Справа № 420/24346/24
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2024-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 01 серпня 2024 року надійшов позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_1 в якому позивач просить:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні військовослужбовця ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_3 з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обоз`язок та військову службу»;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 в особі її командира звільнити ОСОБА_1 з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обоз`язок та військову службу».

Адміністративний позов обґрунтовано наступним

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що солдат ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є військовослужбовцем і на теперішній час проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , окрема НОМЕР_4 штурмова бригада, НОМЕР_5 батальйон військова частина НОМЕР_2 . Був призваний на службу з 25 лютого 2022 року, що підтверджується довідкою, виданою військовою частиною НОМЕР_2 № 1989 від 12.05.2024 р.

ОСОБА_1 одружений, виховує та утримує трьох малолітніх дітей.

Тому неодноразово звертався до командування військової частини НОМЕР_2 з рапортом про звільнення у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох малолітніх дітей, але отримував відмову. Наразі у позивача збереглась відповідь відповідача по результатами розгляду другого рапорту про звільнення від 19.03.2024 року. 07 червня 2024 року солдат ОСОБА_1 втретє подав рапорт на звільнення з військової служби з підстав, передбачених підпунктом «г» пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»: у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років.

27 липня 2024 року до відома ОСОБА_2 було доведено інформацію про відмову у задоволенні його третього рапорту на звільнення у зв`язку з тим, що на думку відповідача долучені до рапорту про звільнення документи «не містять достатніх доказів того, що на утриманні ОСОБА_1 перебуває троє і більше дітей віком до 18 років. З наданих до подання на звільнення солдата ОСОБА_1 з військової служби не вбачається, що він усиновив або встановив опікунство чи піклування над ОСОБА_3 . Належно підтвердженим слід вважати факт перебування на утриманні ОСОБА_1 лише двох дітей віком до 18 років, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ».

З таким рішенням командування військової частини НОМЕР_1 позивач не погоджується, вважає що відмова відповідача у не звільненні його з військової служби є протиправною, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Відзив на адміністративний позов обґрунтовано наступним

Вимоги, викладені в позовній заяві позивачем, військова частина НОМЕР_1 не визнає в повному обсязі, як такі, що є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають чинному законодавству, виходячи з того, що відповідач відмовив у задоволенні рапортів позивача про звільнення з військової служби у зв`язку з відсутністю законних підстав, прийшовши до обґрунтованих висновків про те, що належно підтвердженим слід уважати факт перебування на утриманні лише двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (батьком яких є позивач). Факт перебування на утриманні позивача неповнолітнього ОСОБА_6 (його пасинка) не є належно підтвердженим; заявлена позивачем підстава для звільнення з військової служби ("перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років") відсутня.

Відповідач зазначає, що насамперед варто зауважити, що позивач, стверджуючи про неправомірність відмови відповідачем у звільненні його з військової служби, не конкретизує, яку саме відмову має на увазі, оскільки звертався чотири рази протягом 2023-2024 років. Тобто позивач виходить із самого факту відмов, без прив`язки до конкретного рішення, оформленого листом-відмовою за результатами розгляду його рапортів. Разом з тим, навіть із врахуванням змін у законодавстві, що стосуються проходження військової служби в частині звільнення, зазначає, що у всіх випадках звертання позивача із рапортами він не надав достатніх доказів на підтвердження факту утримання ним трьох неповнолітніх дітей, а саме - доказів утримання ним пасинка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в контексті наявності підстави для звільнення з військової служби. Так, виходячи з положень статті 3 Сімейного кодексу України, якою визначено поняття «сім`ї», можливо дійти висновку про те, що сім`я створюється не лише на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення.

Конституційний Суд України у своєму рішення від 03.06.1999 № 5-рп/99 надав офіційне тлумачення терміну «член сім`ї»: членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, термін «сім`я» означає не лише створення сім`ї на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а має більш широкі критерії для його визначення.

Виходячи з аналізу вищевказаних норм, викладених у відзиві, відповідач зазначає, що ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_7 , має право на участь у вихованні неповнолітнього ОСОБА_6 , при цьому, обов`язок щодо його утримання у позивача (як вітчима) виникає лише за умови, якщо в останнього немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання. Доказів усиновлення дитини позивачем ні документи, що додавалися до рапортів, ні матеріали судової справи не містять. При цьому, враховуючи, що ОСОБА_6 має матір, обов`язок щодо його утримання не може бути покладено на його вітчима (позивача), і як наслідок, застосування підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ, для звільнення його з військової служби, не є можливим.

