Справа № 320/31345/24
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Костюк Л.О.,

суддів Бужак Н.П., Кобаля М.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 05 липня 2024 року (прийнята у порядку письмового провадження, м. Київ, дата складання повного тексту - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Оболонського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач-1, ОСОБА_1 ) та ОСОБА_2 (далі - позивач-2, ОСОБА_2 ) звернулися до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Оболонського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач, Оболонський ВДВС) про:

- визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Оболонського РВ ДВС міста Києва ГТУЮ у місті Києві від 21.12.2018 №40985244;

- визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Оболонського ВДВС від 13.06.2024 про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника (ВП НОМЕР_1);

- визнання протиправною бездіяльності державного виконавця Оболонського ВДВС щодо незакінчення виконавчих проваджень (у тому числі ВП НОМЕР_1) щодо стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виконавчого збору щодо виконання виконавчих листів, за якими стягувачем було ТОВ «ОТП Факторинг Україна»;

- зобов`язання державного виконавця Оболонського ВДВС закінчити виконавчі провадження (у тому числі ВП НОМЕР_1) щодо стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виконавчого збору щодо виконання виконавчих листів, за якими стягувачем було ТОВ «ОТП Факторинг Україна», шляхом винесення відповідних постанов та скасування усіх накладених обтяжень.

Крім того, ОСОБА_1 до суду першої інстанції подано заяву про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення у виконавчому провадженні ВП НОМЕР_1, яке здійснює Оболонський ВДВС на підставі постанови від 21.12.2018 №40985244 про стягнення виконавчого збору у розмірі 440 369,46 грн до набрання рішенням законної сили.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05.07.2024 у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що заявником не наведено існування підстав, які б унеможливили захист прав, свобод та інтересів заявника без вжиття відповідних заходів, не надано належних доказів щодо існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Не погоджуючись із викладеним в ухвалі рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвали суду та ухвалити нову постанову, якою заяву про забезпечення позову задовольнити. Свою позицію обґрунтовує тим, що судом не враховано, що із заробітної плати ОСОБА_1 стягується сума заборгованості за виконавчим документом, у той час заборгованості перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у позивача-1 немає, а основна винагорода приватного виконавця вже була стягнута, що за практикою Верховного Суду унеможливлює подальше стягнення виконавчого збору. Підкреслює, що повернення безпідставно стягнутих за виконавчим документом коштів потребуватиме необхідність докладання значних зусиль та втрат, адже таке повернення здійснюється з Державного бюджету України за наявності відповідних асигнувань. Наголошує, що у спірному випадку таке зупинення стягнення є виключно тимчасовим заходом та дозволить запобігти виникненню очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача. Окремо зауважує, що оскаржувана ухвала не містить мотивів та обґрунтувань її прийняття та фактично нівелює інститут забезпечення позову.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.07.2024 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли 17.10.2024.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.10.2024 призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Згідно ч. 2 ст. 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для однозначного висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

При цьому, суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Отже, процесуальний закон наділяє суд повноваженнями на вжиття заходів забезпечення позову шляхом, зокрема, зупинення стягнення на підставі виконавчого документа. Однак, передумовою для вжиття таких заходів з урахуванням положень ч. 2 ст. 151 КАС України є існування та встановлення судом обставин, визначених ч. 2 ст. 150 КАС України.

Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову, апелянт зазначає, що заборгованість перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у позивачів відсутня, натомість, всупереч позиції Верховного Суду у справі №160/695/22, за якою не допускається подвійне стягнення плати державному і приватному виконавцям, державним виконавцем Оболонського ВДВС здійснюється стягнення виконавчого збору на підставі постанови від 21.12.2018 у виконавчому провадженні №40985244, у той час як позивачами сплачено винагороду приватного виконавця у межах іншого виконавчого провадження. Викладене, на переконання позивача, свідчить про наявність у відповідача обов`язку із закінчення виконавчого провадження, натомість до цього часу з ОСОБА_1 продовжується стягнення виконавчого збору, повернення у подальшому якого потребуватиме вжиття додаткових заходів щодо відновлення порушених прав.

Надаючи оцінку відповідним доводам ОСОБА_1 , судова колегія вважає за необхідне зазначити, що позивачем до заяви про забезпечення позову не було додано жодних документів, які б містили відомості про те, що на час подання заяви державним виконавцем Оболонського ВДВС вчинені реальні дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», спрямовані на примусове стягнення з позивача коштів на підставі постанови від 21.12.2018 у виконавчому провадженні №40985244. Так, на переконання колегії суддів, саме по собі прийняття постанови від 13.06.2024 у межах виконавчого провадження НОМЕР_1 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника за відсутності доказів направлення її роботодавцю позивача, як це передбачено ч. 3 ст. 68 Закону України «Про виконавче провадження», не може безумовно свідчити про початок примусового стягнення з відповідних доходів позивача. Крім того, у випадку задоволення позовних вимог, ОСОБА_1 не позбавлений права повернути сплачені у межах виконавчого провадження НОМЕР_1 кошти з Державного бюджету України у порядку, передбаченому, зокрема, Порядком повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що аргументи позивача про неможливість подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям в якості необхідності вжиття заходів забезпечення позову у спірному випадку є однією з основних підстав позов. Відтак забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа з наведених мотивів свідчитиме про надання судом оцінки підставам позову до вирішення справи по суті, що не узгоджується з інститутом забезпечення позову.

Отже, на переконання судової колегії, відповідні обставини не створюють передумов для висновку, що невжиття заходів забезпечення цього позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, як учасника публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Таким чином суд першої інстанції обґрунтовано підкреслив на неподанні позивачем жодних доказів на підтвердження існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам та інтересам до ухвалення рішення у даній справі. Крім того, на переконання суду апеляційної інстанції, викладені обставини свідчать про відсутність належного обґрунтування того, що захист прав та інтересів ОСОБА_1 стане неможливим без вжиття заходів забезпечення позову або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Аналогічна за змістом позиція підтримується Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.08.2019 у справі №200/3887/19-а, від 03.10.2019 у справі № 640/19275/18, від 25.03.2020 у справі № 240/9592/19.

Судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на те, що у справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Крім того, у рішенні від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав» проти України» Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства.

Тобто, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову перш за все необхідно перевірити наявність очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Як було зазначено вище, відповідно до ч. 2 ст. 151 КАС України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Отже, передумовою вжиття заходів забезпечення позову є необхідність встановлення судом їх співмірності із заявленими позовними вимогами, а також врахування наслідків вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

У постанові від 10.06.2021 у справі №380/5217/20 Верховний Суд підкреслив, що заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними з заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

У цій же постанові суд касаційної інстанції погодився з висновками судів про те, що сама лише незгода позивача із діями суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання їх протиправними і зобов`язання вчинити певні дії ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.

У межах визначеної нормативної регламентації спірних правовідносин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що зупинення стягнення на підставі постанови від 21.12.2018 у виконавчому провадженні №40985244 за відсутності об`єктивних та достатніх підстав вважати, що дії з відрахування заробітної плати та іншого примусового стягнення коштів вчинені чи будуть вчинені протягом розгляду цієї справи, зумовить виникнення невиправданого судового втручання у діяльність суб`єкта владних повноважень, що, у свою чергу, йде у розріз з метою інституту забезпечення позову.

З приводу посилання апелянта на необхідність врахування при розгляді цієї справи постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.12.2023 у справі №320/44809/23 колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про правильність твердження суду першої інстанції щодо необґрунтованості поданої заяви про забезпечення позову у повному обсязі, оскільки, як було встановлено вище, викладеними у ній доводами не підтверджується існування підстав та обставин для вжиття відповідних заходів. У зв`язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 150-151, 242-244, 250, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 05 липня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач Л.О. Костюк

Судді Н.П. Бужак

М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено 24 жовтня 2024 року.