Справа № 380/5105/21
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2024-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/5105/21 пров. № А/857/11793/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

з участю секретаря судового засідання Вовка А. Ю.,

представника відповідача Онищака М. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року (прийняте в м. Львові суддею Кухар Н. А.; складене в повному обсязі 01 квітня 2024 року) в адміністративній справі № 380/5105/21 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив:

- визнати протиправним і скасувати наказ Директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_2 від 19 лютого 2021 року № 55-ос «Про звільнення ОСОБА_1 », а саме щодо звільнення ОСОБА_1 з посади слідчого Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові з 01 березня 2021 року;

- поновити ОСОБА_1 на посаді слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, з 02.03.2021;

- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.03.2021 у зв`язку з незаконним звільненням з роботи;

- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що оскаржуваний наказ прийнятий відповідачем всупереч вимогам законодавства України та без урахування вимог Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), зокрема, з порушенням порядку вручення йому попередження про наступне звільнення та всупереч тому, що ним було подано до відповідача заяву з проханням призначити його на посаду слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові. Вважає, що звільнення державних службовців - слідчих, у зв`язку зі зміною статусу Державного бюро розслідувань із центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган та штатного розпису та необхідністю заміщення цих посад особами рядового і начальницького складу порушує гарантії прав працівників - державних службовців, які були призначені за конкурсом на відповідні посади до набрання чинності змінами у Законі України «Про Державне бюро розслідувань», та суперечить підпунктам 3, 4 пункту 3 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань». Також, рішення про звільнення його, як державного службовця, прийняте особою, яка не наділена відповідними повноваженнями. Оголошуючи конкурс на вільні посади слідчих відповідач повинен був запропонувати працівникові, який вивільняється, вільну посаду, при тому, що ним було ініційоване таке питання; проте, відповідач діяв всупереч принципам добросовісності та розсудливості і не запропонував йому таку посаду і не надав відповіді на його заяву. На думку позивача, визначене в оскарженому наказі формулювання навіть не підпадає під приписи пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», при тому, що скорочення посади державної служби внаслідок зміни структурного та штатного розпису не відбулося, адже змінилася фактично лише назва структурного підрозділу, тоді як посада позивача в ньому залишилася. Вказане звільнення без існування відповідного правового регулювання має наслідком свавільне втручання відповідного органу у право на працю та, як наслідок, суперечить вимогам принципу верховенства права.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржив ОСОБА_1 , який вважає, що рішення суду першої інстанції є протиправним, абсурдним, не обґрунтованим, свавільним, ухваленим в судовому процесі з тотальними порушеннями імперативних норм процесуальною права, без здійсненню юридичною аналізу правовідносин, що склалися і мали бути предметом судовою розгляду, імітуванні судом здійснення правосуддя, протиправним взяттям до уваги та ухваленні рішення па основі не допустимих доказів, відсутністю у суду бажання з`ясувати дійсні обставини справи, судовий процес і ухвалення рішення у справі здійснене з порушенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ухваленим з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріальною права, а тому є очевидні підстави для скасування рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильним застосування норм матеріального права (неправильне тлумачення закону, застосування закону, який не підлягає застосуванню), а також порушення норм процесуальною права (в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою, справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, наявність інших порушень норм процесуального закону, що призвели до неправильного вирішення справи).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує загалом тими ж доводами, що й вимоги позовної заяви, зокрема, порушення порядку попередження про наступне звільнення; не пропонування відповідачем йому вакантних посад; відсутність реального скорочення посад; прийняття оскаржуваного наказу неповноважною особою. Вказав на відсутність обов`язкової державної реєстрації нормативно-правових актів Державного бюро розслідувань, на підставі яких відбувалася процедура нібито скорочення його посади та його звільнення, а тому вони вважаються такими, що не набрали чинності і не можуть бути застосовані; є нечинними та не породжують жодних правових наслідків, а відповідач не може посилатися на них як обґрунтування своїх дій, а суд посилатися на них при ухваленні і мотивуванні рішення. Вказав на відсутність ознак типовості справи та на обов`язку суду в кожному випадку досліджувати і встановлювати конкретні індивідуальні обставини, що складають підставу позову. Натомість, суд першої інстанції взяв до уваги висновки судів та їх рішення в інших справах, у яких відповідачами були Територіальні управління ДБР у справах щодо поновлення на посаді слідчих, за позовами слідчих, звільнених приблизно в один часовий період, що є помилковим. Вважає помилкове покликання суду першої інстанції на застосування вимог частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» вказав, що такі приписи, як і приписи частини третьої статті 49-2 КЗпП України, позаяк це не має жодного відношення до справи, що розглядається.

Також судом першої інстанції невірно протлумачено Закону України «Про державну службу» та «Державне бюро розслідувань» в частині припинення державної служби, поняття керівника служби та наявності повноважень видавати оскаржуваний наказ, а також у частині обов`язковості реєстрації правових актів Державного бюро розслідувань. Крім того, було застосовано закон, який не підлягав застосуванню, зокрема, стаття 91 Закону України «Про державну службу».

Вказує на порушення норм процесуального права, зокрема те, в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою. Також вказує на порушення порядку повідомлення позивача про дату і час розгляду справи в суді першої інстанції.

Крім того, йому було безпідставно відмовлено у витребуванні доказів, які без поважних причин не були надані на ухвалу суду від 20.07.2021 про витребування доказів.

ТУ ДБР у м. Львові подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , не погоджуючись із доводами останньої; вважаючи, що такі базуються на однобічному трактуванні обставин справи та вибірковому застосуванні норм чинного законодавства, є безпідставними та необґрунтованими, а скаргу - такою, що не підлягає задоволенню. Тому просило залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

З покликанням на норми законодавства та фактичні обставини справи вказувало, зокрема, на те, що позивача було правомірно звільнено із займаної посади, при тому, що відбулося скорочення посад державної служби; таке скорочення підтверджене належними та достатніми доказами і є безспірним фактом. З огляду на зазначене, відбулися не тільки кількісні зміни чисельності державних службовців в органі, але й якісні, адже замість посад державної служби були введені посади рядового і начальницького складу, які за своїм порядком/умовами вступу на посаду, призначення, завданнями і повноваженнями не є рівнозначними посаді державної служби. Позаяк позивач, будучи державним службовцем, після внесення змін до штату ТУ ДБР у м. Львові, об`єктивно не міг продовжувати перебувати на своїй посаді, у зв`язку з чим його було попереджено про наступне вивільнення та надалі звільнило відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», статті 14-3 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», тобто обрало єдину (в умовах, що склалися) можливу законну підставу для припинення державної служби. При цьому частина третя статті 87 Закону України «Про державну службу» не містила імперативного обов`язку суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду, у разі скорочення його посади, відповідно відсутність такої пропозиції позивачу, узгоджується із чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством та не свідчить про протиправність рішень ТУ ДБР у м. Львові.

Позивач у судове засідання не з`явився; подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

Клопотання мотивоване тим, що станом на вказаний час і на час проведення судового засідання він за станом здоров`я не зможе прибути в судове засідання задля доведення до суду своєї правової позиції, пов`язаної з правильним розглядом вказаної адміністративної справи, хоча має намір особисто взяти участь в її розгляді, проте через вказану вище обставину позбавлений такої можливості; вказав, що в нього підвищився інтерес до справи та він візьме участь в її розгляді одразу за наявності такої фізичної можливості.

Також, позаяк ДБР не надало без поважних причин витребуваного документа, який має значення для правильного вирішення справи, з чим погодилися суди першої та апеляційної інстанцій, приймаючи рішення про витребування вказаного доказу, просив витребувати його повторно на підставі його клопотання від 08.10.2024; визнати факти задля підтвердження яких витребовувалися не надані докази чи не надані у повному обсязі докази, застосувати заходи процесуального примусу до ДБР та відкласти судове засідання, позаяк без отримання цього документа розгляд справи є не можливим.

Повідомив, що на цей час не зможе фізично взяти участь у судовому засіданні, призначеному на 09 жовтня 2024 року, особисто, хоч має таке бажання; знаходиться далеко від м. Львова, позбавлений також технічної можливості взяти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що це клопотання не може бути задоволене, позаяк зазначені обставини щодо поважності причин неявки належним чином не обґрунтовані та не підтверджені належними доказами (зокрема, щодо стану здоров`я, місцезнаходження, неможливості участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції, при тому, що всі клопотання, пояснення, в т. ч. й клопотання про відкладення розгляду справи надіслані за допомогою електронної пошти; тому позивач міг скористатися можливістю взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідно до частини четвертої статті 195 КАС України, а відтак не можуть вважатися безумовною і достатньою підставою для відкладення апеляційного розгляду справи.

При цьому колегія суддів апеляційного суду також враховує й те, що явка позивача не визнана судом обов`язковою, що апеляційний суд вже двічі відкладав розгляд справи за клопотаннями позивача для забезпечення його участі в судовому засіданні з аналогічних підстав. Позивача було зобов`язано судом надати докази поважності причин неявки в судові засідання, проте такі останнім надані не були.

Відповідно до приписів статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Також одним із принципів адміністративного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Тобто, публічно-правовий спір повинен бути вирішений судом, зокрема, своєчасно, з метою забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів особи, яка звернулася за судовим захистом, та в розумні строки.

Клопотань про продовження терміну розгляду справи від сторін не надходило, а відтак суд апеляційної інстанції з урахуванням приписів частини другої статті 309 КАС України, позбавлений процесуальної можливості продовжити строк розгляду цієї справи за власною ініціативою.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

У протилежному випадку відкладення розгляду справи без пошуку реальних можливостей здійснювати правосуддя в умовах карантину може бути розцінено як самоусунення від виконання обов`язку по здійсненню розгляду справи.

Додатково колегія суддів враховує, що з урахуванням приписів частини п`ятої статті 44 КАС України вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справи є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи.

А відповідно до частини другої статті 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно зі статтею 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що матеріли адміністративної справи чітко відображають правову позицію позивача, його доводи і обґрунтування є як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі та інших його заявах, поясненнях, а тому є достатніми для вирішення справи по суті апеляційних вимог та прийняття законного та обґрунтованого судового рішення. Тобто, є можливим апеляційний розгляд справи у відсутності позивача.

А відкладення розгляду справи є необґрунтованим та таким, що призведе до порушення права осіб на доступ до суду, правової невизначеності судового рішення, ухваленого судом першої інстанції та порушення судом апеляційної інстанції процесуальних норм щодо граничних строків розгляду апеляційних скарг.

У судовому засіданні представник відповідача, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, 03.12.2019 наказом в.о. Директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Львові (далі - ТУ ДБР у м. Львові) від 02.12.2019 № 118о/с ОСОБА_1 призначено на посаду слідчого Третього слідчого відділу (відділ з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, як обраного за конкурсом з випробувальним терміном строком 6 місяців.

03.12.2019 року позивач склав присягу державного службовця.

Наказом Директора ДБР від 03.06.2020 № 89-ос ОСОБА_1 слідчому Третього слідчого відділу (відділ з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, присвоєно 9 (дев`ятий) ранг державного службовця як такому, що пройшов випробування.

Наказом ДБР від 15.10.2020 № 581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань», було затверджено (п.1.1) структуру Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, штатною чисельністю 122 штатних одиниць (Додаток 1).

Наказом ДБР № 198дск від 20.10.2020 затверджено зміни до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові на 2020 рік.

Наказом ТУ ДБР у м. Львові від 22.10.2020 № 188-ос «Про попередження працівників» наказано Сектору кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР, розташованого у місті Львові, персонально попередити працівників ТУ ДБР у м. Львові, посади яких скорочуються про наступне вивільнення.

У зв`язку з цим 23 жовтня 2020 року ОСОБА_1 було попереджено про наступне звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження змін до штатного розпису ТУ ДБР, розташованого у м. Львові.

Наказом ДБР № 303дск від 30.12.2020 затверджено зміни до наказу ДБР № 198дск від 20.10.2020 затверджено зміни до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові на 2020 рік.

Наказом ДБР від 25.01.2021 № 46дск затверджено та введено в дію штатний розпис ТУ ДБР у м. Львові на 2021 рік.

Наказом ТУ ДБР у м. Львові від 28.01.2021 № 19-ос внесено зміни до наказу № 188-ос від 22.10.2020.

Наказом ТУ ДБР у м. Львові від 28.01.2021 № 19о/с внесено зміни до наказу ТУ ДБР, розташованого у місті Львові від 22.10.2020 № 188о/с в частині попередження працівників ТУ ДБР у м. Львові словосполучення «з 31.01.2021» замінено на словосполучення «з 28 лютого 2021 року».

Наказом директора ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, від 19 лютого 2021 р. № 55-ос «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до пунктів 2, 5 частини третьої статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», пункту 1 частини першої, частини четвертої статті 87, статті 89 Закону України «Про державну службу», наказу ДБР від 20.10.2020 № 198 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові на 2020 рік», позивача звільнено з посади слідчого Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові з 01 березня 2021 року у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Підстава: наказ ТУ ДБР від 22.10.2020 № 188о/с «Про попередження працівників».

Позивач, не погодившись із наказом про звільнення, звернувся до суду із вказаним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що посилання позивача на Закон України № 1285-IX від 23.02.2021 «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» є безпідставними, позаяк такий набув чинності після прийняття оспорюваного наказу.

Щодо доводів позивача про відсутність фактичного скорочення штату у ТУ ДБР у м. Львові, суд зазначив, що відбулася змінена правового статусу Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган, у зв`язку з чим було виведено зі штатного розпису і скорочено посади державного службовця, в т. ч. й посаду, яку займав позивач, та введено до штатного розпису посади рядового і начальницького складу. А тому доводи позивача про відсутність фактичного скорочення посади державної служби, яку обіймав позивач, внаслідок змін штатного розпису ТУ ДБР у м. Львові суд вважав помилковими.

Також матеріалами справи підтверджено належне повідомлення позивача про наступне вивільнення та не встановлено порушень цієї процедури з боку відповідача.

Щодо доводів позивача про те, що відповідачем не розглянуто питання про переведення його на рівнозначну посаду у ТУ ДБР у м. Львові суд вказав, що стаття 87 Закону України «Про державну службу» на час прийняття оскаржуваного наказу про звільнення встановлювала, що суб`єкт призначення має права, але не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі. За таких обставин, жодних гарантій на залишення на посаді означені норми права не містять.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ є таким, що прийнятий у межах повноважень, у спосіб та у порядку, що визначенні чинним законодавством, а тому підстави для його скасування відсутні; як наслідок, відсутні підстави і для задоволення інших позовних вимог, оскільки такі вимоги є похідними від попередніх.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

12 листопада 2015 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про Державне бюро розслідувань» (далі - Закон № 794-VIII) статтею 1 якого було передбачено, що Державне бюро розслідувань є центральним органом виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

27 грудня 2019 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» від 03 грудня 2019 року № 305-IX (далі - Закон № 305-IX).

Відповідно до статті 1 Закону № 794-VIII (тут і далі - у редакції Закону № 305-IX ) Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону № 794-VIII систему Державного бюро розслідувань складають центральний апарат, територіальні управління, спеціальні підрозділи, навчальні заклади та науково-дослідні установи. У складі Державного бюро розслідувань діють слідчі, оперативні підрозділи, підрозділи внутрішнього контролю та інші підрозділи.

Організаційна структура Державного бюро розслідувань визначається Президентом України.

Відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 12 Закону № 794-VIII директор Державного бюро розслідувань: затверджує структуру та штатну чисельність центрального апарату та територіальних органів Державного бюро розслідувань; визначає відповідно до законодавства в межах граничної чисельності переліки посад у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами.

Частиною першою статті 14 Закону № 794-VIII передбачено, що до працівників ДБР належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із ДБР (частина перша статті 14 Закону № 794-VIII).

Згідно з частиною другою статті 14 Закону № 794-VIII служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Частиною п`ятою статті 14 Закону № 794-VIII передбачено, що трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України «Про державну службу». Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.

Згідно з частиною шостою статті 14 Закону № 794-VIII порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань визначається цим Законом, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами. На осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань поширюється Дисциплінарний статут Національної поліції України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

За правилами частин першої та другої статті 14-3 Закону № 794-VIII державні службовці можуть бути переведені у системі Державного бюро розслідувань за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади, у порядку, визначеному Законом України «Про державну службу».

Особи рядового і начальницького складу можуть бути переведені у системі Державного бюро розслідувань, у тому числі з територіального управління до центрального апарату Державного бюро розслідувань, за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади.

Відповідно до частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII) державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення.

Пунктом 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Спір у цій справі виник у зв`язку зі звільненням позивача з посади державної служби на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19 вересня 2019 року № 117-ІХ) у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису з припиненням державної служби.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що 27 грудня 2019 року набрав чинності Закон № 305-IX щодо удосконалення діяльності ДБР.

У зв`язку із набранням чинності Законом № 305-ІХ правовий статус ДБР змінився із центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган.

Законодавчі положення стосовно зміни правового статусу ДБР потягнули за собою зміну організаційної структури й штатного розпису ДБР, а процес реалізації цих положень передбачав зміну категорій посад шляхом виведення із штатного розпису та скорочення посади державного службовця та введення до штатного розпису посад рядового і начальницького складу.

Так, на виконання вимог статті 9 Закону № 794-VIII Указом Президента України від 05 лютого 2020 року № 41/2020 затверджено нову організаційну структуру ДБР. Затвердження нової структури зумовило необхідність прийняття змін до штатного розпису як центрального апарату, так і територіальних органів ДБР.

Відповідно до підпунктів 3, 4 пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 305-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» директори територіальних управлінь та інші працівники Державного бюро розслідувань продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення їхніх повноважень на посаді відповідно до Закону України «Про Державне бюро розслідувань» з урахуванням внесених цим Законом змін.

Працівники Державного бюро розслідувань, які перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, оперуповноважених, продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення повноважень на посаді відповідно до Закону України «Про Державне бюро розслідувань» з урахуванням внесених цим Законом змін, у тому числі у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань.

На виконання вимог Закону № 305-IX наказом ДБР від 15.10.2020 № 581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань» було затверджено (п.1.1) структуру Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, штатною чисельністю 122 штатних одиниць (Додаток 1).

Наказом ДБР № 198дск від 20.10.2020 затверджено зміни до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові на 2020 рік, а наказом ДБР № 303дск від 30.12.2020 затверджено зміни до наказу ДБР № 198дск від 20.10.2020 затверджено зміни до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові на 2020 рік, зокрема, передбачено скорочення посади державної служби, яку обіймав позивач - слідчого третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління ТУ ДБР у м. Львові.

Ураховуючи викладене та беручи до уваги зміни до Закону № 794-VIII, що набрали чинності 27.12.2019, Указ Президента України від 05.02.2020 № 41/2020 та вказані вище накази, у ДБР, в т. ч. й Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, відбулися зміни організаційної структури, структури та штатного розпису.

З урахуванням викладеного у ДБР відбулися організаційно-штатні зміни, що мали наслідком скорочення посад.

Як зазначено вище, за змістом частини першої статті 87 Закону № 889-VIIІ скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців є підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Отже, наведена правова норма пов`язує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не лише зі скороченням чисельності або штату державних службовців, а й зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року № 440-IX, частину третю статті 87 доповнено новим абзацом першим такого змісту: «3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення».

Колегія суддів зазначає, що вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слово «може» означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

Як встановлено судом, відповідно до наказу ТУ ДБР у м. Львові від 22 жовтня 2020 року № 188-ос, з урахуванням змін, внесених наказом ТУ ДБР у м. Львові від 28 січня 2021 року № 19о/с, позивачу було вручено попередження про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням посади державної служби на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

При цьому колегія суддів враховує, що скорочення посади державної служби у спірних правовідносинах є достатньою підставою для припинення державної служби ОСОБА_3 відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII за ініціативою суб`єкта призначення.

Аналогічні за змістом висновки щодо застосування пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII у редакції Закону № 117-IX у зіставленні з нормами частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII у редакції Закону № 440-IX у правовідносинах, пов`язаних із звільненням державних службовців ДБР у зв`язку з організаційно-штатними змінами на підставі наказів ДБР від 14.02.2020 № 42 від 27.02.2020 № 21-ДСК послідовно викладалися Верховним Судом у постановах від 29.12.2021 у справі № 420/3825/20, від 28.07.2021 у справі № 640/11024/20, від 02.06.2022 у справі № 420/3541/20, від 07.07.2022 у справі № 640/9691/20, від 16.09.2022 у справі № 640/15938/20, від 27.09.2022 у справі №640/15430/20, від 08.11.2022 у справі № 640/10527/20, від 09.02.2023 у справі №640/10526/20, від 23.03.2023 у справі № 640/9695/20.

За змістом частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З приводу доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що попередження про наступне вивільнення, яке вручене йому 23.10.2020, не є попередженням про звільнення в розумінні частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» колегія суддів апеляційного суду зауважує, що відповідно до вказаної норми суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Тобто, відповідачем в повній мірі були дотримані вказані приписи щодо попередження позивача про наступне звільнення у зв`язку зі скороченням посади державної служби не пізніше ніж за 30 календарних днів, при тому, що наказом ТУ ДБР у м. Львові від 28.01.2021 № 19о/с були внесені зміни до наказу ТУ ДБР, розташованого у місті Львові від 22.10.2020 № 188о/с в частині попередження працівників ТУ ДБР у м. Львові словосполучення «з 31.01.2021» замінено на словосполучення «з 28 лютого 2021 року».

Одночасно з цим, колегія суддів зауважує, що норми частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» передбачають свободу розсуду роботодавця щодо пропонування вакантних посад службовцю, який вивільняється, тобто це є правом, а не обов`язком державного органу.