Процесуальні дії

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на підставі ст.262 КАС України у межах строків, визначених ст.258 КАС України та з урахуванням встановлених сторонам строків для подання заяв по суті.

06 серпня 2024 року від позивача до суду надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи (вхід. № ЕС/32331/24, №ЕС/32377/24, № ЕС/32283/24).

20 серпня 2024 року від відповідача - військової частини НОМЕР_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву (вхід. № ЕС/35760/24).

26 серпня 2024 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив (вхід. № ЕС/37097/24).

28 серпня 2024 року від позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (вхід. № ЕС/37670/24).

02 вересня 2024 року від відповідача - військової частини НОМЕР_1 до суду надійшли заперечення (на відповідь на відзив) (вхід. № ЕС/38826/24).

05 вересня 2024 року від позивача до суду надійшли письмові пояснення (вхід. № ЕС/40004/24).

Станом на 24 жовтня 2024 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалася позиція позивача та відповідача, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив та письмові пояснення представника позивача, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

Солдат ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є військовослужбовцем і на теперішній час проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , окрема НОМЕР_4

штурмова бригада, НОМЕР_5 батальйон військова частина НОМЕР_2 .

Був призваний на службу з 25 лютого 2022 року, що підтверджується довідкою, виданою військовою частиною НОМЕР_2 № 1989 від 12.05.2024 року.

Позивач звертався із рапортами про звільнення у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох малолітніх дітей до командира військової частини НОМЕР_1 чотири рази.

07 червня 2024 року солдат ОСОБА_1 подав четвертий рапорт на звільнення з військової служби з підстав, передбачених підпунктом «г» пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років.

До рапорту від 07.06.2024 року позивачем додавались:

копія паспорта громадянина України серія НОМЕР_6 ;

копія картки платника податків від 11.09.2008 року;

корпія свідоцтва про шлюб серіє НОМЕР_7 від 14.07.2023 року;

копія паспорта громадянина України серія НОМЕР_8 ;

копія картки платника податків від 05.07.2004 року;

копія посвідчення багатодітної сім`ї серія НОМЕР_9 від 27.07.2021 року;

копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_10 від 23.06.2016 року;

копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_11 від 06.12.2019 року;

копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_12 від 07.11.2011 року;

витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № 4 від 09.04.2024 року;

довідка про потребу дитини (дитина - інваліда) у домашньому догляді від 28.06.2023 року;

копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_13 від 15.12.1989 року;

копія паспорта громадянина України серія НОМЕР_14 ;

копія паспорта громадянина України серії НОМЕР_15 ;

копія довідка до акту огляду МСЕК серія 2-18 ОВ № 094461;

копія довідка до акта огляду МСЕК серія 12 ААГ № 504303;

копія пенсійного посвідчення серія НОМЕР_16 ;

копія пенсійного посвідчення серія НОМЕР_17 ;

Акт піж ствердження факту проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства від 03.04.2024 року;

довідка про склад сім`ї № 152 від 23.05.2024 року.

Військовою частиною НОМЕР_1 йому було відмовлено у звільненні з військової служби листами-відмовами: від 10.08.2023 року № 4/1064, від 24.10.2023 року № 2/4512, від 19.03.2024 року № 1156/4/1335 та від 19.07.2024 року № 1156/4/3689, в яких крім іншого зазначено, що вище перелічені матеріали відносно солдата ОСОБА_1 не містять достатніх доказів того, що на його утриманні перебуває троє і більше дітей віком до 18 років.

Окремо судом встановлено наступні обставини.

Позивач, ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_18 , виданим Овідіопольським відділом ДРАЦС в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Одеса 14.07.2023 року.

Фактично подружжя проживає у шлюбі з 2015 року що також підтверджується свідоцтвами про народження спільних дітей.

ОСОБА_1 та ОСОБА_7 мають двох спільних малолітніх дітей: ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_10 , видане Іванівським районним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції в Одеській області 23.06.2016 р.; ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_11 , виданим Іванівським районним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції в Одеській області 06.12. 2019 р.

В позовній заяві позивач зазначає, що на його утриманні перебуває три неповнолітні дитини, на підтвердження чого надано наступні докази.

Так, подружжя виховує та забезпечує третю малолітню дитину, яка була народжена жінкою до реєстрації шлюбу з позивачем - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 - свідоцтво про народження НОМЕР_12 , видане виконавчим комітетом Білчанської сільської ради Іванівського району Одеської області 07.11.2011 року.

Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян № 4, виданого Овідіопольським відділом РАЦС в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 09.04.2024 р. - реєстрацію народження ОСОБА_6 проведено відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу (додаток 10). Отже, дитина була народжена поза шлюбом, батьківство щодо неї визнано не було, прізвище батька дитини зазначено за прізвищем матері - ОСОБА_8 , ім`я та по батькові батька дитини записано зі слів матері.

На підтвердження факту того, що малолітній ОСОБА_9 перебуває на утриманні ОСОБА_1 позивачем надано наступні документи:

- посвідченням багатодітної родини НОМЕР_9 , виданим Іванівською селищною радою Одеської області, яке дійсне до 25.10.2029 року;

- Акт підтвердження факту проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства від 03.04.2024 р., посвідченого комісією Маяківської сільскої ради, в якому зазначено, що ОСОБА_1 проживає однією сім`єю з ОСОБА_7 , приймає участь у вихованні та утриманні всіх трьох малолітніх дітей.

Позивач вважає зазначені відмови протиправними та за захистом своїх прав звернувся до суду.

Джерела права та висновки суду

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався.

Зокрема, останнім Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №49/2024 від 05.02.2024 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14.02.2024 строком на 90 діб.

Таким чином, на дату ухвалення рішення у цій справі в Україні діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII.

Крім цього, відповідно до пункту 2 вже згаданого Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» військовому командуванню (зокрема, Державній прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року №389-VIII (в редакції станом на час виникнення спірних відносин, надалі - Закон №389-VIII), воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію (надалі - Указ №69/2022). Згідно пункту 4 Указу №69/2022, призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами.

У свою чергу, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, врегульовано положеннями Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (надалі - Закон №2232-XII).

Частиною 1 статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно із частиною 1 статті 2 Закону №2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною 2 статті 2 Закону України №2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону № 2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом призову громадян України на військову службу.

Частиною 6 ст. 2 Закону №2232-ХІІ визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Правові підстави звільнення під час воєнного стану військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період врегульовано пунктом 2 частини четвертої статті 26 Законом №2232-ХІІ.

Зокрема, підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини, зокрема: перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Надаючи оцінку доводам позивача, що надані разом із рапортом про звільнення з військової служби, суд зазначає, що предметом доказування в цій справі є доведеність факту перебування на утриманні позивача трьох і більше дітей віком до 18 років та, як наслідок, встановлення наявності підстав для звільнення з військової служби під час воєнного стану.

Так, виходячи з положень статті 3 Сімейного кодексу України, якою визначено поняття «сім`ї», можливо дійти висновку про те, що сім`я створюється не лише на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення.

Конституційний Суд України у своєму рішення від 03.06.1999 №5-рп/99 надав офіційне тлумачення терміну «член сім`ї»: членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші).

Обов`язковими умовами для визнання членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, термін «сім`я» означає не лише створення сім`ї на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а має більш широкі критерії для його визначення.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_18 , виданим Овідіопольським відділом ДРАЦС в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Одеса 14.07.2023 року.

ОСОБА_1 та ОСОБА_7 мають двох спільних малолітніх дітей: ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_10 , видане Іванівським районним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції в Одеській області 23.06.2016 р.; ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_11 , виданим Іванівським районним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції в Одеській області 06.12. 2019 р.

Також, судом встановлено, що ОСОБА_7 має сина, який був народжений нею до реєстрації шлюбу з позивачем - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_12 , виданим виконавчим комітетом Білчанської сільської ради Іванівського району Одеської області 07.11.2011 року.

Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян № 4, виданого Овідіопольським відділом РАЦС в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 09.04.2024 р. - реєстрацію народження ОСОБА_6 проведено відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу. Отже, дитина була народжена поза шлюбом, батьківство щодо неї визнано не було, прізвище батька дитини зазначено за прізвищем матері - ОСОБА_8 , ім`я та по батькові батька дитини записано зі слів матері.

В позовній заяві позивач зазначає, що на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей. При цьому, позивач зазначає, що вони проживають однією сім`єю, що не заперечується учасниками справи, з огляду на викладене, позивач вважає, що він належить до категорії військовослужбовців, на утриманні якого перебувають троє неповнолітніх дітей віком до 18 років.

Позивач вважає, що факт перебування на утриманні неповнолітнього сина його дружини - ОСОБА_6 , підтверджений наявними у матеріалах справи доказами.

Разом з тим, суд не погоджується з такими доводами позивача з огляду на наступне.

Суд вважає за необхідне вказати на те, що частиною третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ (далі - Закон № 2402-ІІІ) встановлено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом частин першої та другої статті 15 Закону № 2402-ІІІ дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За приписами частин першої - третьої статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

В площині норм Сімейного кодексу України (далі СК України), зокрема спірне питання стосується обов`язку вітчима утримувати неповнолітнього пасинка.

Загальний порядок здійснення сімейних прав та виконання сімейних обов`язків закріплено у ст.ст.14, 15 СК України.

Так, сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

У той же час, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. Майновий обов`язок недієздатної особи за її рахунок виконує опікун. Якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейного обов`язку, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Статтею 141 СК України, передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Статтею 155 СК України унормовано, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є не правозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

З цього приводу, суд вважає за необхідне зазначити про те, що якщо сімейне законодавство визначає безумовний обов`язок щодо утримання батьками своїх неповнолітніх дітей, то стосовно вітчима (мачухи) передбачені певні застереження.

Водночас, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч. 1 ст. 180 СК України).

Згідно з частиною 1 статті 260 Сімейного кодексу України, якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (ч. 1 ст. 268 СК України).

Суд може звільнити вітчима, мачуху від обов`язку по утриманню падчерки, пасинка або обмежити його певним строком, зокрема у разі: 1) нетривалого проживання з їхнім матір`ю, батьком; 2) негідної поведінки у шлюбних відносинах матері, батька дитини.

Отже, сімейне законодавство містить чітке розмежування таких понять, як «батько», «мати», «дитина», «вітчим», «пасинок», «усиновлений», «усиновитель». Перед усім, це пов`язано із різним обсягом прав та обов`язків названих суб`єктів сімейних правовідносин по відношенні один до одного.

Зокрема, законодавець безальтернативно наголошує на тому, що батько зобов`язаний утримувати своїх неповнолітніх дітей навіть в тому випадку, коли не проживає разом з ними. Форми такого утримання можуть різнитись. Тобто, законодавець надає право сторонам сімейних правовідносин диспозитивно вирішити питання про форму утримання дитини одним із батьків, який проживає окремо.

Виходячи з аналізу вищевказаних норм, позивач ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі з громадянкою ОСОБА_7 , має право на участь у вихованні ОСОБА_3 , при цьому, обов`язок щодо її утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останньої немає батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Як встановлено судом, згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян № 4, виданого Овідіопольським відділом РАЦС в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 09.04.2024 р. - реєстрацію народження ОСОБА_6 проведено відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу. Отже, дитина була народжена поза шлюбом, батьківство щодо неї визнано не було, прізвище батька дитини зазначено за прізвищем матері - ОСОБА_8 , ім`я та по батькові батька дитини записано зі слів матері.

Також з наданих позивачем доказів, судом встановлено, що ОСОБА_10 (дід за сторони матері) є особою з ІІ групою інвалідністю та пенсіонером, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК 12 ААГ № 504302, від 25.09.2023 року - діє безстроково, а також пенсійним посвідченням.

ОСОБА_11 (баба зі сторони матері), ІНФОРМАЦІЯ_7 є пенсіонеркою та особою з ІІІ групою інвалідності, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК 2-18 ОВ № 094461, виданій 28.10.2008 року - діє безстроково та пенсійним посвідченням.

При цьому, враховуючи, що ОСОБА_3 , має матір, обов`язок щодо її утримання не може бути покладено на її вітчима (позивача), і як наслідок, застосування підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ, для звільнення його з військової служби, не є можливим.

