Справа № 380/3179/24
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2024-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/3179/24 пров. № А/857/13893/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізко І.М.,

розглянувши в письмовому провадженні в м. Львові апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Житомирській області та ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 травня 2024 року (головуючий суддя Братичак У.В.), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в м. Львові у справі № 380/3179/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання дії та бездіяльності протиправними,-

В С Т А Н О В И В :

11.02.2024 ОСОБА_1 звернуся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області (далі Управління), в якому просив: зобов`язати Головне управління Національної поліції в Житомирській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 358363 грн 71 коп., без урахування податків і зборів; зобов`язати Головне управління Національної поліції в Житомирській області нарахувати й виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, за весь час.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07 травня 2024 року позов задоволено частково: cтягнуто з Головного управління Національної поліції в Житомирській області (місцезнаходження: вул. Старий Бульвар, 5/37, м. Житомир, 10008, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 182149 грн. 35 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при обчисленні середньої заробітної плати позивача, судом в силу вимог підпункту «б» пункту 4 Порядку №100 не враховуються одноразові виплати, такі як матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань (нарахована позивачу у листопаді 2022 року в розмірі 25332,37 грн.) та додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (нарахована позивачу у листопаді 2022 року в розмірі 30000,00 грн. та в грудні 2022 року в розмірі 29387,06 грн.). Суд першої інстанції вказав, що винагорода, передбачена Постановою №168 не має постійного характеру, виплачується лише у період дії воєнного стану, а її розмір не є сталим та визначається наказами командирів (начальників) пропорційно в розрахунку на місяць, а тому така не може враховуватися для обчислення середньої заробітної плати позивача. Суд першої інстанції зазначив, що середній заробіток, який підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні за 6 місяців становить 182149,35 грн. та в силу правових висновків Верховного Суду, не підлягає зменшенню. Суд першої інстанції наголосив, що діюче законодавство передбачає обов`язок установи (організації) по виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати виключно у випадку порушення строків виплати повноважній особі доходів, які не мають разового характеру, а оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є разовою виплатою та немає систематичного характеру, то така вимога позивача не підлягає задоволенню.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог Головне управління Національної поліції в Житомирській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 травня 2024 року та в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що зміни в спеціальному законодавстві з питань проходження служби в поліції, що відбулися з 01.05.2022, виключають можливість субсидіарного застосування загальних норм трудового законодавства та інших загальних законів до регулювання порядку проходження та припинення служби поліцейськими на умовах та порядку, що встановлені Законом № 580-VIII. Скаржник вказує, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Скаржник вказує, що рішення суду першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального права, суд неповно з`ясував та дослідив всі обставини справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню в частині задоволених вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 травня 2024 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що у п. 3 Розділу ІІ Порядку № 100 зазначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Скаржник вказує, що у КЗпП, Порядку № 100, Постанові Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», Порядку та умовах виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 (далі - Порядок № 260), відсутня правова норма, що для обчислення середньої заробітної плати враховуються лише виплати, які мають постійній і систематичний характер. Скаржник зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що додаткова винагорода, передбачена Постановою № 168 в силу підпункту «б» пункту 4 Порядку №100 не може враховуватися для обчислення середньої заробітної плати позивача.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу Управління, у якому зазначив, що обчислення середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні повинно проводитись з усіх грошових виплат нарахованих позивачу у листопаді-грудні 2022 року, в тому числі з додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, за виключенням розміру матеріальної допомоги, та просив апеляційну скаргу Управління залишити без задоволення.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначив про необґрунтованість апеляційної скарги позивача, вважає що додаткова винагорода, передбачена Постановою №168 має тимчасових характер і не може враховуватись при обчисленні середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні, просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вимогам статті 242 КАС України відповідає частково.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу у Національній поліції України.

