Справа № 580/5307/24
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2024-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/5307/24
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Кобаля М.І., Мельничука В.П.

За участю секретаря: Куць М.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Трофімова Руслана Валерійовича на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25 липня 2024 року, суддя Бабич А.М., у справі за адміністративним позовом представника ОСОБА_1 - адвоката Трофімова Руслана Валерійовича до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

У С Т А Н О В И В:

Представник ОСОБА_1 - адвокат Трофімов Руслан Валерійович звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошового забезпечення з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року);

- зобов`язати івійськову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, виходячи з середньоденного заробітку (грошового забезпечення), нарахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, у розмірі 79780,56 грн.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що наказом відповідача від 30.04.2020 №91 він виключений із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення. При звільнені з ним не були проведені всі необхідні розрахунки, а саме розмір грошового забезпечення виплачено не в повному обсязі. На виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 06.10.2023 у справі №580/5781/23 відповідач 26.04.2024 на його картковий рахунок перерахував кошти, а саме грошове забезпечення. Оскільки відповідач вчасно не провів з ним повний розрахунок, просить стягнути на його користь середній заробіток.

Згідно ухвали Черкаського окружного адміністративного суду від 03 червня 2024 року розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 25 липня 2024 року адміністративний позов задоволено частково

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з військової служби в частині ненарахованого та невиплаченого грошового забезпечення за період служби з 30.01.2020 до 30.04.2020 під час його звільнення.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток у сумі 15229,74 грн (п`ятнадцять тисяч двісті двадцять дев`ять гривень сімдесят чотири копійки) за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 26.10.2023 до 26.04.2024 із-за не повної виплати грошового забезпечення.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 25 липня 2024 року представник ОСОБА_1 - Трофімов Руслан Валерійович подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року в розмірі 79 780,56 грн.

Військова частина НОМЕР_1 також подала апеляційну скаргу на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25 липня 2024 року.

Відповідно до ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року апеляційну скаргу повернуто особі, що її подала.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для задоволення клопотання про вихід із письмового провадження та проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни.

Витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 30.04.2020 №91 підтверджується, що з 30.04.2020 позивач виключений із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Окрім того судом першої інстанції встановлено, що відповідно до рішення Черкаського окружного адміністративного суду у справі №580/5781/23 від 06 жовтня 2023 року, яке набрало законної сили 07.11.2023 було визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати позивачу з 30.01.2020 до 30.04.2020 грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби та премії), грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, компенсації за невикористану додаткову відпустку УБД, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік, компенсації за невикористані дні основної відпустки за 2020 рік, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020 та зобов`язано відповідача здійснити позивачу перерахунок грошового забезпечення з 30.01.2020 до 30.04.2020, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, компенсації за невикористану додаткову відпустку УБД, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік, компенсації за невикористані дні основної відпустки за 2020 рік, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020 на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п.4 Постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», та провести виплату з урахуванням виплачених сум.

На виконання зазначеного судового рішення відповідач 26.04.2024 зарахував на картковий рахунок позивача кошти в сумі 36 926,84 грн.

Представник позивача вважає, що відповідач протиправно не здійснив з позивачем повного розрахунку при звільненні, а тому звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли у справі, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1ст.2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.9 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку із тим, що станом на день виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення відповідач не провів з ним розрахунку у повному обсязі. Заборгованівсть була виплачена за рішенням суду, яке набрало чинності 07.11.2023, лише 26.04.2024

Як вже зазначено колегією суддів вище, рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 06.10.2023 у справі №580/5781/23 зобов`язано військову частину здійснити позивачу перерахунок грошового забезпечення з 30.01.2020 до 30.04.2020, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, компенсації за невикористану додаткову відпустку УБД, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік, компенсації за невикористані дні основної відпустки за 2020 рік, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020 на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п.4 Постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», та провести виплату з урахуванням виплачених сум.

Зазначене рішення набрало чинності 07.11.2023, тоді як було виконано 26.04.2024.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму

Статтею 117 КЗпП України у редакції, що була чинна до 19.07.2022 року, обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у редакції, що набула чинності після 19.07.2022 року, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення суд першої інстанції посилався на висновки Великої Палати Верховного Суду.

Колегія суддів зауважує, що у своїй постанові Велика Палата Верховного Суду з-поміж іншого, зазначила таке: «Разом з тим статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Водночас суд першої інстанції застосував принцип співмірності та пропорційності, у зв`язку з чим, обрахував, що середній заробіток з розрахунку за період з 23.10.2023 по 26.04.2024 становить 183 дні, а сума середнього заробітку за даний період становить 79 346,97 грн.