В свою чергу, наданий позивачем акт підтвердження факту проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства від 03.04.2024 р., посвідченого комісією Маяківської сільскої ради, в якому встановлено, що ОСОБА_1 проживає однією сім`єю з ОСОБА_7 , приймає участь у вихованні та утриманні всіх трьох малолітніх дітей, не може бути прийнятий судом в якості доказу утримання позивачем ОСОБА_3 , оскільки вказаний акт тільки підтверджує факт спільного проживання, а не обов`язок утримання позивачем сина дружини. Водночас, сам факт проживання однією сім`єю про такі обставини не свідчить.

Більше того, згаданий акт не містить жодної інформації про те, чи має можливість дружина позивача утримувати, зокрема ОСОБА_3 ; чи наявні у ОСОБА_3 інші родичі, наведені в частині 1 статті 268 Сімейного кодексу України, які можуть його утримувати.

З огляду на викладене, суд вважає, що факт перебування на утриманні неповнолітнього сина дружини - ОСОБА_3 не підтверджений наявними у матеріалах справи доказами.

Суд наголошує, що вітчим має своїм обов`язком утримувати пасинка, який з ним проживає, якщо у нього немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що вітчим може надавати матеріальну допомогу. При цьому, суд може звільнити вітчима, мачуху від обов`язку по утриманню падчерки, пасинка або обмежити його певним строком, зокрема у разі: 1) нетривалого проживання з їхнім матір`ю, батьком; 2) негідної поведінки у шлюбних відносинах матері, батька дитини.

Звідси вбачається, що вітчим вважається таким, що зобов`язаний утримувати пасинка за сукупності таких умов:

- пасинок проживає разом із вітчимом;

- пасинок немає родичів першої та другої лінії кровного споріднення або ж ці особи не можуть надавати пасинку утримання;

- вітчим може надавати матеріальну допомогу.

Такий перелік є виключним та розширеному тлумаченню не підлягає.

З іншої сторони, якщо вітчим самостійно (за власною ініціативою) надає матеріальну допомогу пасинку, це свідчить про дотримання засад добросовісності, розумності та справедливості у сімейних правовідносинах. Проте, з позиції норм СК України таку поведінку вітчима не можна назвати «утриманням», бо «утримання», це не «право», а безальтернативний та імперативно визначений «обов`язок» батьків по відношенню до неповнолітніх дітей.

Також пасинок у спірному випадку не може вимагати у вітчима забезпечення його утриманням, оскільки за законом такий обов`язок на нього не покладений.

Якщо мати дитини (пасинка) вбачає у поведінці свого колишнього чоловіка (батька дитини) ознаки, за наявності яких особа може бути позбавлена батьківських прав, то може скористатись відповідною процедурою. Крім того, у випадку позбавлення батька батьківських прав така дитина, за згоди самої ж дитини, може бути усиновлена. Вітчим у даному разі матиме право на усиновлення такої дитини. І лише після усиновлення, усиновлювач зобов`язаний утримувати неповнолітніх усиновлених дітей.

Альтернативних ситуацій, які описані в сімейному законодавстві та стосуються спірного випадку, немає.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14.12.2023 року у справі № 160/11228/23, предмет спору якої був аналогічним до цієї справи.

Суд не заперечує той факт, що позивач ОСОБА_1 є сумлінним сім`янином, який добросовісно, розумно і справедливо виконує свої обов`язки, однак зазначене не свідчить про те, що дитина дружини народжена поза шлюбом перебуває в нього на утриманні, оскільки позивач не надав належних доказів існування обставин, які зобов`язують його, як вітчима утримувати ОСОБА_3 .

Таким чином, враховуючи викладені висновки, колегія суддів вважає, що спірне рішення відповідача є правомірним, оскільки позивач не надав достатніх доказів на підтвердження факту перебування, у відповідності до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ, на утриманні останнього трьох неповнолітніх дітей віком до 18 років.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, у даному випадку, суд погоджується із позицією відповідача щодо відсутності правових підстав для звільнення позивача з військової служби згідно з підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на підставі рапорту від 23.07.2023.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, відмовляючи позивачу у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України, відтак підстави для задоволення позову відсутні.

Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору та відмову у задоволенні позову, розподіл судового збору у відповідності до вимог ст.139 КАС України судом не здійснюється.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 173-183, 242-246, 250, 255 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_19 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_20 ).

Суддя С.О. Cтефанов

.