

В апеляційній скарзі відповідача ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначається, що у спірних правовідносинах командування в/ч НОМЕР_1 діяло відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки підстави для виплати додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн., у відповідності до окремого доручення Міністра оборони України №248/1298 від 25.03.2022 лікування обов`язково має бути: 1. безперервне; 2. стаціонарне. Проте, як визнає позивач, у період з 30.05.2022 по 10.06.2022, відбулося переривання між перебуванням на стаціонарному лікуванні.

Позивач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався, що, відповідно до частини четвертої статті 304 КАС України, не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційних скарг сторін, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 у період з 26.02.2022 по 05.04.2023 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 .

Згідно до довідки від 08.05.2022 №2228, ОСОБА_1 10.04.2022 отримав поранення: вогнепальне сліпе осколкове поранення м`яких тканин попереку внаслідок ворожого артилерійського обстрілу. Поранення отримано при безпосередній його участі у бойових діях та здійсненні ним заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі стримування збройної агресії російської федерації та яке пов`язане з виконанням обов`язків військової служби із захисту Батьківщини. Поранення не є наслідком вчинення дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження.

Вважаючи, що відповідно до абзацу 4 пункту 1-2 Постанови №168 має право на отримання збільшеної до 100000 гривень винагороди в розрахунку на місяць пропорційно кількості днів перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, а саме у період з 12.04.2022 по 18.04.2022, з 06.05.2022 по 30.05.2022, з 10.06.2022 по 04.07.2022, з 12.07.2022 по 20.09.2022, внаслідок отриманої травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивні вимоги є обґрунтовані лише в частині періоду з 10.06.2022 по 04.07.2022.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступного.

Так, частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин 1-3 статті 1 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон №2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.

Положеннями частини 1 статті 2 Закону №2232-ХІІ передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Статтею 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991№2011-ХІІ з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України №2011-ХІІ) регламентовано, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з п. 1 ст. 9 Закону України №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Положеннями пунктів 2 - 4 цієї правової норми встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018 затверджений Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок №260).

Відповідно до пункту 17 Порядку №260, на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану" від 24.02.2022 №64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, строк дії якого продовжено Указами Президента України: №133/2022 від 14.03.2022, №259/2022 від 18.04.2022, №341/2022 від 17.05.2022, №573/2022 від 12.08.2022 та №757/2022 від 07.11.2022, №58/2023 від 06.02.2023, від 01.05.2023 №254/2023.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 "Про введення воєнного стану в Україні" та №69 "Про загальну мобілізацію", Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 прийнята Постанова №168, пунктом 1 якої (з урахуванням змін, внесених законом №754 від 01.07.2022 - застосовується з 1 червня 2022 року) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

До наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у пункті 1, у тому числі тих, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.

Таким чином, додаткова винагорода в розмірі 100000 грн. виплачується військовослужбовцям у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, з дня отримання такого поранення (контузії, травми, каліцтва), включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.

Тобто, у разі повторного та кожного наступного перебування військовослужбовця на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), за медичними показниками отриманого раніше поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини, та перебування у відпустці за станом здоров`я за висновком ВЛК, виплата додаткової винагороди здійснюється в розмірі 100000 гривень.

З матеріалів справи вбачається, що 10.04.2022 позивач отримав поранення, яке пов`язане з виконанням обов`язків військової служби із захисту Батьківщини.

Позивач вважає, що має право на отримання збільшеної до 100000 гривень винагороди в розрахунку на місяць пропорційно кількості днів перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, а саме у період з 12.04.2022 по 18.04.2022, з 06.05.2022 по 30.05.2022, з 10.06.2022 по 04.07.2022, з 12.07.2022 по 20.09.2022, що підтверджено відповідними довідками.

Колегія суддів зауважує, що відповідно до пункту 3 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, окрім іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічне положення закріплене у частині першій статті 9 КАС України.

Незважаючи на те, що частиною другою статті 77 КАС України тягар доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову, зазначене положення поширюється на доказування лише правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності), а не будь-яких обставин. У свою чергу, покладений на суб`єктів владних повноважень тягар доказування правомірності їхніх рішень, дій чи бездіяльності не звільняє позивача від обов`язку довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд має право винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

При оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність (постанова Верховного Суду від 29.08.2018 у справі №910/23428/17).

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується позивачем у його апеляційній скарзі, за квітень 2022 року у травні 2022 року позивачу була нарахована спірна винагорода у розмірі 83387,10 грн. При цьому грошове забезпечення разом до виплати становить 95981,99 грн.

Ураховуючи, що позивач не спростовує, що за період з 12.04.2022 по 18.04.2022 йому було виплачено додаткову винагороду і незгоду з її розміром він не висловив, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 за вказаний період.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що передування позивача на стаціонарному лікуванні з 06.05.2022 по 30.05.2022 не підтверджено жодним доказом.

Навпаки, з наданої позивачем перевідного епікризу №53, виданої Клінічним санаторієм "Аркадія", позивач у вказаний період перебував у санаторії. Аналіз Інструкції про організацію санаторно-курортного забезпечення у Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України 21.06.2011 №444 Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16 серпня 2011 р. за №976/19714 дає підстави стверджувати, що санаторно-курортне лікування не є стаціонарним лікуванням.

Путівками до санаторно-курортних закладів надаються військовослужбовцям після стаціонарного лікування (приписи п. 5.3 Інструкції).

До того ж, як вірно зазначив суд першої інстанції, у наданому позивачем епікризі за №53 відсутні відомості щодо його направлення та перебування у стаціонар (а.с. 29).

З наданої позивачем виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, виданою Реабілітаційним центром "Джерело життя" про перебування на реабілітаційному лікуванні за період з 12.07.2023 по 20.09.2023 (а.с. 24) неможливо встановити, на якому саме лікуванні перебував позивач (амбулаторному чи стаціонарному), у зв`язку з чим колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог за зазначений період.

Разом з тим, безперервне перебування ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні у період з 10.06.2022 по 04.07.2022 підтверджується виписним епікризом з медичної карти стаціонарного хворого №998/384, виданим КПН "Міська лікарня №5" Одеської міської ради.

Ураховуючи, що у згаданий період додаткова винагорода у розмірі 100000 грн. позивачу не виплачувалася, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив його вимоги у цій частині.

Резюмуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційних скарг сторін не знайшли свого підтвердження та не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення, судом першої інстанцій було порушено норми матеріального права. Суд правильно та повно з`ясував усі обставини справи та надав їм юридичну оцінку, відповідно до норм матеріального та процесуального права.

У контексті оцінки доводів апеляційних скарг колегія суддів при прийнятті даного судового рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії", заява №303-A, п. 29)

Згідно з пунктом першим частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційні скарги позивача та відповідача задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя М.П.Коваль

Суддя Ю.В.Осіпов