Наказом Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 30.01.2023 № 43 о/с позивача, полковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника управління поліції-начальника слідчого відділення Коростенського районного управління поліції ГУНП в Житомирській області відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції з 31.01.2023.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, на час звільнення позивача зі служби, відповідачем не проведено з ним повного розрахунку.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2023 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2023 року у справі № 380/9712/23 позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити дії задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Житомирській області щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 за 2018, 2019, 2021, 2022 та 2023 роки грошової компенсації за невикористані дні відпустки. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Житомирській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористанні календарні дні відпустки за 2018, 2019, 2021, 2022 та 2023 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби. Визнано протиправними дії (бездіяльність) Головного управління Національної поліції в Житомирській області щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в заниженому розмірі. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Житомирській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням премії виплаченої за період з 01.01.2023 по 30.01.2023 та з врахуванням раніше виплачених сум. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

29.01.2024 на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2023 року у справі № 380/9712/23 позивачу виплачено грошові кошти в розмірі 240923,20 грн. як компенсацію за невикористані дні відпустки та невиплачену частину одноразової вихідної допомоги, що не заперечується сторонами.

Позивач вважає, що оскільки виплата вищезазначених коштів відповідачем у день його звільнення не проведена, то відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України він має право на виплату середнього заробітку за 181 календарний день затримки такого розрахунку. Окрім цього, переконаний, що відповідач повинен нарахувати й виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, за весь час. Наведене і зумовило позивача звернутися до суду з адміністративним позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Предметом спору в цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачу належних сум при звільненні.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці поліцейських, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та ч 2 ст. 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення військовослужбовців, оскільки на момент звільнення позивачу не було виплачено всіх належних йому сум.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні викладений у постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №807/3664/14, від 26.06.2019 у справі №826/15235/16, від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18 та від 28.01.2021 у справі №240/11214/19.

Тому суд апеляційної інстанції визнає безпідставними доводи відповідача щодо неможливості застосування до спірних правовідносин приписів статті 117 КЗпП України.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Відповідно до приписів статті 116 КЗпП (в редакції Закону 2352-ІХ від 01.07.2022), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП теж в цій редакції, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Закріплені у цих статтях норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Період затримки розрахунку при звільненні це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Також у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на компенсацію за невикористані дні відпустки та невиплачену частину одноразової вихідної допомоги, що було встановлено судом у справі № 380/9712/23, просить стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період проходження служби.

При цьому відповідач провів фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати спірної компенсації за невикористані дні відпустки та невиплачену частину одноразової вихідної допомоги поза межами строку, встановленого ст.116 КЗпП України.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, відповідно позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати спірної компенсації за невикористані дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 181 днів.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 5 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до пункту 2-1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», з метою врегулювання порядку та умов виплати додаткової винагороди поліцейським під час дії воєнного стану наказом Міністерства внутрішніх справ України № 775 від 28 листопада 2022 затверджено Порядок та умови виплати поліцейським додаткової винагороди, одноразової винагороди на період воєнного стану та особливості виплати винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду) (далі Порядок № 775)

Пунктом 15 зазначеного Порядку № 775 передбачено, що додаткова винагорода, одноразова винагорода та винагорода за навчання є одноразовими додатковими видами грошового забезпечення. Однак вказаний пункт Порядку № 775 доповнено згідно з Наказом Міністерства внутрішніх справ № 38 від 26.01.2023, який застосовується з 01 лютого 2023 року.

Натомість, позивача звільнено з органів поліції 31 січня 2023 року, а за загальним правилом закони та інші нормативно правові акти не мають зворотної дії в часі.

Відповідно станом на момент звільнення позивача додаткова винагорода в розмірі 30 000 грн не вважалась одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а відтак, вона мала враховуватися під час обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до розрахункових листів за 2022 рік, розмір грошового забезпечення позивача за листопад 2022 року становив 30649,35 грн та додаткова винагорода 30 000 грн відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022; за грудень 2022 року розмір грошового забезпечення становив 30738,31 грн та додаткова винагорода 29 387,06 грн, а не 30649,35 грн та 30738,31 грн відповідно, як про це помилково зазначив суд першої інстанції.

Отже, висновки суду першої інстанції щодо неврахування при визначенні середньоденного заробітку додаткової винагороди в розмірі 30 000 грн станом на момент звільнення позивача, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 1979,91 грн. ( 60649,35 грн + 60125,37 = 120774,72 гривень (грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням) / 61 день).