З приводу покликань апелянта на те, що зміна статусу Державного бюро розслідувань не є підставою для скорочення посад, при тому, що посади слідчих не зникли, а продовжували існувати, а також, що було відсутнє реальне скорочення посад, колегія суддів зазначає, що з 27 грудня 2019 року відповідно до Закону № 305-ІХ правовий статус ДБР змінився із центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган; також змінився порядок визначення організаційної структури ДБР.

Указані зміни були запроваджені з метою удосконалення правових основ організації й діяльності ДБР шляхом реформування вказаного органу задля цілей удосконалення законодавчого регулювання питань, пов`язаних із діяльністю територіальних управлінь ДБР, проходженням служби особами рядового та начальницького складу ДБР, конкурсними відборами та переведенням працівників ДБР тощо.

На виконання вимог статті 9 Закону № 794-VIII у вказаній редакції Указом Президента України від 5.02.2020 № 41/2020 затверджено нову організаційну структуру ДБР.

А затвердження нової структури зумовило необхідність прийняття змін до штатного розпису як центрального апарату, так і територіальних органів ДБР.

Зокрема, приписами частини п`ятої статті 14 Закону № 794-VIII (у редакції Закону № 305-IX) законодавець при регулюванні трудових відносин при проходженні та припинені державної служби згідно із Законом України «Про державну службу» та державної служби особливого характеру, згідно з Законом України «Про Державне бюро розслідувань», встановив відмінності у правовому статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій службовців (державних службовців та осіб рядового і начальницького складу), та введено особливості щодо проходження служби та реалізації повноважень службовців ДБР.

Законом № 305-ІХ доповнено Закон України «Про Державне бюро розслідувань» статтею 14-3, якою врегульовано порядок переведення працівників ДБР, за змістом якої державні службовці можуть бути переведені у системі ДБР за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади, у порядку, визначеному Законом України «Про державну службу» (частина перша статті 14-3).

А частинами другою, третьою цієї статті передбачено можливість переведення осіб рядового і начальницького складу у системі ДБР за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади.

З аналізу наведеної норми видно, що законодавцем не передбачено механізму переведення особи, що займає посаду державної служби, на посаду, яка підлягає заміщенню рядовим та начальницьким складом.

Подібний висновок щодо тлумачення статті 14-3 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» викладений у постановах Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 200/11081/20-а та від 24 червня 2022 року у справі № 200/12306/20-а і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від нього.

Наказом ДБР від 28 грудня 2019 року № 343 «Про організацію проведення заходів на виконання вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» (зі змінами, внесеними наказами від 2 січня 2020 року № 1 та від 3 січня 2020 року № 2) було затверджено Порядок зміни категорії посад працівників Державного бюро розслідувань, які заміщуються державними службовцями на посади, які підлягають заміщенню особами рядового і начальницького складу (далі також - Порядок № 343).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 343 для забезпечення ефективності та безперервності виконання завдань, покладених на ДБР як державний правоохоронний орган, Директор ДБР або особа, яка виконує його повноваження, визначає в межах граничної чисельності перелік посад у центральному апараті та територіальних управліннях ДБР, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами, передбачених пунктом 5 частини першої статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань».

Служба в ДБР на посадах рядового і начальницького складу передбачає відповідність кваліфікаційним вимогам та особливим критеріям професійної придатності (зокрема щодо стану здоров`я, застосування зброї та спецзасобів, здатності витримувати додаткові фізичні та психологічні навантаження, понаднормову роботу тощо), які є відмінними від вимог служби в ДБР на посадах державної служби (пункт 4 Порядку № 343).

Відповідно до пункту 6 Порядку № 343 зміна категорії посад працівників ДБР, які заміщуються державними службовцями на посади, які підлягають заміщенню особами рядового і начальницького складу, здійснюється за рішенням Директора ДБР або особи, яка виконує його повноваження.

Зміна категорії посад передбачає виведення із штатного розпису та скорочення посади державного службовця (відповідно до статті 87 Закону України «Про державну службу») та введення до штатного розпису посади рядового і начальницького складу.

З прийняттям рішення Директором ДБР або особою, яка виконує його повноваження, про зміну категорії посади, Управління кадрової роботи та державної служби готує проекти наказів:

«Про затвердження Переліку посад у центральному апараті (територіальних управліннях) Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами» - щодо внесення відповідних змін до Переліку посад;

«Про внесення змін до штатного розпису центрального апарату Державного бюро розслідувань» та відповідні зміни, погоджує з заінтересованими самостійними структурними підрозділами та подає на підпис Директору ДБР.

Після затвердження штатного розпису ДБР (змін до штатного розпису) щодо працівників, посади яких скорочуються, видається наказ про їх персональне попередження про наступне звільнення на підставі Закону України «Про державну службу» у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів (абзац сьомий пункту 6 цього Порядку).

На введені до штатного розпису посади, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, оголошується конкурс.

Після проведення етапів конкурсного відбору, проведення психофізіологічного дослідження з використанням поліграфа, співбесіди та визначення переможців, кандидати на посади рядового та начальницького складу проходять військово-лікарську комісію для визначення придатності до служби за станом здоров`я. Кандидати на посади у спеціальний підрозділ ДБР додатково проходять тестування з фізичної підготовки.

За умови успішного проходження всіх етапів відбору та за результатами спеціальної перевірки (для визначення категорії персоналу), стосовно переможців конкурсного відбору видається наказ про призначення на відповідні посади.

