Справа № 420/22542/24
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2024-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В. за участю секретаря судового засідання Рижук В.І., перекладача ОСОБА_1 , позивача ОСОБА_2 , представника позивача адвоката Соколова Д.С., представника відповідача Білоконь Н.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 27.05.2024 року №84-24, яким ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у 2022 році позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із завою про надання захисту в Україні. Рішенням ДМС України від 27.05.2024 року №84-24 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 10.07.2024 року позивач отримав повідомлення, видане ГУ ДМС України в Одеській області №58 від 03.06.2024 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач не бажає повертатися до РФ, оскільки побоюється переслідування у зв`язку з його волонтерською діяльністю, що здійснювалась на підтримку ЗСУ, територіальної оборони та цивільного населення. Позивач вважає, що внаслідок його діяльності на території України він буде незаконно засудженим та ув`язненим. Позивач боїться бути заарештованим у разі повернення до РФ та звинуваченим у державній зраді за свою діяльність в Україні. Позивач вказав, що його мати отримала повістку на його ім`я, і коли він повернеться до Росії, його буде мобілізовано.

Також позивач зазначив, що він зазнав незаконнного кримінального переслідування у себе на батьківщині у 2015 році за злочин, якого він не скоював, через що у лютому 2016 року виїхав з країни громадянської належності до України, перетнувши Державний кордон України поза межами пункту пропуску.

Ухвалою від 22.07.2024 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою від 02.08.2024 року ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі, та призначено підготовче засідання.

Ухвалою від 18.09.2024 року, внесеною до протоколу судового засідання, продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів.

Також ухвалою 18.09.2024 року, внесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 16.10.2024 року об 11.00 год.

У судове засідання, призначене на 16.10.2024 року на 11:00 годину, з`явилися позивач, представник позивача та представник відповідача.

Під час розгляду справи позивач та представник позивача вимоги позову підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, вважала позов необґрунтованим.

22.08.2024 року до суду від представника відповідача до суду надійшов відзив, в якому зазначено таке.

28.02.2016 позивач нелегально вибув з рф до України, державний кордон перетнув поза пунктом пропуску в Харківській області. У період 2016 - 2022 років позивач проживав у м. Харкові як нелегальний мігрант, працював у закладах громадського харчування. Наприкінці грудня 2022 року ОСОБА_2 за порадою юристів УВКБ ООН переїхав до м. Одеси та 30.12.2022 звернувся до Державної міграційної служби України з письмовою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ОС № 2022OD0115).

Протягом періоду 28.02.2016 - 30.12.2022 ОСОБА_2 перебував на території України незаконно, через що під час звернення за захистом стосовно особи оформлено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МОД № 009375 та винесена постанова про накладення адміністративного стягнення серії ПН МОД № 009467.

Відповідач зазначив, що не зважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся з заявою про набуття міжнародного захисту лише 30.12.2022, тобто більш ніж через 5 років та 10 місяців після потрапляння на територію України та перебування в Україні в якості нелегального мігранта (з 28.02.2016).

Цим самим позивач порушив вимоги ч.2 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», згідно якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідач вказав, що звернення позивача з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ДМС не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування на території України та подальшого документування.

Таким чином, враховуючи те, що звернення до ДМС відбулось із зволіканням, можливо дійти висновку щодо незацікавленості особи в питанні отримання будь-якої форми захисту, звернення схоже на пошуки кращого життя, мотивоване, окрім всього іншого, бажанням отримання документу для легального перебування.

Заслухавши вступне слово позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Російської Федерації, уродженцем м. Москва, за національністю - росіянин, за віросповіданням - вважає себе агностиком.

Одружений, дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з вересня 2022 року проживає в США, штат Міссурі.

Донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю проживає в США.

Вказане підтверджується матеріалами особової справи №2022OD0115 (а.с. 19-278, т. 2).

28.02.2016 року позивач нелегально вибув з РФ до України, Державний кордон України перетнув поза пунктом пропуску в Харківській області.

У період 2016-2022 років позивач проживав у м. Харкові як нелегальний мігрант, працював у закладах громадського харчування.

Наприкінці грудня 2022 року позивач переїхав до м. Одеси.

30.12.2022 року позивач звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС України в Одеській області та 06.01.2023 року подав анкету особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 212-217, т. 2).

За результатами розгляду заяви та особової справи №2022OD0115 громадянина РФ ОСОБА_2 Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 52-61, т. 2).

Рішенням Державної міграційної служби України від 27.05.2024 року №84-24 "Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" відмовлено громадянину Російської Федерації ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відсутні (а.с. 51, т. 2).

10.07.2024 року позивач отримав повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області за №58 від 03.06.2024 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС України №84-24 від 27.05.2024 року (а.с. 44, т. 2).

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач прибув в Україну з території РФ 28.02.2016 року.

Не зважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся з заявою про набуття міжнародного захисту лише 30.12.2022, тобто більш ніж через 6 років та 10 місяців після потрапляння на територію України та перебування на території України в якості нелегального мігранта.