У спірний період, який обмежений шестимісячним строком, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 358 363,71 грн (1979,91 грн * 181 календарні дні).

Щодо аргументів відповідача про зменшення розміру середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, у редакції чинній до 19 липня 2022 року, неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду, зокрема і у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.

На підтримку наведеної позиції Великої Палати Верховного Суду 30 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 806/2473/18. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Означений підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Як вже зазначалось, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Спірний період у даній справі регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Однак як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 120/10686/22 (постанова від 20 червня 2024 року) фактично зміст частини першої статті 117 КЗпП України із набранням чинності Законом України № 2352-IX не змінився, а лише доповнився формулюванням «але не більше як за шість місяців». Отже, обмеживши з 19 липня 2022 року шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець як і в попередній редакції норми частини першої статті 117 КЗпП України, не передбачав можливості зменшення його розміру. Протилежний підхід був сформований правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду з урахуванням її висновків про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності. У згаданих рішеннях суду касаційної інстанції критерій періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості був лише одним з принаймні чотирьох інших. Разом з тим, такі критерії як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; причини тривалості невиплати заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні - фактично не скасовані та/або змінені, починаючи з 19 липня 2022 року. Крім того, чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

Викладене не дає підстави вважати неможливим з огляду на приписи частини п`ятої статті 242 КАС України застосування до спірних правовідносин сформульованих Великою Палатою Верховного Суду правових позицій щодо застосування приписів статті 117 КЗпП України у редакції Закону України № 2352-IX.

А тому, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що стосується неможливості зменшення суми стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за спірний період.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції з 31.01.2023, тоді як фактичний розрахунок щодо компенсації за невикористані дні відпустки та невиплачену частину одноразової вихідної допомоги, як це зазначив суд першої інстанції, проведено 29.01.2024 на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08.09.2023 у справі №380/9712/23, а тому відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період затримки.

Суд апеляційної інстанції, не заперечуючи того, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах, вважає за необхідне вказати, що у спірних відносинах як позивач має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, так і інтереси відповідача як роботодавця повинні бути враховані, тобто повинен бути дотриманий розумний баланс між інтересами обох сторін спору.

Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 04 вересня 2020 року у справі №260/348/19 щодо визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду наведені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, вказує на те, що сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника, не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку, а тому з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, застосувавши принцип співмірності.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи правові позиції Верховного Суду та аргументи відповідача вважає за доцільне зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, та зволікання позивача зі зверненням до суду з позовною заявою про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки та невиплачену частину одноразової вихідної допомоги через три місяці після звільнення зі служби.

Отже, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 240 923,20 грн (виплачена компенсація) / 358363,71 (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) *100 = 67,2 %.

Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню за весь період затримки розрахунку при звільненні із врахуванням істотності частки 67,2% становить: 1979,91 (середньоденна заробітна плата позивача) * 67,2 % = 1330,50 грн; 1330,50 грн. * 181 (кількість днів затримки розрахунку) = 240 820,50 грн.

Відтак, враховуючи справедливий і розумний баланс між інтересами позивача і відповідача, дії позивача і відповідача у спірних правовідносинах, оскільки стягнення компенсації у розмірі 358363,71 грн за несвоєчасну виплату заборгованості у 240923,20 грн, на переконання суду апеляційної інстанції, є явно неспівмірним розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача, а тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що слід зменшити суму стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача з урахуванням істотності частки та стягнути 240820,50 грн, що буде належною сатисфакцію порушених майнових прав позивача за встановлених обставин.

Щодо компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що така виплата як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні є разовою компенсацією за протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, а тому позовні вимога в цій частині не підлягає задоволенню.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецеденту практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції обставинам справи частково не відповідають, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов слід задовольнити частково.

Керуючись статтями 241, 243, 245, 308, 311, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Житомирській області та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 травня 2024 року скасувати та позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Житомирській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 240 820,50 грн (двісті сорок тисяч вісімсот двадцять гривень 50 коп).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко