Справа № 990/35/24
Суддя: Рибачук А.І.
Дата ухвалення: 2024-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

28 жовтня 2024 року

м. Київ

справа №990/35/24

адміністративне провадження №П/990/35/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Рибачука А.І.,

суддів: Берназюка Я.О., Бучик А.Ю., Стародуба О.П., Стеценка С.Г.,

за участю:

секретаря судового засідання - Кравченко Т.М.

позивачки - ОСОБА_1.

представника відповідача - Леошка Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження клопотання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про закриття провадження у справі №990/35/24 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

07.02.2024 до Верховного Суду як суду першої інстанції надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія), в якому позивачка просить суд визнати протиправним та скасувати рішення ВККС від 19.12.2023 №71/ко-23, яким визнано її такою, що не відповідає займаній посаді судді Київського окружного адміністративного суду за критерієм професійної етики та доброчесності та вирішено внести подання до Вищої ради правосуддя про звільнення її з посади.

Позов ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що, ухвалюючи в пленарному складі спірне рішення від 19.12.2023 №71/ко-23, ВККС вийшла за межі повноважень, визначених Законом № 1402-VІІІ у процедурі оцінювання судді на відповідність займаній посаді, оскільки підставою для визнання позивачки такою, що не відповідає займаній посаді став висновок ГРД від 12.12.2023, який було подано після завершення етапу "дослідження досьє та проведення співбесіди" та прийняття за його результатами рішення колегії ВККС від 13.05.2019 №232/ко-19 (яким її визнано такою, що відповідає займаній посаді), отже, такий висновок не є складовою суддівського досьє, яке досліджувалось Комісією в складі колегії на етапі оцінювання, передбаченому пунктом 2 частини першої статті 85 Закону №1402-VIII і не міг бути досліджений Комісією в пленарному складі.

Позивачка також звернула увагу на те, що спірне рішення ВККС не містить належних мотивів його прийняття, оскільки в зазначеному рішенні відсутні:

власна позиція Комісії щодо того, які саме доводи ГРД про невідповідність займаній посаді за критеріями професійної етики та доброчесності ВККС визнала обґрунтованими (рішення пленарного складу ВККС від 19.12.2023 № 71/ко-23 містить лише виклад позиції ГРД, без надання їй будь-якої оцінки);

власна оцінка Комісії наданих позивачкою пояснень та їх документального обґрунтування щодо усіх обставин, про які зазначено у висновку ГРД;

обґрунтування підстав неврахування мотивів та висновків колегії ВККС, наведених у рішенні від 13.05.2019 № 232/ко-23, яке на противагу рішенню пленарного складу від 19.12.2023 № 71/ко-23 містить обґрунтовану оцінку всіх повідомлених ГРД обставин та наданих позивачкою пояснень.

12.02.2024 ухвалою Верховного Суду відкрито провадження у цій справі, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження колегією суддів у складі п`яти суддів, призначено судове засідання з повідомленням (викликом) сторін на 11.03.2024 о 09 годині 30 хвилин.

29.02.2024 до Верховного Суду надійшов відзив ВККС, в якому відповідач наголошує на безпідставності позовних вимог ОСОБА_1 та просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

06.03.2024 до Верховного Суду від позивачки надійшла відповідь на відзив, в якій ОСОБА_1 вказує на необґрунтованість доводів відповідача, наведених ним у відзиві та наголошує на наявності підстав для задоволення її позову.

11.03.2024 ВККС подала до суду клопотання про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в якому, з посиланням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в її постановах від 26.02.2020 у справі № 9901/637/18, від 09.02.2022 у справі №9901/775/18, зазначила, що спірне рішення ВККС від 19.12.2023 №71/ко-23, яким ОСОБА_1 визнано такою, що не відповідає займаній посаді, не може бути переглянуте в судовому порядку без відповідного рішення Вищої ради правосуддя, у зв`язку з чим провадження в цій справі необхідно закрити.

27.03.2024 від ОСОБА_1 надійшли заперечення на клопотання ВККС про закриття провадження у цій справі, які обґрунтовані тим, що за змістом частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Позивачка зазначає, що в цій справі наявні визначені зазначеною нормою процесуального закону передумови для реалізації нею права на звернення до адміністративного суду, а саме:

наявність у неї законного інтересу, що полягає у прагненні користуватися презумпцією доброчесності судді, закріпленою у положеннях статті 127 Конституції України, та перебувати під захистом такої презумпції;

порушення зазначеного законного інтересу суб`єктом владних повноважень під час реалізації ним владно-управлінських функцій шляхом прийняття спірного рішення про невідповідність судді критерію професійної етики та доброчесності;

наявність у неї достатніх підстав вважати, що вказане рішення є незаконним, оскільки прийняте за відсутності законних повноважень на його прийняття, з порушенням процедури та за відсутності мотивів його прийняття.

18.04.2024 до Верховного Суду надійшли додаткові пояснення ВККС, в яких відповідач акцентує увагу суду на необґрунтованості заперечень ОСОБА_1 щодо клопотання про закриття провадження у цій справі та вказує на те, що ця справа не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

У судовому засіданні, призначеному на 28.10.2024:

представник ВККС підтримав клопотання про закриття провадження у цій справі і просив його задовольнити;

позивачка просила відмовити в задоволенні зазначеного клопотання з підстав, викладених у поданих нею запереченнях.

Вирішуючи заявлене відповідачем клопотання про закриття провадження у справі, Суд виходить з такого.

Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до підпункту 4 пункту 16-1 Розділу XV «Перехідні положення» Конституції України з дня набрання чинності Законом № 1401-VIII відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII, має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок і вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом.

Згідно зі статтею 131 Конституції України, у редакції Закону № 1401-VIII, в Україні діє Вища рада правосуддя (далі - ВРП), яка, серед іншого, вносить подання про призначення судді на посаду та ухвалює рішення про звільнення судді з посади.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні визначає Закон України від 02.06.2016 № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон №1402-VIII), пункт 20 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого в його первинній редакції визначав, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII, оцінюється колегіями ВККС в порядку, визначеному цим Законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії ВККС.

Відповідно до частини другої статті 88 Закону № 1402-VIII суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС України.

При цьому згідно із частинами сьомою, восьмою статті 101 Закону № 1402-VIII рішення ВККС можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом, а рішення Комісії щодо надання рекомендацій можуть бути оскаржені тільки разом із рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.

За змістом абзацу шостого пункту 13 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 21.12.2016 №1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон №1798-VIII) за результатами кваліфікаційного оцінювання суддя, призначений на посаду строком на п`ять років до набрання чинності Законом №1401-VIII, повноваження якого припинилися із закінченням строку, на який його було призначено, може бути призначений на посаду за поданням ВРП за умови підтвердження відповідності цій посаді згідно з підпунктами 2 та 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.

Обґрунтовуючи наявність підстав для закриття провадження в цій справі відповідач послався на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в її постановах від 26.02.2020 у справі №9901/637/18, від 09.02.2022 у справі №9901/775/18, відповідно до яких рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, саме по собі не має наслідком звільнення судді, а є на цьому етапі кваліфікаційного оцінювання підставою для такого звільнення. За змістом частини восьмої статті 101 Законом №1402-VIII рішення ВККС, яке містить рекомендацію з пропозицією до здійснення певних дій та ухвалення певного рішення, може бути оскаржене, але за обов`язкових умов - тоді, коли буде ухвалене рішення за відповідною рекомендацією та разом з таким рішенням. Передбачене частиною другою статті 88 Закону № 1402-VIII оскарження рішення ВККС щодо кваліфікаційного оцінювання судді можливе лише після того, як таке рішення було предметом розгляду у ВРП. У протилежному випадку дублюються функції щодо його перегляду Верховним Судом та ВРП.

З огляду на такі доводи відповідача колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, 30.12.2023 набрав чинності Закон України від 09.12.2023 № 3511-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри» (далі - Закон № 3511-IX), яким зокрема доповнено розділ ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII пунктом 20-1, згідно із яким якщо ВРП відмовлено в задоволенні подання ВККС про звільнення судді у зв`язку з його невідповідністю займаній посаді, суддя вважається таким, чию відповідність займаній посаді не оцінено відповідно до підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.

