Справа № 160/27518/23
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2024-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

24 жовтня 2024 року справа № 160/27518/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Баранник Н.П.,

суддів: Малиш Н.І., Щербака А.А.,

за участю секретаря судового засідання: Тарантюк А.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 травня 2024 року у справі №160/27518/23 (суддя Юрков Е.О.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Громадянка Соціалістичної Республіки В`єтнам Бак Тху Хионг (далі - позивач) звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі - відповідач) від 17 травня 2019 року № 32.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 травня 2024 року позовні вимоги були задоволені. Суд визнав протиправним та скасував оскаржене позивачем рішення відповідача.

З рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу. В скарзі, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, відповідач просить оскаржене рішення у справі скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що дозвіл на імміграцію в Україну, виданий позивачці, вважається таким, що виданий на підставі документів, які втратили чинність. Отже, у відповідача були законні підстави для прийняття оскарженого рішення №32 від 17.05.2019року. Відповідач вважає, що позивач пропустила строки звернення до суду з даним адміністративним позовом. Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що відносно позивача вже прийняті рішення про відмову в оформленні посвідки на постійне проживання на підставі пп.9 п.62 Порядку № 321 та рішення про примусове повернення іноземця в країну походження. Такі рішення були предметом оскарження в судовому порядку і суди підтвердили їх правомірність.

Позивач та її представник своїм правом подати письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача не скористалися.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи та обґрунтування вимог апеляційної скарги, просив скаргу задовольнити.

Представник позивача та сама позивач просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 08.10.2008 громадянка Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримала дозвіл на імміграцію в Україні на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України Про імміграцію, та була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 , терміном дії безстроково (т.1 а.с. 132).

04.04.2017 за вих. №45/961 Первомайським районним сектором Головного управління Міграційної служби України в Харківській області направлено лист до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, в якому зазначено, що до відділу із заявою про обмін посвідки на постійне проживання в Україні по досягненню 45-річного віку звернулася громадянка ОСОБА_2 , яка надала посвідку серії НОМЕР_1 , видану 08.10.2008 ГУ МВС України в Дніпропетровській області. В листі викладено запит про направлення висновку перевірки законності надання дозволу на імміграцію, документування посвідкою на постійне проживання в Україні та належним чином засвідчену копію дозволу на імміграцію (т.1 а.с. 133).

12.07.2017 на лист повідомлено, що 08.10.2008 ВГІРФО УМВС України Дніпропетровській області громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнама ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано дозвіл на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України Про імміграцію, як дружині іммігранта в Україну. Однак, в ході перевірки підстав документування її чоловіка громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнама ОСОБА_3 , 1966 року народження, встановлено, що він отримав дозвіл на імміграцію всупереч вимогам законодавства (т.1 а.с. 134)

Наказом Державної міграційної служби №58 від 03.04.2018 Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання, на підставі висновку ГУДМС у Дніпропетровській області від 12.03.2018 стосовно ОСОБА_3 , скасовано рішення відділу ГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області від 01.08.2003 про видачу посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам Ле ОСОБА_4 , 03.09.1966. Видану на підставі цього рішення посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 01.08.2003 визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню (т.1 а.с.135-136).

Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України за вих. №8.1-2890/8.1.1-18 від 21.08.2018 направлено до Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області проект висновку про скасування дозволу на імміграцію громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам Бак ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с. 141).

17.05.2019 заступником начальника Головного управління начальником управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Дніпропетровській області затверджено висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 . Цим висновком встановлено, що 25.06.2008 громадянка Соціалістичної Республіки В`єтнам Бак ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася до ВГІРФО Дніпродзержинського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області із заявою про надання їй дозволу на імміграцію в Україну відповідно до пункту 6 частини другої статті 4 Закону України Про імміграцію, як дружина іммігранта (чоловік - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шлюб зареєстрований 23.03.1988, документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 01.08.2003). Вказаною правовою нормою передбачено, що дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції: батькам, чоловіку (дружині) іммігранта та його неповнолітнім дітям. Після проведення визначених імміграційним законодавством перевірок, у зв`язку із не виявленням підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, 08.10.2008 громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам Бак ОСОБА_5 надано дозвіл на імміграцію в Україну та документовано безстроково посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 . 03.04.2018 наказом ДМС України №58 скасовано повністю рішення відділу ГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області від 01.08.2003 про видачу посвідки на постійне проживання чоловіку ОСОБА_1 - громадянину СРВ ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства. Отже, дозвіл на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам Бак ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданий на підставі документів, які втратили чинність (т.1 а.с. 142-144).

17.05.2019 Головним управлінням державної міграційної служби України в Дніпропетровській області прийнято рішення №32, яким громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам Бак ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженці Соціалістичної Республіки В`єтнам, на підставі пункту 1 частини першої статті 12 Закону України Про імміграцію скасовано дозвіл на імміграцію в Україну. В рішенні також зазначено, що видана на підставі дозволу на імміграцію посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 08.10.2008, скасована відповідно до вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 (т.1 а.с. 145).

Копію рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 17.05.2019 № 32 про скасування дозволу на імміграцію в Україну передано головному спеціалісту Заводського РВ у м. Кам`янському ОСОБА_6 для вручення позивачці (т. 1 а.с. 146).

Позивач, вважаючи рішення Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області №32 від 17.05.2019 року протиправним, звернулася до суду з позовом про його скасування.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що оскаржене позивачем рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , прийнято без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, з порушенням права особи на участь у процесі прийняття рішення, а також з порушенням принципів своєчасності (тобто протягом розумного строку) та розсудливості, а тому є протиправним та, відповідно, підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про імміграцію» (далі Закон - № 2491-ІІІ) та Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі по тексту - Закон № 3773-VI).

Статтею 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні; іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом; - посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Положенням ч.1 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання. Іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання (ч. 1 ст. 5 Закону № 3773-VI).

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про імміграцію», імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант -іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно ст. 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти (п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону № 2491-ІІІ).

У свою чергу, умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені ст. 9 Закону № 2491-ІІІ.

Так, для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

Крім зазначених документів подаються: для осіб, зазначених у п. 6 ч. 2 ст. 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні ненижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Згідно ч.ч.1-4 ст.13 Закону України «Про імміграцію», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Якщо особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду, рішення про її видворення не приймається до набрання рішенням суду законної сили.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про імміграцію», особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію чи його скасування.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі -Порядок №1983).

Відповідно до підпункту 2 пункту 2 цього Порядку № 1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно п.12 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам(відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках -територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

В силу п. 21 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених ст. 12 Закону № 2491-III, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу (п. 22 Порядку № 1983).

Як встановив суд першої інстанції, документи, що були подані позивачем для отримання дозволу на імміграцію, були перевірені уповноваженою особою, яка приймала документи позивача, перевіряла їх справжність та відповідність вимогам законодавства, та яка приймала рішення про надання дозволу на імміграцію.

Отже, компетентний орган державної влади, при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні та оформленні посвідки на постійне проживання в Україні, проводив необхідну перевірку поданих документів та з`ясовував у межах своєї компетенції питання щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, проте, таких підстав не виявив.

Відповідач стверджує, що на підставі заяви від 14.07.2003 ОСОБА_3 чоловіка позивача у даній справі, документовано посвідкою на постійне проживання відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу 5 Прикінцеві положення Закону України Про імміграцію. Однак, відповідно до зазначеної законодавчої норми такими, що мають дозвіл на імміграцію, вважаються іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 06.03.1998 за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання. Тобто, чоловіку позивачці із відповідною заявою необхідно було звернутись до 07.02.2002, оскільки з 08.02.2002, після спливу шестимісячного терміну, дана норма втратила чинність. Таким чином, на момент звернення чоловіка позивачки за документуванням посвідкою на постійне проживання, а саме 14.07.2003 законодавством України не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання на підставі дозволу на імміграцію відповідно до абзацу четвертого пункту 4 розділу V Прикінцеві положення Закону, а чоловік позивачки не мав законних підстав щодо отримання посвідки на постійне проживання. Чоловік позивачки не вважається таким, що має дозвіл на імміграцію, та незаконно отримав посвідку на постійне проживання (копія висновку - додається в матеріалах про скасування посвідки Ле Ван Фам). Отже, дозвіл на імміграцію в Україну, виданий позивачці вважається таким, що виданий на підставі документів, які втратили чинність.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що при вирішенні питання надання позивачу у 2008 році дозволу на імміграцію в Україну, заявлення нею свідомо неправдивих відомостей, надання підроблених документів чи документів, що втратили чинність, компетентним органом, що здійснював перевірку, виявлено не було. Підстав для відмови позивачу у наданні дозволу на імміграцію, визначених Законом України Про імміграцію, також під час перевірки не виявлено, у зв`язку з чим і було видано посвідку на постійне місце її проживання в Україні.

При цьому, суд вірно зауважив, що відповідачем не було надано до суду будь-яких доказів, що відповідний державний орган був позбавлений права надати правову оцінку наданим позивачкою документам для отримання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України Про імміграцію.

Саме по собі допущення міграційними органами помилки при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію, за умови відсутності передбачених статтею 12 Закону України Про імміграцію обставин, не є підставою для скасування такого дозволу.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідачем належним чином не дотримано вимог діючого законодавства, зокрема взагалі не з`ясовано та не відображено у висновку обставини, які дають можливість залишити позивачці в дії її дозвіл на імміграцію в Україну, а саме: наявність у позивача сина, який народився в Україні та є громадянином України (т.1 а.с. 35, 37), тривалість терміну перебування позивача та її сина на території України (на час прийняття оскарженого рішення 11 років), їх соціальні зв`язки, можливі негативні наслідки у разі розлучення сина з матір`ю, право на набуття громадянства України, та відсутність фактів вчинення позивачем будь-яких дій, які є підставою для скасування дозволу на імміграцію.

Забезпечення права позивача давати пояснення при прийнятті спірного рішення, надавати докази, є обов`язковою передумовою правомірності такого рішення.

Цих принципів відповідачем при ухваленні оскарженого позивачкою рішення дотримано не було.

Порушене право позивача на законне проживання в Україні охоплюється ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини в пункті 43 рішення у справі «Курочкін проти України» (Kurochkinv. Ukraine) від 20 травня 2010 року (заява № 42276/08) зазначив, що втручання у право на повагу до сімейного життя становить порушення статті 8, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», немає однієї або кількох законних цілей, зазначених у пункті 2 статті 8, а також не є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення такої цілі чи цілей (рішення від 7 серпня 1996 р. у справі «Йогансен проти Норвегії» (Johansen v. Norway), Reports 1996-ІП, с. 1001- 1002, п. 52). Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (наприклад рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», п. 60, та рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтями 8-10 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом.

Позивач користувалась протягом досить тривалого часу посвідкою на постійне проживання в Україні, а саме у період з 2008 року по 2019 рік, маючи обґрунтоване сподівання на належне виконання суб`єктом владних повноважень (міграційним органом) своїх повноважень під час її первісного оформлення.

Згідно п.10 ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

При прийнятті рішення у даній справі судом вірно враховано, що у п.п. 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE (Рисовський проти України) заява №29979/04 проаналізовано поняття "належне урядування", згідно з яким, аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість ( рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу ( рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII).

Іншими словами, ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

У постанові Верховного Суду від 18.04.2018 року по справі №820/2262/17, яка підтримана у постанові Верховного Суду від 09.07.2020 року по справі №823/407/18, зазначено, що навіть якщо дозвіл на імміграцію позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим. При цьому, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини, в складі якої двоє неповнолітніх дітей.

Оскаржене рішення суб`єкта владних повноважень, в разі набрання законної сили, неминуче призведе до негативних наслідків для позивачки. Такими наслідками відповідно до ст. 13 Закону України "Про імміграцію" є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію.

За викладених обставин, суд обґрунтовано зробив висновки, що рішення Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області від 17.05.2019 №32 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам Бак Тху Хионг прийнято без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, та з порушенням основоположних прав позивача, а також з порушенням принципів своєчасності (тобто протягом розумного строку) та розсудливості, а тому є протиправним та підлягало скасуванню.

Щодо доводів відповідача в апеляційній скарзі про пропуск позивачем строків для звернення до суду з даним позовом, колегія суддів зазначає наступне.

Ухвалою від 22.12.2023року у даній справі Дніпропетровський окружний адміністративний суд залишав без розгляду адміністративний позов позивачки на підставі п.8 ч.1 ст.240, ч.3,4 ст.123 КАС України, прийшовши до висновку, що позивачем та її представником не наведено обґрунтувань та не надано доказів існування обставин, що об`єктивно перешкоджали звернутися з даним позовом до суду в межах строків, встановлених законом (т.1 а.с. 177-178).