Згідно з приписами частини третьої статті 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» на службу до ДБР приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки.

Прийняття громадян України на службу до ДБР без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

Кваліфікаційні вимоги та критерії професійної придатності для зайняття посад у підрозділах ДБР затверджуються Директором ДБР.

Призначення на посади у ДБР, крім посад Директора ДБР, керівника підрозділу внутрішнього контролю центрального апарату ДБР та керівників підрозділів внутрішнього контролю територіальних управлінь ДБР, здійснюється за результатами відкритих конкурсів, що проводяться конкурсними комісіями з проведення конкурсів на зайняття посад працівників ДБР. Типове положення про конкурсну комісію та порядок проведення відкритого конкурсу затверджує Директор ДБР.

Відповідно до частини четвертої статті 14 цього Закону порядок присвоєння спеціальних звань особам рядового і начальницького складу ДБР та їх співвідношення з іншими спеціальними, а також військовими званнями і рангами державних службовців затверджується Кабінетом Міністрів України.

На виконання частини шостої статті 14 Закону № 794-VІІІ Кабінет Міністрів України постановою від 5 серпня 2020 року № 743 затвердив Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань (далі - Положення № 743), яке визначає порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР, їх права та обов`язки.

Пунктом 3 цього Положення визначено, що особами рядового та начальницького складу ДБР є громадяни України, які на конкурсній основі у добровільному порядку (за контрактом) прийняті на службу до ДБР і яким присвоєно спеціальні звання осіб рядового та начальницького складу відповідно до законодавства.

Відповідно до пункту 7 Положення № 743 встановлення, зміна або припинення правових відносин осіб рядового та начальницького складу, які проходять службу (зокрема присвоєння спеціального звання, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення із служби, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо), оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Директором ДБР.

Пунктом 10 Положення № 743 визначено, що особи, які вперше призначаються на посади рядового та начальницького складу ДБР, складають присягу відповідно до статті 14-1 Закону № 794-VІІІ.

Згідно з пунктом 54 Положення № 743 посади, на які призначаються особи рядового та начальницького складу, та відповідні їм спеціальні звання ДБР визначаються штатним розписом (штатом).

Відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» Директор ДБР: затверджує структуру та штатну чисельність територіальних органів ДБР; визначає відповідно до законодавства в межах граничної чисельності переліки посад у територіальних управліннях ДБР, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами.

Наказом ДБР від 8 липня 2020 року № 323 затверджений Перелік посад у територіальних управліннях Бюро, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами.

Затвердження указаного Переліку є одним з етапів, який передує подальшій процедурі зміни категорії посад працівників ДБР, що заміщуються державними службовцями на посади, які підлягають заміщенню особами рядового і начальницького складу.

Наказом ДБР від 14 липня 2020 року № 93ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві на 2020 рік» затверджено зміни до штатного розпису на 2020 рік та введено його в дію з 17 серпня 2020 року.

Як зазначено вище, згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (у редакції Закону № 117-IX від 19 вересня 2019 року) на момент виникнення спірних правовідносин підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Тобто, вказана норма передбачає такі підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

- скорочення чисельності або штату державних службовців,

- скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців,

- реорганізація державного органу.

Аналіз ведених норм дозволяє колегії суддів дійти висновку, що законодавчі положення стосовно зміни правового статусу ДБР потягнули за собою зміну організаційної структури й штатного розпису ТУ ДБР у м. Львові, а процес реалізації цих положень передбачав зміну категорії посад шляхом виведення із штатного розпису та скорочення посади державного службовця (відповідно до статті 87 Закону України «Про державну службу») та введення до штатного розпису посади рядового і начальницького складу.

У цій справі судом встановлено, що позивач був звільнений з посади слідчого Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у місті Львові, яка належала до категорії посад державної служби, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису.

Посада, яку займав позивач, була включена до переліку посад, які у ТУ ДБР, розташованому у м. Львові, підлягають заміщенню особами рядового і начальницького складу.

Отже, відбулася зміна категорії посад, що має наслідком виведення займаної ним посади державної служби зі штатного розпису з її скороченням та введенням замість неї до штатного розпису посади рядового і начальницького складу.

Як уже було зазначено, з приписів статті 14-3 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» видно, що переведення працівників ДБР між посадами різних категорій (посада державної служби/посада рядового і начальницького складу) не передбачено законом.

У такому разі дослідження штатних розписів до та після оптимізації його структури, порівняння обсягу повноважень чи кваліфікаційних вимог скороченої посади державної служби і введеними посадами рядового й начальницького складу не вимагається через відсутність можливості переведення працівника між цими посадами.

А відтак колегія суддів відхиляє як безпідставні покликання апелянта на те, що зміна статусу Державного бюро розслідувань не є підставою для скорочення посад, позаяк посади слідчих не зникли, а продовжували існувати.

Як уже зазначено вище, відбулася зміна категорії посади - з посади державної служби на посаду рядового і начальницького складу.

В обумовлених обставинах справи скорочення посади державної служби є підставою для припинення державної служби ОСОБА_1 за ініціативою суб`єкта призначення, з огляду на відсутність механізму переведення особи, яка займає посаду державної служби, на посаду, яка підлягає заміщенню рядовим та начальницьким складом; при тому, що приписи частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» (у редакції Закону України від 14 січня 2020 року № 440-IX «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи»; що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), не покладали на суб`єкта призначення або керівника державної служби обов`язку з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення ж питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

З приводу покликань апелянта на відсутність обов`язкової державної реєстрації нормативно-правових актів Державного бюро розслідувань, на підставі яких відбувалася процедура нібито скорочення його посади та його звільнення, а тому вони вважаються такими, що не набрали чинності і не можуть бути застосовані; є нечинними та не породжують жодних правових наслідків, а відповідач не може посилатися на них як обґрунтування своїх дій, а суд посилатися на них при ухваленні і мотивуванні рішення, колегія суддів зазначає таке.

