Справа № 320/6998/24
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2024-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2024 року м.Київ № 320/6998/24

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, треті особи: Національна поліція України, Міністерство юстиції України, про визнання протиправним та нечинним у частині нормативно-правового акту,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, у якому просить суд:

- визнати протиправним і нечинним абзац 7 глави 4 розділу І Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ № 622 від 21.08.1998.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що внаслідок протиправних положень абзац 7 глави 4 розділу Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ №622 від 21.08.1998, його незаконно позбавлено права власності на зброю. З метою захисту своїх прав, позивач оскаржує спірні положення зазначеної Інструкції.

Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами ОСОБА_1 , надіслав відзив на позовну заяву, у якому зазначив про те, що спірні положення Інструкції №622 спрямовані на організованість та упорядкованість суспільних відносин, пов`язаних з використанням вищезазначених джерел підвищеної небезпеки з метою забезпечення безпеки держави, громадян, захисту прав людини. Дії відповідача щодо видання оскаржуваного наказу не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з фактичними обставинами позову, а є окремими випадком дій іншого суб`єкта владних повноважень (Національної поліції), який реалізує державну політику у сфері контролю за отриманням фізичними особами спеціальних правил зберігання та використання зброї, на яку поширюється дозвільна система органів внутрішніх справ.

Позивач, не погоджуючись з позицією відповідача, викладеною у відзиві на позовну заяву, надіслав відповідь на відзив, у якій навів обґрунтування, аналогічні тим, що викладенні ним в позовній заяві.

Третя особа, Міністерство юстиції України, у письмових поясненнях зазначила про те, що Інструкція № 622 відповідає вимогам законодавства, зокрема, постанові Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", постанові Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №614 "Деякі питання віднесення областей та міст до груп за оплатою праці". У зазначеному нормативно-правовому акті не виявлено положень, що сприяють або можуть сприяти вчиненню корупційних правопорушень (корупціогенні фактори). Згідно з висновком Департаменту юридичного забезпечення Міністерства внутрішніх справ України від 28 лютого 2018 року у проекті зазначеного нормативно-правового акта положення, що містять ознаки дискримінації, відсутні. Зазначений наказ відповідає положенням міжнародно-правових актів з питань забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків, є гендерно нейтральним. Таким чином, все вищевикладене свідчить про те, що прийняття Мін`юстом Інструкцію №622 та його подальша державна реєстрація відбулись на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Третя особа, Національна поліція України, у своїх письмових поясненнях зазначила про те, що позивач помилково вважає, що анулювавши дозволи на підставі Інструкції № 622 інспектори поліції застосували інші заходи обмеження права власності, а саме - вилучили законну зброю позивача, а отже, оскаржуваний пункт Інструкції № 622 фактично визначає правовий режим власності на зброю. При цьому, третя особа звертає увагу, що згідно з оскаржуваним абзацом після прийняття посадової особою рішення (висновку) про анулювання відповідно дозволу, що прямо передбачено нормами спеціального Закону, подальші дії залежать від прямого волевиявлення власника такої зброї. У такого власника є можливість добровільно здати зброю або не погодитися з рішенням посадової особи про анулювання відповідного дозволу, в такому разі матеріали передаються до суду для вирішення питання щодо примусового вилучення зброї. Водночас позивач був ознайомлений з висновками від 11.11.2023 від 13.11.2023 про анулювання дозволу на зберігання та носіння пристрою для відстрілу патронів та дозволу на зберігання та носіння мисливських гладкоствольних рушниць та протоколами від 13.11.2023 про вилучення зброї без зауважень та/або будь-якої не згоди, що свідчить про добровільність виконання зобов`язань позивача щодо передачі (здачі) зброї, що й оформлено вказаними протоколами. Вказана зброя та пристрій передано до камери зберігання Броварського РУП ГУНП в Київській області.

Позивачем надано відповідь на пояснення Міністерства юстиції України, у яких зазначено про те, що станом на цей час Закони України Про власність та Про міліцію, на підставі яких приймалась оскаржувана Інструкція № 622, втратили свою чинність, у зв`язку з чим існує стала судова практика визнання протиправною та такою, що підлягає скасуванню, або визнання нечинною в частині Інструкції № 622.

Також, позивачем надано відповідь на пояснення Національної поліції України, у яких зазначив про те, що Закон України Про Національну поліцію не встановлює порядку та способу анулювання дозволу на зберігання зброї та вилучення зброї. Посилання третьої особи на положення Закону України Про Національну поліцію є безпідставним, оскільки предметом доказування у цій справі є перевірка на відповідність актам вищої юридичної сили положень Інструкції № 622, які передбачають повноваження Національної поліції України на анулювання дозволів на зброю з подальшим вилученням зброї у власника.

Від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення, у яких він зазначив про те, що тимчасове вилучення предметів, матеріалів і речовин, на які поширюється дозвільна є тимчасовим превентивним заходом, і застосовується до власника до моменту усунення правових перешкод користування таким майном. Зміст оскаржуваного абзацу повністю відповідає нормам спеціального Закону щодо повноважень та завдань Національної поліції України.

Ухвалою суду від 15.02.2024 подану позовну заяву залишено без руху, позивачеві визначено строк та спосіб для усунення недоліків позовної заяви.

21.02.2024 від позивача надійшла заява про усунення недоліків, з копією паспорту та ідентифікаційного коду.

Ухвалою суду від 26.02.2024 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 19.03.2024.

Протокольною ухвалою суду від 19.03.2024 залучено до участі у справі як третіх осіб на стороні відповідача Національну поліцію України та Міністерство юстиції України.

У підготовчому засіданні від 19.03.2024 оголошено перерву до 30.04.2024.

Протокольними ухвалами суду від 30.04.2024 відмовлено у задоволенні клопотань відповідача та третьої особи про залишення позову без руху та про зупинення провадження у справі.

Також, протокольною ухвалою судді від 30.04.2024 продовжено процесуальний строк підготовчого судового засідання та оголошено перерву до 29.05.2024.

Протокольною ухвалою суду від 29.04.2024 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті на 11.06.2024.

У судовому засіданні від 11.06.2024 представники позивача підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог та просив у позові відмовити.

Представники третіх осіб позовні вимоги не визнали, просили у задоволенні позову відмовити.

Протокольною ухвалою суду від 11.06.2024 вирішено подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорту.

Позивач має статус учасника бойових дій, є офіцером запасу, ветераном та інвалідом війни.

Позивач є власником мисливської гладкоствольної зброї «САЙГА41ОС», «TYPHOONF12», «HALKYIDIZMOD.4» з 2019 року та пристрою для відстрілу патронів з гумовими кулями «STORM» з 2020 року та перебуває на обліку у відділі контролю за обігом зброї ГУ НП в Київській області.

06.11.2023 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України.

Відповідно до висновку інспектора ВКОЗ ГУ НП в Київській області Дмитра Сича від 11.11.2023 позивачу анульовано дозвіл №30105 на зберігання та носіння пристрою для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії «STORM», калібр 9 мм, серія ХК, №00035 на підставі абз.7 глави 4 розділу І та абзацу 11 п.5.1 глави 5 розділу І Інструкції «Про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів», яка затверджена наказом МВС України №622 від 21.08.1998 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07.10.1998 за №637/3077.

Відповідно до висновку старшого інспектора СКОЗ Броварського РУП ГУ НП в Київській області Ганни Семікоп від 13.11.2023 позивачу анульовано дозвіл №5090 на зберігання та носіння мисливських гладкоствольних рушниць «САЙГА41ОС», калібр 410, №1224303, «TYPHOONF12», калібр 12 мм, № НОМЕР_2 , «HALKYIDIZMOD.4», калібр 12 мм, №1454 на підставі абз.7 глави 4 розділу І та абзацу 11 п.5.1 глави 5 розділу І Інструкції «Про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів», яка затверджена наказом МВС України №622 від 21.08.1998 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07.10.1998 за №637/3077.

13.11.2023 Броварським РУП ГУ НП в Київській області вилучено вказану вогнепальну зброю.

Позивач вважає, що відбулось протиправне обмеження його права власності на зброю безпосередньо внаслідок застосування протиправних положень абзацу 7 глави 4 розділу Інструкції, який передбачає, що згідно із законодавством України органам (підрозділам) поліції надано право анулювати дозволи на придбання, зберігання, носіння зброї, основних частин зброї та пристроїв, надані громадянам, у випадках, передбачених пунктом 5.1 глави 5 цього розділу. На цій підставі, позивач просить визнати їх протиправними та нечинними.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Основним Законом України є Конституція України. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (преамбула, стаття 8 Конституції України).

Закони та інші нормативні акти, прийняті до набуття чинності цією Конституцією, є чинними у частині, що не суперечить Конституції України (пункт 1 Перехідних Положень Конституції України).

За статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Згідно пункту 7 статті 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.

Відповідно до статті 75 Основного Закону України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

За статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом статті 3 Закону України «Про Національну поліцію» у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Як закріплено у пункті 21 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює контроль за дотриманням фізичними та юридичними особами спеціальних правил та порядку зберігання і використання зброї, спеціальних засобів індивідуального захисту та активної оборони, боєприпасів, вибухових речовин і матеріалів, інших предметів, матеріалів та речовин, на які поширюється дозвільна система органів внутрішніх справ, у тому числі за наявністю договорів страхування відповідальності осіб, які мають у власності чи іншому законному володінні/користуванні зброю, за шкоду, яку може бути заподіяно третій особі внаслідок володіння, зберігання чи використання цієї зброї, укладених за класом страхування 13, визначеним статтею 4 Закону України «Про страхування».

У відповідності до пункту 8 частини першої статті 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати такі превентивні заходи як перевірка дотримання вимог дозвільної системи органів внутрішніх справ.

Поліція в порядку, визначеному Міністерством внутрішніх справ України, може оглядати за участю адміністрації (керівництва) юридичних осіб, фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців) чи їх уповноважених представників приміщення, де знаходяться зброя, спеціальні засоби, боєприпаси, вибухові речовини та матеріали, інші предмети, матеріали і речовини, щодо зберігання і використання яких визначено спеціальні правила або порядок та на які поширюється дозвільна система органів внутрішніх справ, а також безпосередньо оглядати місця їх зберігання з метою перевірки дотримання правил поводження з ними та правил їх використання (частина перша статті Закону України «Про Національну поліцію»).

За нормами частини третьої статті 39 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до порядку, визначеного Міністерством внутрішніх справ України, вилучає зброю, спеціальні засоби, боєприпаси, вибухові речовини та матеріали, інші предмети, матеріали і речовини, щодо зберігання і використання яких визначено спеціальні правила чи порядок та на які поширюється дозвільна система органів внутрішніх справ, а також опечатує і закриває об`єкти, де вони зберігаються чи використовуються (у тому числі стрілецькі тири, стрільбища невійськового призначення, мисливські стенди, підприємства і майстерні з виготовлення та ремонту зброї, спеціальних засобів, боєприпасів, магазини, у яких здійснюється їх продаж, піротехнічні майстерні, пункти вивчення матеріальної частини зброї, спеціальних засобів, правил поводження з ними та їх застосування) у випадку виявлення порушення правил поводження з ними та правил їх використання, що загрожують громадській безпеці, до усунення таких порушень.

До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону (пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію»).

За положеннями пункту 8 розділу 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» №901-VIII до врегулювання на законодавчому рівні повноважень органів Міністерства внутрішніх справ України покласти на органи Національної поліції повноваження видавати та анулювати відповідно до законодавства дозволи на придбання, зберігання, носіння, перевезення і використання зброї, спеціальних засобів індивідуального захисту та активної оборони, боєприпасів, вибухових речовин і матеріалів, інших предметів, матеріалів та речовин, щодо зберігання і використання яких установлено спеціальні правила, порядок та на які поширюється дія дозвільної системи органів внутрішніх справ, а також на відкриття та функціонування об`єктів, де вони зберігаються чи використовуються, на діяльність стрілецьких тирів, стрільбищ невійськового призначення та мисливських стендів, підприємств і майстерень з виготовлення та ремонту зброї, спеціальних засобів індивідуального захисту та активної оборони, боєприпасів, магазинів, у яких здійснюється їх продаж, піротехнічних майстерень, пунктів вивчення матеріальної частини зброї, спеціальних засобів індивідуального захисту та активної оборони, правил поводження з ними та їх застосування.

Відповідно до статті 178 Цивільного кодексу України види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту) або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), а також види об`єктів цивільних прав, що можуть належати лише певним учасникам обороту, встановлюються законом.

Згідно частини першої статті 187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно частини другої статті 321 Цивільного кодексу України (тут і далі у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 348 Цивільного кодексу України визначено, що якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом.

Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна.

Якщо майно не було продане, воно за рішенням суду передається у власність держави. У цьому разі колишньому власникові майна виплачується сума, визначена за рішенням суду.

Якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, на набуття якого за законом, який був прийнятий пізніше, потрібен особливий дозвіл, а в його видачі цій особі було відмовлено, це майно підлягає відчуженню у порядку, встановленому частиною першою цієї статті.

Як закріплено у статті 2 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» №222-VIII цей Закон регулює суспільні відносини у сфері ліцензування видів господарської діяльності, визначає виключний перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, встановлює уніфікований порядок їх ліцензування, нагляд і контроль у сфері ліцензування, відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування видів господарської діяльності.

За нормами пункту 11 частини першої статті 7 цього ж Закону ліцензуванню підлягає виробництво та ремонт вогнепальної зброї невійськового призначення і боєприпасів до неї, холодної зброї, пневматичної зброї калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів на секунду, торгівля вогнепальною зброєю невійськового призначення та боєприпасами до неї, холодною зброєю, пневматичною зброєю калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів на секунду; виробництво спеціальних засобів, заряджених речовинами сльозоточивої та дратівної дії, індивідуального захисту, активної оборони та їх продаж.

Як видно з преамбули Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» № 2806-IV цей Закон визначає правові та організаційні засади функціонування дозвільної системи у сфері господарської діяльності і встановлює порядок діяльності дозвільних органів, уповноважених видавати документи дозвільного характеру, та адміністраторів.

За правилами частини другої статті 2 цього ж Закону його дія не поширюється, зокрема, на дозвільну систему, що поширюється на операції зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими матеріалами і речовинами, сильнодіючими отруйними речовинами.

Кабінет Міністрів України 12.10.1992 затвердив Положення про дозвільну систему № 576 (Положення №576).

За визначенням у пункті 1 розділу 1 Положення №576 дозвільна система - це особливий порядок виготовлення, придбання, зберігання, перевезення, обліку і використання спеціально визначених предметів, матеріалів і речовин, а також відкриття та функціонування окремих підприємств, майстерень і лабораторій з метою охорони інтересів держави та безпеки громадян.

За нормами пункту 2 розділу 1 Положення №576 до предметів, матеріалів і речовин, підприємств, майстерень і лабораторій, на які поширюється дозвільна система, належать: вогнепальна зброя (нарізна воєнних зразків, несучасна стрілецька, спортивна, навчальна, охолощена, мисливська нарізна і гладкоствольна), бойові припаси до неї, холодна зброя, (арбалети, мисливські ножі тощо), пневматична зброя калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів за секунду, пристрої вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначені патрони, вибухові матеріали і речовини, сильнодіючі отруйні речовини I - II класу безпечності, збудники інфекційних захворювань I - II групи патогенності і токсини, сховища, склади і бази, де вони зберігаються, стрілецькі тири і стрільбища, мисливсько-спортивні стенди, а також підприємства і майстерні по виготовленню і ремонту вогнепальної та холодної зброї, піротехнічні майстерні, пункти вивчення матеріальної частини зброї, спеціальних засобів, правил поводження з ними та їх застосування, магазини, в яких здійснюється продаж зброї та бойових припасів до неї, організації, що займаються збутом сильнодіючих отруйних речовин, і лабораторії, що проводять аналізи цих засобів і речовин, працюють із збудниками інфекційних захворювань I - II групи патогенності і токсинами).

Об`єкти дозвільної системи розміщуються у приміщеннях, які забезпечують їх схоронність. Такі приміщення повинні мати належну охорону і бути обладнаними сигналізацією, в них установлюється пропускний режим (пункт 7 глави 2 Положення №576).

За приписами пункту 9 глави 2 Положення №576 видача дозволів на виготовлення, придбання, зберігання, обліку, охорону, перевезення і використання предметів, матеріалів і речовин, відкриття підприємств, майстерень і лабораторій здійснюється, зокрема, на вогнепальну зброю (нарізну воєнних зразків, несучасну стрілецьку, спортивну, навчальну, охолощену, мисливську нарізну і гладкоствольну), бойові припаси до неї, холодну зброю, пристрої вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначені патрони, сховища, склади і бази, де вони зберігаються, стрілецькі тири і стрільбища, мисливсько-спортивні стенди, а також підприємства і майстерні по виготовленню і ремонту вогнепальної та холодної зброї, піротехнічні майстерні, пункти вивчення матеріальної частини зброї, спеціальних засобів, правил поводження з ними та їх застосування, магазини, в яких здійснюється продаж зброї та бойових припасів до неї - у порядку, визначеному МВС.

Контроль за дотриманням посадовими особами міністерств, інших центральних органів державної виконавчої влади, підприємств, установ, організацій, господарських об`єднань і громадянами встановленого порядку виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення і використання предметів, матеріалів і речовин, відкриття та функціонування підприємств, майстерень і лабораторій, на які поширюється дозвільна система, здійснюється безпосередньо МВС, а також МОЗ, Мінекоресурсів і Держнаглядохоронпраці (пункт 12 глави 3 Положення №576).

Об`єкти, де зберігається 20 чи більше одиниць бойової, спортивної (навчальної) вогнепальної зброї, а також базові склади вибухових матеріалів обстежуються щомісячно. Інші об`єкти дозвільної системи щоквартально (пункт 13 глави 3 Положення №576).

Дії та рішення посадових осіб органів МВС, МОЗ, Мінекоресурсів і Держнаглядохоронпраці, пов`язані з відмовою у видачі дозволу, його анулюванням і вилученням підконтрольних предметів, матеріалів і речовин, закриттям підприємств, майстерень і лабораторій, виконанням інших функцій щодо здійснення дозвільної системи, може бути оскаржено у порядку встановленому для оскарження неправомірних дій органів державного управління і посадових осіб, які ущемляють права громадян (пункт 13 глави 3 Положення №576).

За змістом статті 15 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» міністерство у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, які підписує міністр. Накази міністерства, видані в межах його повноважень, є обов`язковими для виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими державними адміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями всіх форм власності та громадянами. Накази міністерства нормативно-правового змісту підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України та включаються до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів. Накази міністерства, які є нормативно-правовими актами, після включення до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів опубліковуються державною мовою в офіційних друкованих виданнях.

Одним із основних завдань міністерства як органу, що забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох сферах, є забезпечення нормативно-правового регулювання (пункт 1 частини першої статті 7 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»).

Аналогічні норми закріплено в пункті 9 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 № 878.

Отже, відповідач наділений повноваженнями видавати накази, які є обов`язковими для виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими державними адміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями всіх форм власності та громадянами.

Відповідно до вимог Постанови Верховної Ради України від 17 червня 1992 року № 2471-XII «Про право власності на окремі види майна» для придбання самостійно вибраного громадянином виду зброї останній повинен отримати відповідний дозвіл в органі внутрішніх справ (відповідно до перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» в органах національної поліції).

Також за змістом положень пункту 9 Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року № 576 видача дозволів на виготовлення, придбання, зберігання, обліку, охорону, перевезення і використання предметів, матеріалів і речовин, відкриття підприємств, майстерень лабораторій здійснюється: на вогнепальну зброю (нарізну воєнних зразків, несучасну стрілецьку, спортивну, навчальну, охолощену, мисливську нарізну і гладкоствольну), бойові припаси до неї, холодну зброю, пристрої вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначені патрони, сховища, склади і бази, де вони зберігаються, стрілецькі тири і стрільбища, мисливсько-спортивні стенди, а також підприємства і майстерні по виготовленню і ремонту вогнепальної та холодної зброї, піротехнічні майстерні, пункти вивчення матеріальної частини зброї, спеціальних засобів, правил поводження з ними та їх застосування, магазини, в яких здійснюється продаж зброї та бойових припасів до неї - у порядку, визначеному МВС.

Слід зазначити, що відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 №878, Міністерство внутрішніх справ України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. МВС є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах, зокрема, забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг.

В свою чергу, відповідно пункту 1 положення про Національну поліцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 877, Національна поліція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який РЕАЛІЗУЄ державну політику у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

За змістом пункту 21 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань: здійснює контроль за дотриманням фізичними та юридичними особами спеціальних правил та порядку зберігання і використання зброї, спеціальних засобів індивідуального захисту та активної оборони, боєприпасів, вибухових речовин і матеріалів, інших предметів, матеріалів та речовин, на які поширюється дозвільна система органів внутрішніх справ, у тому числі за наявністю договорів страхування відповідальності осіб, які мають у власності чи іншому законному володінні/користуванні зброю, за шкоду, яку може бути заподіяно третій особі внаслідок володіння, зберігання чи використання цієї зброї, укладених за класом страхування 13, визначеним статтею 4 Закону України «Про страхування».

Аналіз вищезазначених положень норм законодавства свідчить про наявність виключних повноважень Міністерства внутрішніх справ України в сфері визначення порядку функціонування об`єктів дозвільної системи, зокрема зброї, визначених пунктом 9 Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року № 576.

Контроль же за дотриманням фізичними особами спеціальних правил зберігання та використання зброї, на яку поширюється дозвільна система органів внутрішніх справ, покладено на Національну поліцію України.

Так, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21.08.1998 № 622 затверджено Інструкцію про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів (далі - Інструкція №622 або Інструкція). Такий наказ зареєстровано в Міністерстві юстиції України 7 жовтня 1998 р. за № 637/3077.

Названий наказ прийнято відповідно до Закону України «Про міліцію», постанови Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 р. № 576 «Про затвердження Положення про дозвільну систему», Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 № 383, Постанови Верховної Ради України від 17 червня 1992 р. «Про право власності на окремі види майна» із доповненнями до неї від 22 квітня 1993 р. та 24 січня 1995 р., а також у зв`язку з прийняттям інших нормативних актів по лінії служби дозвільної системи.

Судом встановлено, що оскаржуваний наказ МВС зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07.10.1998 за №637/3077, опубліковано в Офіційному віснику України № 42 від 05.11.1998 та внесено до Єдиного державного реєстру нормативних актів.

Як видно з пункту 1.1 Інструкції №622 вона визначає умови та порядок видачі, продовження строку дії, анулювання дозволів на відкриття (функціонування) об`єктів дозвільної системи, придбання, перевезення, зберігання, носіння зброї, боєприпасів до неї, основних частин зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, інших предметів, матеріалів та речовин, на які поширюється дія дозвільної системи (далі - предмети і матеріали), їх облік та використання.

Положення Інструкції №622, які позивач просить визнати протиправними і нечинними, є наступного змісту: "Згідно із законодавством України органам (підрозділам) поліції надано право анулювати дозволи на придбання, зберігання, носіння зброї, основних частин зброї та пристроїв, надані громадянам, у випадках, передбачених пунктом 5.1 глави 5 цього розділу.".

Відповідно до вимог п.5.1 глави 5 Інструкції надання керівникам підприємств, установ, організацій, суб`єктам господарювання згоди на укладення трудових договорів на виконання робіт, пов`язаних з виготовленням, ремонтом, придбанням, зберіганням, обліком, охороною, перевезенням і використанням предметів, матеріалів і речовин, на які поширюється дозвільна система, здійснюється після перевірки таких осіб працівниками органів (підрозділів) поліції за територією обслуговування (місця проживання таких осіб) на підставі листів керівників цих підприємств, установ, організацій, суб`єктам господарювання, які з цією метою подають до органів (підрозділів) поліції необхідні дані (список осіб із зазначенням їхніх прізвищ, імен та по батькові, дати і місця народження і проживання, відомостей щодо попередньої трудової діяльності; медичні довідки; довідки про вивчення матеріальної частини зброї, спеціальних засобів, правил поводження з ними та їх застосування або відомості про це з ЄРЗ (далі - довідка про вивчення матеріальної частини зброї, спеціальних засобів, правил поводження з ними та їх застосування)).

Органи (підрозділи) поліції не мають права давати згоду керівникам підприємств, установ, організацій та суб`єктам господарювання на укладення трудових договорів на виконання таких робіт, а також надавати дозволи на придбання, зберігання та носіння вогнепальної зброї та бойових припасів до неї, пневматичної чи холодної зброї, пристроїв та патронів до них громадянам та проводити їх перереєстрацію (продовження строку дії відповідних дозволів), а раніше дана згода відкликається, наданий дозвіл анулюється у разі, зокрема, надходження від уповноваженого органу до уповноваженого підрозділу контролю за обігом зброї інформації про повідомлення такій особі про підозру або інформації про складення щодо такої особи повідомлення про підозру, що не вручене через невстановлення її місцезнаходження.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що органам поліції надано право анулювати дозволи на придбання, зберігання та носіння зброї, основних частин зброї та пристроїв, видані громадянам, про що складається відповідний висновок.

У свою чергу, приписами пункту 5.1 глави 5 Інструкції визначено вичерпний перелік підстав, за настання яких органи поліції не мають права видавати дозволи на придбання, зберігання та носіння вогнепальної зброї та бойових припасів до неї, пневматичної чи холодної зброї, пристроїв та патронів до них громадянам, а також проводити їх перереєстрацію, а саме: надходження від уповноваженого органу до УП ЦОУП, УП ГУНП інформації про повідомлення такій особі про підозру або інформації про складення щодо такої особи повідомлення про підозру, що не вручене через невстановлення її місцезнаходження.

З матеріалів справи вбачається, що позивачеві анулювано дозволи на зберігання та носіння пристрою для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії "STORM", калібр 9 мм, серія ХК, №00035, та мисливських гладкоствольних рушниць "САЙГА410С", калібр 410, №1224303 "TYPHOONF12", калібр 12 мм, № НОМЕР_2 ; "HALKYILDIZIMOD.4", калібр 12 мм, №1454, що належать ОСОБА_1 на підставі абз. 7 глави 4 розділу І та абзацу 11 пункту 5.1 глави 5 розділу І Інструкції.

Підставою для складення вказаних висновків слугував факт повідомлення ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 191 КК України. Вказана інформація відображена у цих висновках.

Відтак, враховуючи, що позивачу повідомлено про підозру за ознаками кримінальних правопорушень, то підлягають застосуванню спірні положення інструкції.

Також, суд звертає увагу, що позивач набув право на носіння та зберігання зброї шляхом отримання дозволу у відповідності до вимог Інструкції № 622, а отже, і анулювання такого дозволу теж має відбуватися на підставі положень Інструкції № 622.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2020 року № 420/229/19, від 19 лютого 2020 року у справі №815/4175/17, постанові від 16 квітня 2020 року у справі №580/2396/19.

Суд звертає увагу, що зброя є джерелом підвищеної небезпеки, основною характерною ознакою якої є її призначення - ураження живої цілі, знищення чи пошкодження оточуючого середовища, у зв`язку з чим щодо неї встановлені і спеціальні правила та обмеження як для набуття її у власність, так і на поводження із нею для зменшення можливості завдання шкоди та наражання з на небезпеку особи, яка нею володіє та інших осіб (ч.1 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

І саме, з метою охорони інтересів держави та безпеки громадян законодавством передбачено особливий порядок виготовлення, придбання, зберігання, перевезення, обліку і використання спеціально визначених предметів, матеріалів і речовин, а також відкриття та функціонування окремих підприємств, майстерень і лабораторій, що разом складає дозвільну систему (пункт 1 Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року № 576).

Пунктом 2 Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року № 576 визначено предмети, матеріали і речовини, підприємства, майстерні і лабораторії, на які поширюється дозвільна система.

Зазначені приписи Положення кореспондуються з пунктом 2.1 Інструкції № 622, відповідно до якого здійснюючи дозвільну систему, органи (підрозділи) поліції відповідно до законодавства України приймають рішення про надання міністерствам та іншим центральним органам виконавчої влади, підприємствам, установам, організаціям, суб`єктам господарювання, що здійснюють діяльність з виробництва, ремонту, торгівлі вогнепальною зброєю невійськового призначення, боєприпасами до неї, холодною та охолощеною зброєю, пневматичною зброєю калібру понад 4,5 мм і швидкістю польоту кулі понад 100 м/с; виробництва спеціальних засобів, заряджених речовинами сльозоточивої та дратівної дії, індивідуального захисту, активної оборони та їх продажу (далі - суб`єкти господарювання), дозволів на придбання, зберігання, перевезення (через митний кордон України, територією України, транзит через територію України) й використання вогнепальної зброї, боєприпасів до неї, основних частин зброї, холодної зброї, охолощеної зброї, пневматичної зброї; пристроїв та патронів до них; вибухових матеріалів і речовин; на відкриття та функціонування сховищ, складів і баз, де вони зберігаються, стрілецьких тирів і стрільбищ, мисливсько-спортивних стендів, а також підприємств і майстерень з виготовлення і ремонту вогнепальної та холодної зброї, піротехнічних майстерень, пунктів вивчення матеріальної частини зброї, спеціальних засобів, правил поводження з ними та їх застосування, магазинів, у яких здійснюється продаж зброї та бойових припасів до неї, пристроїв та патронів до них (далі - об`єкти дозвільної системи); громадянам - дозволів на придбання, зберігання та носіння вогнепальної мисливської зброї, холодної, охолощеної, пневматичної зброї, пристроїв.

Зазначені імперативні положення Інструкції №622 спрямовані на організованість та упорядкованість суспільних відносин, пов`язаних з використанням вищезазначених джерел підвищеної небезпеки з метою забезпечення безпеки держави, громадян, захисту прав людини, що в свою чергу відтворює зміст положень статті 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю та зміст концептуальних засад преамбули Загальної декларації прав людини.

При цьому, анулювання дозволу на володіння зброєю, зокрема, відповідно до абз.7 глави 4 розділу І Інструкції, навіть якщо дозвіл було попередньо видано позивачеві, не може розглядається як втручання в право власності.

