Справа № 240/15683/24
Суддя: Приходько Оксана Григорівна
Дата ухвалення: 2024-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року м. Житомир справа № 240/15683/24

категорія 112010203

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Приходько О.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якій (з урахуванням уточнення) просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо застосування у правовідносинах з визначення як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення підвищення до пенсії, передбаченого статтею 39 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (надалі Закон № 796-XII) у розмірі, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам, як величини для обчислення виплат за рішеннями суду, передбаченої частиною другою статті 8 Закону України від 09 листопада 2023 року № 3460-IX "Про Державний бюджет України на 2024" (надалі Закон № 3460-IX) та зобов`язати відповідача поновити з 01 березня 2024 року застосування у правовідносинах з нарахування та виплати як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення підвищення до пенсії, передбаченого статтею 39 Закону № 796-XII у розмірі, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам, як величини оплати праці застосованої станом на 31 грудня 2023 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує про безпідставне застосування визначеної у частині другій статті 8 Закону № 3460-IX мінімальної заробітної плати на рівні 1600 грн як розрахункової величини для обчислення виплат за рішеннями суду. Оскільки за рішенням суду у справі № 240/9148/20 відповідача було зобов`язано здійснити нарахування і виплату підвищення до пенсії у розмірі двох мінімальних заробітних плат згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік, вважає протиправним застосування відповідачем з 01 січня 2024 року розрахункової величини 1600 грн. У своїх доводах наполягає на тому, що на момент набрання чинності Законом № 3460-IX незмінними є спеціальні положення законодавства, при реалізації яких нарахування та виплата підвищення до пенсії має проводитись з розрахунку мінімальної заробітної плати як розрахункової величини оплати праці, визначеної Законом № 3460-IX з 01 січня 2024 року. Натомість новий вид мінімальної заробітної плати, як величина для обчислення виплат за рішеннями суду, як вважає позивач, не може порушувати набуте до запровадження цієї норми право, а відтак не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні).

Відповідач позов не визнав. У відзиві на позовну заяву просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції насамперед зауважує на тому, що предметом заявлених вимог не є вирішення нового адміністративно-публічного спору, а питання виконання судового рішення. Наявність в Кодексі адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає, як доводить відповідач, можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання нового позову. При цьому відповідач покликається на висновки Верховного Суду у постановах від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15, від 21 серпня 2019 року у справі № 295/13613/16-а, від 22 серпня 2019 року у справі № 522/1010/17, від 21 листопада 2019 року у справі № 802/1933/18-а, від 11 грудня 2020 року у справі № 826/13146/18 та Великої Палати Верховного Суду у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 686/23317/13-а та від 06 лютого 2019 року у справі № 826/13146/18.

По суті спірного питання щодо застосування з 01 січня 2024 року розрахункової величини для обчислення виплат за рішенням суду згідно з частиною другою статті 8 Закону № 3460-IX зауважує на безпідставності посилань позивача на положення Закону № 796-ХІІ як спеціальної норми. Натомість норма частини другої статті 8 Закону № 3460-IX є чинною та неконституційною не визнавалась, відтак підлягає застосуванню відповідачем при нарахуванні виплат за рішенням суду.

Розглянувши доводи та заперечення сторін, з`ясувавши усі обставини справи, перевіривши їх дослідженими доказами, суд зазначає таке.

Суд встановив, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 20 липня 2020 року у справі № 240/9148/20 визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо не нарахування та невиплати із 17 липня 2018 року підвищення до пенсії ОСОБА_1 як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону № 796-XII та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області здійснити із 17 липня 2018 року нарахування та виплату підвищення до пенсії ОСОБА_1 як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону № 796-XII, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік).

Це рішення суду набрало законної сили 11 листопада 2020 року.

На виконання вказаного рішення суду відповідачем проведено перерахунок підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону № 796-ХІІ, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік, виходячи з розміру двох мінімальних заробітних плат.

3 01 січня 2024 року при перерахунку пенсії відповідачем для обчислення підвищення до пенсії відповідно до статті 39 Закону № 796-ХІІ у розмірі, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік), визначеному судовим рішенням, застосовано розмір мінімальної заробітної плати, визначений у частині другій статті 8 Закону № 3460-IX - як розрахункову величину для обчислення виплат за рішеннями суду - 1600 грн.

Надаючи правову оцінку доводам сторін щодо вирішення питання застосування норми частини другої статті 8 Закону № 3460-IX у межах нового спору чи у порядку виконання судового рішення, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Положеннями статті 382 КАС України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, до яких належать, зокрема, зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення тощо.

Крім того, приписами частини першої статті 383 КАС України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Дійсно процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

В означених випадках належним способом захисту порушеного права позивача дійсно не може бути звернення до суду з новим позовом, адже це зумовлювало б розгляд судом тих самих вимог, які вже вирішені за результатами розгляду спору між тими самими позивачем і відповідачем з урахуванням тих же обставин.

За вказаних умов має місце повторне пред`явлення позову між тими самими сторонами, про той же предмет і з тих самих підстав.

Визначаючись чи утворюють заявлені позивачем вимоги у цій справі виникнення нового публічно-правового спору суд, насамперед, враховує

- тотожність спору, що передбачає неодмінний збіг усіх елементів і за суб`єктним, і за об`єктним складом - сторін, предмета і підстав;

- прийняття у справі за ідентичним позовом остаточного судового рішення, що набрало законної сили.

У разі ж зміни принаймні однієї з наведених складових, зокрема предмета або підстав, спір не може вважатися тотожним.

За своєю правовою природою предмет позову становить вимогу до відповідача, щодо якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставою позову є обставини, якими позивач мотивує вимоги щодо захисту своїх прав, свобод та інтересів.

У постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 809/487/18 Верховний Суд визначив, що підстави адміністративного позову - це фактичні та юридичні обставини публічно-правового спору, які обґрунтовують можливість подання такого позову, це факти, які відповідно до норм матеріального права вказують на наявність (відсутність) між позивачем та відповідачем спірних правовідносин.

У цій же постанові касаційний суд акцентував увагу на вирішальному значенні для встановлення тотожності підстав позову кола обставин та фактів, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

За змістом спірних обставин, підставами вже вирішених судом вимог позивача у справі № 240/9148/20 не було застосування відповідачем до спірних відносин норми частини другої статті 8 Закону № 3460-IX, тож правовідносини у межах спору щодо права позивача на доплату до пенсії відповідно до статті 39 Закону № 796-ХІІ на рівні двох мінімальних заробітних плат за праворегулювання, застосованого судом у справі № 240/9148/20 при ухваленні рішення, вичерпались зі зміною законодавчого регулювання цього спору в частині, зокрема, порядку визначення розміру доплати. До появи нового правового регулювання, що зумовило звернення позивача до суду з цим позовом утворюючи нову підставу норма частини другої статті 8 Закону № 3460-IX, правозастосування щодо доплати на підставі статті 39 Закону № 796-ХІІ обумовлювалось нормами, чинними на час виникнення спору і вирішення справи у суді.

Тобто, встановлення законодавцем нових правил щодо виплати (порядку визначення) цієї доплати, дає підстави для висновку про утворення й нових підстав для спору щодо порядку нарахування суми доплати, а відтак виникнення нового спору у площині публічно-правових відносин між їх учасниками пенсіонером та органом Пенсійного Фонду.

У цій справі позивач, вважаючи, що застосуванням у 2024 році до розрахунку щомісячного підвищення до пенсії розмір 1600 грн після перерахунку пенсії на виконання рішення суду, відповідач порушив його права і законні інтереси вже іншими діями, правомірність яких не була предметом перевірки суду у справі № 240/9148/20, оскаржив їх до суду у цій справі.

Суд встановив, що предметом позовних вимог у справі № 240/9148/20 було протиправність дій пенсійного органу щодо ненарахування та невиплати позивачу з 17 липня 2018 року підвищення як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік), а у цій справі - протиправність дій органу Пенсійного фонду в частині застосування розміру щомісячної доплати до пенсії позивачу, визначеною статтею 39 Закону № 796-ХІІ - 1600 грн, після її перерахунку у 2024 році в частині визначення величини мінімальної заробітної плати для обчислення виплат по судовим рішенням, на рівні 1600 грн відповідно до частини другої статті 8 Закону № 3460-IX.

Враховуючи наведене суд вважає, що спір у цій справі щодо нарахування та виплати підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону № 796-ХІІ хоч і виник після набрання законної сили рішення в адміністративній справі № 240/9148/20 і його виконання, проте підставою виникнення цього спору слугували окремі дії відповідача, а саме перерахунок щомісячної доплати до пенсії у 2024 році, які ще не підлягали оцінці в суді, а тому у цьому випадку унеможливлюється застосування норм статей 382, 383 КАС України.

З цих підстав суд визнає неналежними доводи відповідача про те, що в межах заявленого позову постало питання щодо невиконання/неналежного виконання судового рішення, оскільки у межах вирішення спору у справі № 240/9148/20 суд не надавав оцінку щодо застосування норми частини другої статті 8 Закону № 3460-IX, що, з урахуванням викладеного вище, свідчить на користь висновків про виникнення між сторонами нового юридичного конфлікту у межах ще не вирішеного публічно-правого спору. Оцінка обґрунтованості застосування норми частини другої статті 8 Закону № 3460-IX при нарахуванні та виплаті позивачу підвищення до пенсії відповідно до статті 39 Закону № 796-ХІІ у встановленому розмірі із застосуванням розрахункової величини, визначеної частиною другої статті 8 Закону № 3460-IX, є предметом розгляду нового спору.

Тому безпідставними є й посилання відповідача на висновки Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 295/13613/16-а, оскільки за змістом спірних відносин у вказаній справі позивач обґрунтовував свої вимоги не виконання пенсійним органом постанови Богунського районного суду м. Житомира від 21 жовтня 2015 року у справі № 295/13459/15-а щодо виплати перерахованої пенсії, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, а також не виплатою пенсії у розмірі визначеному рішенням суду.

У справі № 806/2143/15 у постанові від 20 лютого 2019 року Верховний Суд виходив з того, що основним питанням, яке постало перед судами попередніх інстанцій, було не повторна перевірка та надання оцінки підставам відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проектів землеустрою на підставі клопотання від 25 березня 2014 року чи повторне визнання тих самих дій протиправними, а зобов`язання прийняти певне рішення. Відтак дійшов висновку, що спірні правовідносини виникли у зв`язку із невиконанням судового рішення суду першої інстанції.

Так само не є релевантними й висновки Верховного Суду у інших судових рішеннях, на які посилається відповідач, оскільки ці рішення ухвалені Судом за інших фактичних обставин справи та правового регулювання спору.

У постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 826/13146/18, на які також покликається відповідач, висновки Великої Палати стосуються строків звернення до суду у тій справі, а у справі № 686/23317/13-а за висновками Великої Палати у постанові від 16 січня 2019 року предметом спору в частині позовних вимог про: визнання протиправною бездіяльності відповідачів; зобов`язання голови селищної ради внести в порядок денний чергової сесії після вступу рішення суду в законну силу питання щодо прийняття рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність; зобов`язання селищної ради прийняти рішення про передачу зазначеної земельної ділянки, - є невиконання органом місцевого самоврядування судових рішень у цивільній справі і намагання позивача в такий спосіб примусити селищну раду виконати ці судові рішення.