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 02.04.2024 року ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.12.2023 року у даній справі було скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (т.1 а.с. 249-251). При цьому, суд апеляційної інстанції встановив, що судом було встановлено лише дату, з якої представник позивача був обізнаний про наявність рішення №32, яке оскаржується у даній справі (01.12.2022). Тобто, у такому випадку можливо лише стверджувати про те, що починаючи з 02.12.2022 почався перебіг шестимісячного строку звернення з позовом до суду.

У спірному випадку позивачка звернулася до суду з позовом 15.10.2023 (засобами поштового зв`язку), тобто з пропуском строку, встановленого ч.2 ст.122 КАС України. В той же час, позивачкою було заявлено клопотання про поновлення процесуального строку, яке обгрунтовано неможливістю ознайомлення з оскаржуваним рішенням через ненадання його органом міграційної служби. Про те, що спірне рішення не було надано на запит представника позивачки підтверджується відповіддю міграційної служби від 10.05.2023, а також не заперечувалося представником міграційної служби в судовому засіданні. У свою чергу, позивачка зазначала та підтверджено матеріалами справи те, що з рішенням міграційної служби вона ознайомилася лише 18.05.2023 після чого і звернулася з позовом до Одеського окружного адміністративного суду, в якому, зокрема, було заявлено і вимоги про скасування рішення міграційної служби №32, а вже після винесення ухвали від 28 вересня 2023 року у справі №420/22348/23 позивачка звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Вказуючи на відсутність підстав для поновлення процесуального строку у цій справі, суд першої інстанції фактично виходив з дати обізнаності представника позивачки про наявність оскаржуваного рішення №32, яку визначено в ухвалі Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2023 року у справі №420/22348/23.

Суд апеляційної інстанції наголосив, що вказана дата може бути лише початком відліку перебігу шестимісячного строку звернення з позовом до суду, а не обставиною, з якої пов`язується можливість чи неможливість поновлення строку звернення з позовом до суду. З метою звернення з позовом до суду особа, принаймі, повинна бути ознайомлена з підставами та мотивами прийняття рішення, яке піддається судовому контролю, оскільки від цього залежить обгрунтування та визначення підстав позову. Тобто, сам по собі факт обізнаності особи про наявність рішення без фактичного ознайомлення з підставами прийняття такого рішення, не може свідчити про наявність в особи об`єктивної можливості звернення з позовом до суду.

Також судом було наголошено, що вказана справа безумовно є значимою для позивачки, оскільки у зв`язку з прийняттям спірного рішення позивачка втрачає правові підстави для легального перебування на території України. При цьому, вона мала дозвіл перебувати та території України та фактично перебувала в Україні з 2008 року, має сталі соціальні зв`язки, має сина, народженого в Україні, яким отримано громадянство України.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції не погодився з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для поновлення позивачу строку звернення з позовом до суду.

Таким чином, в матеріалах справи наявне рішення суду апеляційної інстанції, в якому вже надана оцінка поважності причин пропуску позивачкою строку на звернення до суду з даним позовом, та відсутності підстав для залишення позову без розгляду.

Стосовно доводів скаржника про існування рішення про відмову в оформленні посвідки на постійне проживання на підставі пп.9 п.62 Порядку № 321 та рішення про примусове повернення іноземця в країну походження, та що такі рішення були предметом оскарження в судовому порядку і суди підтвердили їх правомірність.

Колегія суддів зазначає, що всі ці рішення приймалися з урахуванням того, що наявне чинне та не скасоване рішення Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області від 17.05.2019 №32. Існування таких рішень жодним чином не перешкоджає можливості оскаржити рішення суб`єкта владних повноважень (в спірному випадку рішення №32 від 17.05.2019 року), та надавати оцінку його правомірності.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 травня 2024 року у справі №160/27518/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках та в строки, визначені статтями 328,329 КАС України.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 24.10.2024р..

Повний текст постанови виготовлено 28.10.2024р..

Головуючий - суддя Н.П. Баранник

суддя Н.І. Малиш

суддя А.А. Щербак