При прямій і дійсній загрозі життю особи, яка претендує на статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, звернення без зволікань до міграційного органу є виправданим такою небезпекою.

Таким чином, значна тривалість проміжків часу між перетином кордону України, спливом часу легального перебування на території України (з одного боку) та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (з іншого боку), також свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Згідно з п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів пов`язаних щодо перебування іноземця та особи без громадянства в Україні", варто враховувати, що значна тривалість проміжків часу між: виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06 серпня 2020 року у справі №420/3327/19, від 16 лютого 2018 року у справі №825/608/17, від 11.10.2018 року у справі №815/1892/17.

Суд бере до уваги доводи відповідача, що історія переслідування позивача є необґрунтованою та не заслуговує на довіру, а заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Безпідставним є посилання позивача на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до РФ.

Уся наведена позивачем у позові інформація по країні походження щодо свободи вираження поглядів та переконань, критики влади РФ, придушення інакомислення, політичних репресій наведена без обґрунтування того, яким чином вказана інформація стосується безпосередньо позивача. Жодних доказів публічних виступів з критикою влади РФ, засудження позивачем війни РФ проти України позивач суду не надав.

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою, або для визнання особою, що потребує додаткового захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06 серпня 2020 року у справі №420/3327/19, від 06.03.2019 року у справі №826/14576/16, від 06.03.2019 року у справі №815/2505/17, від 04.03.2019 року по справі №815/2505/17.

Враховуючи необґрунтованість історії переслідування позивача та проаналізовану інформацію по країні походження, якою підтверджена відсутність існування серйозних ризиків життю або здоров`ю особи в країні громадянської належності, вбачається, що позивач має усі можливості для повернення до країні громадянської належності.

За матеріалами особової справи також встановлено відсутність ознак загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

У матеріалах особової справи позивача відсутні факти або обставини, які давали б підстави вважати, що після повернення до країни громадянської належності позивачу може бути завдано серйозної шкоди. Так, позивачу не загрожує смертна кара або її приведення до виконання, а також тортури, нелюдське або принизливе поводження чи покарання.

Позивач повідомив про кримінальне переслідування в РФ за статтею 228 КК РФ, вважає таке переслідування сфабрикованим.

Позивач стверджує, що 12.05.2015 його затримано співробітниками правоохоронних органів РФ в м. Москві, підкинуто наркотичну речовину та сфабриковано кримінальну справу (арк. 1, 2 заяви від 30.12.2022), на період проведення досудового розслідування застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту (арк. 2 заяви від 30.12.2022).

Позивач вважає, що затримання було безпідставним, у справі використані «фіктивні поняті» для фіксації факту завідомо підкинутої наркотичної речовини для подальшої фабрикації кримінальної справи (арк. 5 анкети від 30.12.2022). Зі слів позивача, він скористався можливістю залучення власного адвоката та мав усі шанси на виправдання. Водночас, на етапі судового розгляду кримінальної справи прийняв усвідомлене рішення про виїзд з РФ до України задля уникнення ймовірної кримінальної відповідальності (арк. 2 співбесіди від 13.01.2023, арк. 3 співбесіди від 26.02.2024). Також позивач повідомив, що він не має жодних документальних підтверджень власного кримінального переслідування на території рф (арк. 5 співбесіди від 13.01.2023).

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, за результатом його опитування встановлені факти, що вказують на можливу причетність особи до вчинення злочину на території РФ, пов`язаного з незаконним обігом наркотичних речовин.

Підтвердженням такого є наступне: у період 2013-2015 років, під час проживання на території РФ, заявник вживав наркотичні речовини, про що повідомив під час опитування (арк. 5 анкети від 30.12.2022) та в судовому засіданні, мав усталені зв`язки з особами, які розповсюджували наркотики, зокрема, в яких він раніше купував амфетаміни (арк. 2 співбесіди від 04.03.2024).

З огляду на викладене, позивач підозрюється на території РФ у скоєнні злочину неполітичного характеру, пов`язаного з незаконним обігом наркотичних речовин.

Суд бере до уваги доводи відповідача, що виїзд позивача з РФ був пов`язаний з бажанням уникнути можливого покарання за злочин, що узгоджується з поясненнями позивача, відповідно до яких він свідомо ввів в оману слідчого за кримінальною справою, позбувся інструменту контролю (електронного браслету) та виїхав у бік російсько-українського кордону задля подальшого нелегального потрапляння до України (арк. 3 співбесіди від 26.02.2024).

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що рішення ДМС України від 27.05.2024 року № 84-24, яким ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняте з урахуванням всіх обставин справи та доводів заявника.

Рішення ДМС України від 27.05.2024 року № 84-24 прийнято з ураїхуванням приписів ч.2 ст.2 КАС України, а саме: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Решта доводів та заперечень позивача висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідач довів суду правомірність оскаржуваного рішення, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 є безпідставними та необгрунтованими, і у позові йому слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 241-246, 293 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) до Державної міграційної служби України (адреса: вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ) про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 27.05.2024 року № 84-24; зобов`язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 28 жовтня 2024 року.

Суддя В.В. Андрухів