Указом Президента України «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» від 03 жовтня 1992 року № 493/92 з метою впорядкування видання міністерствами, іншими органами виконавчої влади нормативно-правових актів, забезпечення охорони прав, свобод і законних інтересів громадян, підприємств, установ та організацій установлено, що з 1 січня 1993 року нормативно-правові акти, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, органами господарського управління та контролю і які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, підлягають державній реєстрації (пункт 1).

Відповідно до пункту 2 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 р. № 731, державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти, які містять одну або більше норм, що зачіпають права, свободи, законні інтереси і стосуються обов`язків громадян та юридичних осіб, встановлюють новий або змінюють, доповнюють чи скасовують організаційно-правовий механізм їх реалізації, або мають міжвідомчий характер, тобто є обов`язковими для інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, а також юридичних осіб, що не належать до сфери управління суб`єкта нормотворення.

За змістом апеляційної скарги документами, щодо яких не була проведена обов`язкова державна реєстрація, є наказ ДБР про затвердження змін до штатного розпису ТУ ДБР, розташованого у місті Львові (1); лист НАЗК щодо питання проведення спеціальних перевірок слідчих ДБР, які з державної служби переходять на службу особами начальницького і рядового складу за результатами конкурсу (2); супровідний лист Управління внутрішнього контролю (3); документи щодо призначення, проведених та результатів конкурсу на зайняття вакантних посад слідчих (4); штатний розпис ТУ ДБР, розташованого у місті Львові (5).

З цього приводу колегія суддів зауважує, що питання щодо проведення конкурсу та переходу слідчих ДБР з державної служби на службу особами начальницького і рядового складу взагалі не стосується предмета судового розгляду в цій справі та жодним чином не пов`язане з питаннями скорочення штату посад державної служби у відповідача та звільнення позивача із займаної посади державної служби.

Решта документів мають суто відомчий характер, не зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян, окрім штатних працівників Державного бюро розслідувань, а тому, на переконання колегії суддів апеляційного суду, не підлягають державній реєстрації в Міністерстві юстиції України.

Зважаючи на правовий статус ДБР (з 27 грудня 2019 року), його нормативно-правові акти реєстрації не підлягають.

Відповідні роз`яснення надало Міністерство юстиції України у листах від 09 квітня 2020 року № 16781/6380-26-20/11.1.3 і від 23 липня 2020 року № 32743/14523-26-20/00011.3.1.

Так само, до прикладу, не підлягають реєстрації нормативні акти, які затверджує Генеральний прокурор, Національне антикорупційне бюро України.

Щодо покликань апелянта на відсутність ознак типовості справи та на обов`язку суду в кожному випадку досліджувати і встановлювати конкретні індивідуальні обставини, що складають підставу позову, колегія суддів зауважує, що як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції в повній мірі встановлені всі обставини справи.

Разом з тим, покликання на правові позиції Верховного Суду стосуються питань правильності застосування окремих норм права.

Відповідно до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тобто, застосування правових висновків Верховного Суду щодо застосування окремих норм права є не лише правом, а й обов`язком суду, що застосовує вказані норми при розгляді відповідної справи.

Щодо покликань на порушення норм процесуального права, зокрема те, в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою, колегія суддів зазначає таке.

Підстави для відводу (самовідводу) судді визначено статтею 36 КАС України.

Відповідно до частини першої цієї статті суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу):

1) якщо він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав правничу допомогу стороні чи іншим учасникам справи в цій чи іншій справі;

2) якщо він прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду справи;

3) якщо він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу;

4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді;

5) у разі порушення порядку визначення судді для розгляду справи, встановленого статтею 31 цього Кодексу.

Частина друга статті 36 КАС України передбачає, що суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу (щодо недопустимості повторної участі судді в розгляді адміністративної справи).

Згідно з частиною третьою статті 39 КАС України відвід (самовідвід) повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Заявляти відвід (самовідвід) після цього дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів з дня, коли заявник дізнався про таку підставу.

Частиною четвертою статті 36 КАС України закріплено, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Згідно з Бангалорськими принципами поведінки суддів, схвалених резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради Організації Об`єднаних Націй від 27.07.2006 об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті ухваленого рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим постановлення об`єктивного рішення у справі або у тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно визначатись на підставі суб`єктивного і об`єктивного критеріїв. У контексті суб`єктивного критерію особиста безсторонність судді презюмується, поки не доведено протилежного. У контексті об`єктивного критерію слід визначити чи існували переконливі факти, які могли б викликати сумніви щодо безсторонності суддів. З огляду на це, навіть зовнішні прояви можуть бути важливими, або іншими словами, «правосуддя має не тільки чиниться, також має бути видно, що воно чиниться» (§§ 28-32 рішення у справі «Газета Україна-центр» проти України» від 15.07.2010, заява № 16695/04).

Подібний підхід висловлено і в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочан проти України» (§§ 65-66 рішення від 03.05.2007, заява № 7577/02).

Тобто, підставами для відводу судді є існування суб`єктивного та / або об`єктивного критеріїв.