Окрім того, суд першої інстанції з урахуванням принципу співмірності, дійшов висновку про те, що співмірною сумою середнього заробітку затримки повного розрахунку при звільненні є сума в розмірі 15 229,74 грн.

Суд першої інстанції також врахував вказані висновки Верховного Суду та Великої палати Верховного Суду та з огляду на обставини цієї справи, з метою дотримання справедливого балансу між правами та інтересами сторін справи застосував критерії зменшення розміру відшкодування, зменшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби зменшивши суму з 79 346,97 грн до 15229,74 грн.

З огляду на такі висновки суду першої інстанції колегія суддів зазначає, що підхід Великої Палати Верховного Суду до застосування статті 117 КЗпП України в окресленому контексті не відповідає правовому регулюванню, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин у цій справі.

Так, питання про застосування приписів статті 117 КЗпП України у вимірі правовідносин, подібних до тих, які розглядаються в цій справі, не завжди мало однакову правову оцінку суду касаційної інстанції.

Зокрема, правова позиція суду першочергово повинна ґрунтуватись на нормативному регулюванні спірних правовідносин, зміна якого може вплинути на те, яким чином її застосовувати до правовідносин, які виникли після цієї зміни.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15, а також висновки Верховного Суду, які суд першої інстанції взяв до уваги при вирішенні цієї справи, викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Наведений у цих постановах підхід щодо критеріїв/способів зміни суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Проте, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє та підлягає застосуванню у редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ.

Аналогічний висновок висловлено, зокрема, у постановах від 16.05.2024 у справі 420/11918/23, від 28 червня 2023 року у справі №380/19103/22 Верховного Суду і колегія суддів вважає його застосовним до спірних правовідносин.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність у позивача права на відшкодування середнього заробітку за весь час непроведення розрахунку при звільненні.

Однак, сума, яку постановив стягнути цей суд, визначена без урахування чинних приписів статті 117 КЗпП України за весь період затримки розрахунку при звільненні та без врахування приписів її нової редакції, у зв`язку з чим висновки суду першої інстанції щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача є помилковими.

Підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку. Іншими словами, стаття 117 КЗпП України до 19 липня 2022 року підлягала застосуванню в редакції, яка не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Однак у межах цієї справи підлягають врахуванню норми статті 117 КЗпП України у редакції що діє з 19.07.2022 року (у редакції - Закону №2352-ІХ) і до цього періоду вказані висновки Великої Палати Верховного Суду не є застосовними.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 30.112023 року у справі №380/19103/22 та від 29.01.2024 у справі №560/9586/22.

Отже, колегія суддів доходить висновку про те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки належних виплат при звільненні (з 26.10.2023 по 26.04.2024), однак неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню в частині зобов`язання вчинити певні дії.

В апеляційній скарзі представник позивача наводить власний розрахунок середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Так, кількість календарних днів становить 184, середня заробітна плата за один день 433,59 грн, що становить 79 780,56 грн.

Під час визначення кількості днів колегія суддів встановила, що період з 26.10.2023 по 26.04.2024 становить 184 дні, тоді як суд помилково зазначив 183 дні.

Отже, суд першої інстанції припустився помилки під час підрахунку кількості днів.

Отож, розмір середнього заробітку становить 433,59 грн х 184 дні = 79 780,56 грн.

Таким чином підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 79 780,56 грн.

Щодо доводів скаржника про те, що ст.117 КЗпП України не розповсюджується на дані правовідносини, то суд вважає їх помилковими.

Так, Верховний Суд в численній судовій практиці щодо подібних правовідносин зазначив, що пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Положення ст.ст.117, 118 КЗпП України поширюють дію на відносини публічної служби, якщо інше не передбачене вимогами спеціального законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (у т. ч. затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Натомість врегульовано КЗпП України, у зв`язку з чим у відповідній частині підлягають застосуванню саме його норми.

У відзиві на апеляційну скаргу скаржник посилається на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшаков проти України» від 08.04.2010.

Проте правовідносини, що виникли у тій справі є іншими, ніж у даній справі, а тому колегія суддів вважає доводи відповідача в цій частині є хибними.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 25 липня 2024 року в частині зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток скасувати та ухвалити в цій частині рішення наступного змісту: «Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки належних виплат при звільненні у розмірі 79 780, 56 грн.

В іншій частині постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 25 липня 2024 року залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: 2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Трофімова Руслана Валерійовича задовольнити.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 25 липня 2024 року скасувати в частині задоволених позовних вимог про зобов`язання вчинити дії та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту:

«Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за весь час затримки належних виплат при звільненні у розмірі - 79 780, 56 грн (сімдесят дев`ять тисяч сімсот вісімдесят гривень 56 коп).

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Кобаль М. І.

Мельничук В.П.