Тобто висновки у наведених відповідачем судових спорах зумовлені конкретними фактичними обставинами тих справ і змістом спірних відносин, які не є подібними зі спірними.

Натомість у цій справі підставою заявленого позову є застосування відповідачем нової правової норми, оцінку обґрунтованості й належності застосування якої не було надано судом у межах вирішення спору про право позивача на доплату до пенсії відповідно до статті 39 Закону № 796-ХІІ у межах справи № 240/9148/20.

Відносини у справі № 240/9148/20 не охоплюються спірними відносинами, які стали підставою для звернення позивача до суду із цим позовом, а стосуються уже іншого спору у вигляді незгоди позивача при виплаті йому доплати згідно зі статтею 39 Закону № 796-ХІІ у розмірі, що встановлений частиною другою статті 8 Закону № 3460-IX.

Сформульоване правило у частині другій статті 8 Закону № 3460-IX щодо застосування встановленої розрахункової величини "для виконання судових рішень" не дає підстав вважати що спір виник у порядку виконання судового рішення, оскільки під час розгляду заяв у порядку статей 382, 383 КАС України суд не вправі надавати оцінку застосуванню нової норми, яка не була предметом тлумачення та застосування у межах попередньо вирішеного спору. Натомість спірні правовідносини щодо обґрунтованості нового правозастосування мають складати предмет нового судового контролю та перевірки.

Системний аналіз наведених правових норм і судової практики дає підстави для висновку, що сам по собі певний зв`язок незаконних дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень з виконання раніше ухваленого судом рішення не завжди свідчить про застосовність до спірних правовідносин встановленої статтею 383 КАС України процедури контролю за виконанням судових актів. За означеною процедурою можуть бути визнанні протиправними рішення, дії чи бездіяльність відповідача лише з тих питань, обов`язок розв`язання яких у визначений спосіб прямо й безпосередньо покладено на нього судом.

Якщо ж порушення прав і законних інтересів особи допущено суб`єктом владних повноважень при розгляді інших питань, що не охоплюються висновками ухваленого судом рішення, і відповідні рішення, дії чи бездіяльність раніше не були предметом судового оскарження і, як наслідок, судової перевірки, як і застосування нового нормативно-правового акта суб`єктом владних повноважень при виконанні владних управлінських функцій не було предметом судового контролю й оцінки у межах вже вирішеного спору, належним способом захисту порушеного права є пред`явлення нового позову.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам по суті спору суд виходить з такого.

Як встановлено судом розмір пенсії позивача з надбавками з 01 березня 2024 року становить 6293,29 грн, з яких доплата відповідно до статті 39 Закону № 796-XII по рішенню суду становить 3200 грн. Тобто, відповідач з 01 січня 2024 року нараховує та виплачує позивачу пенсію із врахуванням статті 39 Закону № 796-XII з розрахунку розміру двох мінімальних заробітних плат, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на підставі статті 8 Закону № 3460-ІХ.

Велика Палата Верховного Суду, задовольняючи позовні вимоги у справі № 240/4937/18 зазначила, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 та статті 39 Закону № 796-ХІІ із 17 липня 2018 року позивач має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, як установлено статтею 39 Закону № 796-ХІІ.

Своєю чергою, Законом № 3460-IX установлені розміри мінімальної заробітної плати: у місячному розмірі: з 1 січня - 7100 гривень, з 1 квітня - 8000 гривень; у погодинному розмірі: з 1 січня - 42,6 гривні, з 1 квітня - 48 гривень.

Законом № 3460-IX також визначено, що розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, становить 1600 гривень.

Тому нарахування доплати до пенсії у порядку статті 39 Закону № 796-ХІІ здійснюється у такому порядку:

до 31 грудня 2023 року (включно) у розмірі двох мінімальних заробітних плат, розміри яких установлені Законами про Державний бюджет України на відповідні роки;

з 01 січня 2024 року у розмірі двох мінімальних заробітних плат 3200 грн (1600 х 2).

Так, із 17 липня 2018 року відновлено дію статті 39 Закону № 796-ХІІ у редакції, що діяла до 01 січня 2015 року в частині, яка не змінена Законом України "Про внесення зміни до Закону № 796-ХІІ".

Стаття 39 Закону №796-ХІІ у редакції, чинній до 01 січня 2015 року (а саме: в редакції від 09 липня 2007 року), була викладена так: "Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: - у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати; - у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати; - у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата. Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати. Громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України".

Отже, норма статті 39 Закону № 796-ХІІ встановлює лише вид розрахункової величини: мінімальна заробітна плата.

Натомість розмір мінімальної заробітної плати визначається шляхом прийняття Законів Про Державний бюджет на відповідні роки.

Як підтверджено доказами в матеріалах справи та не заперечується сторонами, у 2024 році відповідач здійснює нарахування доплати відповідно до статті 39 Закону № 796-ХІІ у розмірі, визначеному частиною другою статті 8 Закону № 3460-IX, водночас рішення суду у справі № 240/9148/20 не містить чіткої вказівки щодо розміру доплати на кожен рік, допоки право на таку виплату не перестане існувати.

Як зазначалося вище, Законом № 3460-IX передбачено: визначити розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень.

Відповідно до статті 71 Закону № 796-ХІІ, дія положень цього Закону не може призупинятися іншими законами, крім законів про внесення змін до цього Закону.

Водночас, необхідно зазначити, що Законом № 3460-IX жодним чином не призупинялася дія статті 39 Закону № 796-ХІІ; Законом № 3460-IX не вносилися зміни до статті 39 Закону № 796-ХІІ; норма статті 39 Закону № 796-ХІІ встановлює лише вид розрахункової величини; а розмір розрахункової величини встановлений з 01 січня 2024 року саме Законом № 3460-IX.

Згідно з усталеною судовою практикою (постанови Верховного Суду України від 23 квітня 2013 року № 21-239а11, від 19 березня 2013 року № 21-53а13, від 05 листопада 2013 року № 21-293а13, від 07 липня 2014 року № 21-222014), відступу від якої не здійснювалось Верховним Судом та ним підтримано у постанові від 29 листопада 2021 року у справі № 620/2928/20, виплати за рішеннями судів, якими зобов`язано органи Пенсійного фонду України здійснити перерахунок та виплату пенсії без обмеження строком, продовжуються до внесення змін до норм законодавства, якими керувався суд при винесенні рішення, або до зміни умов пенсійного забезпечення одержувача.

Отже, відповідач зобов`язаний виплачувати суми пенсії, визначені у судовому рішенні, до того часу, поки не зміниться відповідне законодавство, на підставі якого суд прийняв своє рішення. Тому відповідачем не допущено протиправних дій й порушення прав позивача при виплаті підвищення до пенсії, передбаченого статтею 39 Закону № 796-XII, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, визначених Законом № 3460-IX із застосуванням визначеної у частині другій статті 8 цього Закону розрахункової величини.

Також у цій справі Суд вважає за необхідне врахувати висновки ЄСПЛ у справі "Grudiс v. Serbia" (заява № 31925/08, пункт 72) про те, що у сфері соціального законодавства, у тому числі в сфері пенсійних виплат, держави користуються широкою свободою розсуду, що в інтересах соціальної справедливості та економічного добробуту може законно змусити їх коригувати, обмежувати або навіть зменшувати розмір пенсійних виплат, які, як правило, виплачуються кваліфікованому населенню.

За наведеного правового регулювання спірних відносин у цій справі, перевіривши в межах доводів позовної заяви спірні дії відповідача на відповідність приписам частини другої статті 2 КАС України, суд вважає, що оскаржувані дії відповідача вчинені на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 6-9, 77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 263, 295, 297 КАС України, суд,

вирішив:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, 7, м. Житомир, 10003, ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Г. Приходько

24.10.24