Це пов`язано з тим, що сам дозвіл на зброю не є правом власності, а лише надає особі право на певні дії з цією зброєю зберігання, носіння та використання відповідно до закону.

Якщо обставини змінюються, наприклад, через порушення правил безпеки, анулювання дозволу здійснюється на законних підставах, визначених для захисту суспільних інтересів та безпеки.

Право власності на зброю, як матеріальний об`єкт, у такому випадку не порушується, але власник може бути обмежений у можливості її використання або зберігання до моменту поновлення дозволу або приведення обігу зброї у відповідність до закону.

Суд також не може погодитись із доводами позивача про те, що висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 02 березня 2021 року у справі № 640/1171/19 унеможливлюють застосування до спірних правовідносин положень Інструкції, як такої, що порушує гарантоване Конституцією України право на володіння, користування та розпорядження майном (зброєю).

При цьому, у наведеній постанові правовому аналізу піддано пункт 12.20 Інструкції, за яким у разі анулювання органом поліції дозволу на зберігання та носіння вогнепальної зброї (разом із основними частинами зброї - за наявності), пневматичної та холодної, охолощеної зброї, пристроїв вони в 15-денний строк передаються власниками на комісійний продаж або можуть бути переоформлені на особу, що має дозвіл на їх придбання. Саме у контексті правової ревізії цієї норми Верховний Суд висловився про те, що строк і саме обмеження права власності повинно визначатися виключно законом, а не вказаною Інструкцією як підзаконним нормативно-правовим актом.

Верховний Суд не вказав, що будь-яке з інших положень Інструкції так само спрямоване на регулювання правового режиму зброї як об`єкта цивільних прав та порядку перебування зброї у цивільному обороті.

Спірні правовідносини виникли між сторонами без покликання на пункт 12.20 Інструкції, а передбачене Інструкцією анулювання дозволу, попередньо виданого позивачеві, не є втручанням у право власності ОСОБА_1 .

Доводи позивача щодо нечинності Інструкції №622 через втрату чинності нормативними актами у розвиток яких вона приймалася, суд відхиляє, оскільки, такі акти діяли на час затвердження Інструкції, у подальшому такі нормативні акти замінювалися іншими, що є закономірним, при цьому жодним чином це не тягне за собою втратою чинності Інструкцією, за умови відсутності скасування її дії новими нормативними актами.

Інструкція №622 і Положення №576 не є законами, але Закон «Про національну поліцію» передбачає відповідні повноваження у органів Національної поліції, так само відсутність статусу закону у названих нормативних актів не скасовує їх дію.

Також суд зауважує, що Інструкція №622 прийнята у розвиток законодавства, у відповідності до якого вона прийнята.

Суд зазначає, що Інструкція не може дослівно відтворювати положення законів, у протилежному випадку сенс її прийняття буде абсурдом, а якщо і є певні неспівпадіння, то положення застосовуються у частині, яка не суперечить закону. Так, судом не встановлено неузгодженості із Законом «Про національну поліцію», тим більше, що навіть за наявності такої неузгодженості, є норма названого Закону, яка передбачає врегулювання можливих випадків неспівпадіння.

Інструкція прийнята на підставі чинного на той час законодавства, змінювалася, зокрема, у зв`язку з прийняттям Закону «Про національну поліцію». Зміни, яких постійно зазнає Інструкція, лише підтверджують її чинність на цей час, а чинна редакція відображає ті зміни, які сталися у законодавстві.

Суд ще раз звертає увагу, що втрата чинності законодавчими актами, у розвиток яких приймалася Інструкція, не скасовує її чинність; підзаконні акти не втрачають чинності у зв`язку зі зміною законодавства, у розвиток якого вони прийняті, якщо інше не зазначено у нових нормативно-правових актах.

Суд наголошує, що задоволення позовних вимог і скасування оскаржуваних положень Інструкції №622, за відсутності інших чітких правил у цій сфері, буде порушувати суспільний інтерес вцілому, оскільки такий масив діяльності, пов`язаної із поводженням зі зброєю, опиниться поза контролем держави, і суд вбачає очевидну суспільну небезпеку відсутності правового регулювання у такій сфері.

Згідно статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наведених обставин, суд вважає, що складаючи спірний висновок про анулювання позивачу дозволу на насіння та зберігання вогнепальної зброї, відповідач діяв у межах наданих повноважень та у спосіб, встановлений чинним законодавством, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Решта доводів позивача висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Судові витрати, які у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог підлягали б розподілу на підставі статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у справі відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.