За об`єктивним критерієм необхідно встановити, чи існують факти, які можна встановити та які можуть ставити під сумнів безсторонність суддів. Вирішальним при цьому є те, чи можуть бути побоювання учасників справи щодо відсутності безсторонності в певного судді об`єктивно виправдані.

На думку позивача, обставинами, які викликають сумнів у неупередженості судді першої інстанції Кухар Н. А., є її упередженість, некомпетентність та необ`єктивність останньої; зокрема, покликається на порушення суддею вимог статті 40 КАС України - небажання судді збирати докази, витребовувати докази, які мають значення для правильного вирішення справи і які без поважних причин не надані, підігруванні відповідачу, оскільки такий не зацікавлений у витребуванні цих доказів, неналежне повідомлення його про судові засідання; продовження розгляду справи попри відсутність в матеріалах справи повідомлень про вручення йому повісток, порушення строку розгляду відводу, не оприлюднення ухвал щодо відводу в Єдиному державному реєстрі судових рішень, призначення підготовчого провадження без вчинення жодних конкретних дій задля вирішення спору.

Колегія суддів вважає, що наведені представником позивачем у заяві про відвід доводи не підтверджують наявності обставин, які могли б за об`єктивними критеріями викликати сумнів в об`єктивності або неупередженості судді при розгляді цієї справи, як це передбачено відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КАС України, оскільки зводяться до власних припущень заявника, які не містять достатніх обґрунтувань.

А мотиви, які позивач вказує в якості підстав для відводу зазначеного судді, не є такими, що викликають сумнів у неупередженості та об`єктивності судді.

Як встановлено судом, суддею було невідкладно (зразу після передачі їй заяви про відвід, розглянуто вказану заяву; також встановлено, що ухвала зразу ж після її прийняття (25.03.2024) була надіслана до Єдиного державного реєстру судових рішень.

Щодо витребування (не витребування) судом першої інстанції відповідних доказів колегія суддів дійшла висновку, що судом було правильно та в повній мірі встановлено обставини справи, визначено предмет позову та витребувано належні докази в межах позовних вимог і підстав позову, що були заявлені в суді першої інстанції.

А тому покликання на безпідставну відмову у витребуванні доказів колегія суддів вважає безпідставними.

З огляду на зазначене відмовлено у витребуванні доказів, як неналежних, у суді апеляційної інстанції.

Також у матеріалах справи є повідомлення позивача про судові засідання у цій справі, а у випадках неналежного повідомлення позивача про судові засідання розгляд справи відкладався.

Надалі ж позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

За таких обставин колегія суддів вважає, що позивач не навів, а суд не встановив обставин, які б свідчили про упередженість судді, її зацікавленість в певному рішенні в цій справі чи про необ`єктивне ставлення до сторін у справі. Суб`єктивна думка представника позивача щодо зазначених суддів є оціночною і не може свідчити про наявність обґрунтованих сумнівів у безсторонності суду стосовно сторін у цій справі.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи щодо наявності підстав для скасування рішення суду першої інстанції на підставі пункту 2 частини третьої статті 317 КАС України не знайшли свого підтвердження.

Щодо покликань апелянта на те, що директор Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, не був уповноваженою особою на підписання наказів, колегія суддів апеляційного суду виходить із такого.

За приписами частин третьої статті 13 Закону України «Про державне бюро розслідувань» директор територіального управління Державного бюро розслідувань:

1) організовує роботу відповідного територіального управління щодо виконання повноважень Державного бюро розслідувань, наказів і розпоряджень Директора Державного бюро розслідувань;

2) призначає на посади та звільняє з посад працівників відповідного територіального управління, крім тих, які призначаються Директором Державного бюро розслідувань відповідно до статті 12 цього Закону;

3) вносить Директору Державного бюро розслідувань подання про присвоєння у встановленому законодавством порядку спеціальних звань особам рядового і начальницького складу та рангів державних службовців працівникам відповідного територіального управління;

4) вносить Директору Державного бюро розслідувань пропозиції щодо структури та штатної чисельності відповідного територіального управління;

5) видає у межах своїх повноважень накази і розпорядження;

6) здійснює інші повноваження, передбачені цим та іншими законами, у тому числі має право в межах своєї компетенції особисто реалізовувати повноваження Державного бюро розслідувань, визначені цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про державне бюро розслідувань» до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.

Щодо усіх цих осіб директор територіального управління ДБР наділений однаковими керівними повноваженнями, зокрема й щодо призначення на посади та звільнення з посад працівників відповідного територіального управління.

Наведене сукупно дає колегії суддів підстави вважати, що директор територіального управління ДБР, незважаючи на те, що ця посада не належить до посад державної служби, але є найвищою у цьому державному правоохоронному органі, наділена певним обсягом повноважень щодо державних службовців й особа, яка її обіймає відповідає за організацію їхньої роботи і очолюваного органу загалом, наділена керівними функціями також і щодо державних службовців.

Реалізація директором територіального управління ДБР цих функцій ґрунтується на приписах Закону України «Про державне бюро розслідувань» не може вважатися нелегітимною.

Відтак, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для визнання протиправним та скасування наказу директора ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, щодо звільнення ОСОБА_1 з посади слідчого Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у м. Львові з 01 березня 2021 року, а відтак і поновлення позивача на попередньо займаній посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди.

Загалом доводи апелянта були спростовані наведеними вище аргументами.

Решта доводів апеляційної скарги на законність рішення суду першої інстанції не впливають та висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак не потребують додаткового аналізу.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Тобто, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

За таких обставин колегія суддів дійшла переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року в адміністративній справі № 380/5105/21 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Повне судове рішення складено 21.10.24