У такому разі оцінювання відповідності такого судді займаній посаді продовжується ВККС в пленарному складі із стадії, що визначена ВРП у рішенні про відмову в задоволенні подання про звільнення такого судді.

Якщо ВРП не визначено таку стадію, оцінювання продовжується із стадії, визначеної ВККС, з урахуванням мотивів рішення ВРП про відмову в задоволенні подання про звільнення такого судді, включаючи рішення, прийняті ВРП до набрання чинності Законом № 3511-IX.

Отже, до набрання чинності Законом № 3511-ІХ у випадках, коли ВРП ухвалювала рішення про відмову в задоволенні подання ВККС про звільнення судді з посади, то рішення ВККС про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді не мало юридичних наслідків.

Натомість після 30.12.2023 (дня, коли набрав чинності Закон № 3511-ІХ) якщо ВРП відмовлено в задоволенні подання ВККС про звільнення судді у зв`язку з його невідповідністю займаній посаді, то суддя вважається таким, чию відповідність займаній посаді не оцінено відповідно до підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України. У цьому випадку оцінювання відповідності такого судді займаній посаді продовжується ВККС. При цьому ВРП у рішенні про відмову в задоволенні подання про звільнення судді зобов`язана визначити стадію, з якої ВККС має продовжити його оцінювання, а якщо ВРП не визначено таку стадію, то Комісія самостійно визначає стадію, з якої вона продовжить оцінювання судді, з урахуванням мотивів рішення ВРП про відмову в задоволенні подання про його звільнення, включаючи рішення, прийняті ВРП до набрання чинності Законом № 3511-IX.

Іншими словами законодавець урегулював, що у разі незгоди ВРП з пропозицією Комісії звільнити суддю із займаної посади, правовим наслідком такого рішення ВРП є продовження кваліфікаційного оцінювання такого судді з певної стадії, визначеної ВРП або ВККС. Тобто навіть у разі якщо ВРП не погоджується з пропозицією Комісії звільнити суддю із займаної посади, у неї відсутні повноваження за наслідками розгляду подання ВККС про звільнення судді з посади визнати його таким, щодо якого кваліфікаційне оцінювання завершено та(або) таким, що відповідає займаній посаді.

Отже, з 30.12.2023 змінились правові наслідки розгляду ВРП рішення ВККС про невідповідність судді займаній посаді з пропозицією звільнити його з цієї посади.

Аналогічний висновок викладено в постанові Великої палати Верховного Суду від 11.07.2024 у справі №990/51/24.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово надавала роз`яснення, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає нерелевантними до правовідносин у цій справі правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у її постановах від 26.02.2020 у справі № 9901/637/18, від 09.02.2022 у справі № 9901/775/18, на які посилається відповідач в обґрунтування наявності підстав для закриття провадження в цій справі, щодо можливості оскаржити рішення ВККС про непідтвердження судді здатності здійснювати правосуддя лише разом із рішення ВРП, прийнятим за результатом розгляду зазначеного рішення ВККС, через зміну правового регулювання наслідків розгляду ВРП такого рішення.

Враховуючи, що оскаржуване ОСОБА_1 рішення пленарного складу ВККС від 19.12.2023 №71/ко-23 про визнання її такою, що не відповідає займаній посаді за критерієм професійної етики та доброчесності, яким також вирішено передати справу до колегії № 2 для внесення ВРП подання про звільнення позивачки із займаної посади, не містить положень про надання рекомендацій та у зв`язку зі зміною правового регулювання в частині наслідків розгляду ВРП рішення ВККС про невідповідність судді займаній посаді колегія суддів констатує, що ОСОБА_1 як суддя, яка не згодна із рішенням ВККС щодо визнання її такою, що не відповідає займаній посаді має право оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС України і таке рішення має бути перевірене судом на відповідність його критеріям, визначеним в статті 2 КАС України.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про відсутність передбачених пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України підстав для задоволення клопотання ВККС про закриття провадження у справі.

Керуючись статтями 241, 243, 248 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про закриття провадження у справі №990/35/24 відмовити.

Ухвала набирає законної сили після її проголошення та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 28.10.2024.

Головуючий суддя А.І. Рибачук

Судді Я.О. Берназюк

А.Ю. Бучик

О.П. Стародуб

С.Г. Стеценко