Справа № 160/11829/24
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2024-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

24 жовтня 2024 року м. Дніпросправа № 160/11829/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Суховарова А.В., Головко О.В.,

за участю секретаря судового засідання Личкатої Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 липня 2024 року (суддя Луніна О.С.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Криворізької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Криворізької міської ради, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Криворізької міської ради №2-р-ДСК від 25.02.2022.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 липня 2024 року відмовлено у задоволені позовних вимог.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що з позовом було подано клопотання про витребування доказів щодо предмету оскарження, яке не розглянуто. Скаржник посилається на порушення судом ст.264 Кодексу адміністративного судочинства України в частині розгляду справи.

Зазначає, що висновки суду про те, що рішення виконкому ради №2-р-ДСК від 25.02.2022 є актом індивідуальної дії, ґрунтуються не на рішенні, а на витязі з рішення, в якому була прихована інформація щодо складу Ради оборони.

Отже, суд прийняв судове рішення щодо відповідності рішення індивідуальному акту ґрунтуючись на інформації з Витягу Рішення, в якій прихований склад Ради оборони (закритий чорними прямокутниками), а також не взято до уваги 4 пункт оскаржуваного Рішення, який стосується необмеженого кола осіб та не враховано те, що дія цього Рішення незавершена.

Так, пункт 4 Рішення виконкому визначає, що у разі необхідності до роботи Ради оборони долучати організації/ підприємства та фізичних осіб.

Частина 2 статті 264 КАС України наголошує, що право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Судом не було взято до уваги, що рішення виконкому встановлює правила регулювання однотипних відносин, стосується необмеженого кола осіб (юридичних і фізичних осіб, яких долучали, долучають. будуть долучати до роботи Ради оборони) та мав незавершену дію. Такі дії судді свідчать про невсебічний і упереджений розгляд справи, що призвело до несправедливого прийняття рішення.

Також скаржник посилається на те, що судом не було дотримано рівноправність сторін перед законом під час розгляду документа, який має гриф «ДСК». Судом не взято до уваги порушення присвоєння грифу «ДСК, та обмеження прав громадян виконавчим комітетом Криворізькою міської ради, що вплинуло на прийняття неправомірного рішення.

Також, зазначено, що головою Ради оборони було обрано Олександра Вілкула. Відповідно до грифу «ДСК» ця інформація, як будь-яка інша інформація з цього рішення, є службовою інформацію, як стверджує відповідач, і не підлягає розголошенню. Судом не було вжито заходів для створення умов при розгляді справ, які мають обмежений доступ відповідно до пп.8,9 ст.10 КАС України, які зазначають, що розгляд справи у закритому судовому засіданні проводиться у випадках, коли відкритий судовий розгляд може мати наслідком розголошення таємної чи іншої інформації, що охороняється законом, необхідності захисту особистого та сімейного життя людини, а також в інших випадках, визначених законом. Про розгляд справи у закритому судовому засіданні постановляється ухвала. Суд ухвалою може оголосити судове засідання закритим повністю або оголосити закритою його частину. Якщо такої ухвали суду не виносив, тоді розгляд справ в адміністративних судах проводиться відкрито, відповідно до ч. 1 ст.10 КАС України і не може бути заборон щодо озвучення інформації для свого захисту. Такі дії судді є ознакою упередженість по відношенню до позивача та порушенням його прав на захист і змагальності сторін, що призвело до невсебічного, упередженого та несправедливого прийняття рішення.

Скаржник зазначає, що суд мав перевірити Рішення Виконкому щодо його правомірності та після встановлювати чи не було порушено право позивача.

Також судом не взято до уваги вимоги статті 19 Конституції України та відповідь Офісу Президента, в якій підтверджено про відсутній нормативно- правового акту щодо утворення Ради оборони органами місцевого самоврядування.

Зазначено, що Офіс Президента підтвердив той факт, що для виконання пункту 6 зазначеного Указу Президента при утворенні Ради оборони мають керуватися Законом України «Про оборону України», в якому передбачено утворення ради оборони лише в Автономної Республіці Крим, областях, міст Києва і Севастополя, Положення про ці ради оборони затвердженні Кабінетом Міністрів України.

Що стосується органів місцевого самоврядування з питань оборони відповідно до Закону України «Про оборону України» під час воєнного стану, до повноважень органів місцевого самоврядування не входить утворення Ради оборони, а діяльність органів місцевого самоврядування у сфері оборони регулюється ст.15 зазначеного закону, в якому є перелік що саме мають забезпечувати Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад у галузі оборонної роботи. Закон чітко наголошує на те, що діяльність у сфері оборони має право здійснювати лише Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад у галузі оборонної роботи, а не виконавчий комітет. Тому на виконання пункту 6 Указу Президента України, на який посилається відповідач, Ради оборони мали утворити Автономна Республіка Крим, області, міста Київ і Севастополь, а органи місцевого самоврядування для виконання Указу Президента мають лише сприяти військовому командуванню.

На думку скаржника Президент України не міг зобов`язати виконавчий комітет Криворізької міської ради утворити орган не передбачений жодним нормативно- правовим актом.

Також судом не взято до уваги п.3 Указу Президента України «Про ведення воєнного стану» №64/2022 від 24.202.2022.

Інформація з Рішення Виконкому Криворізької міської ради №2-р-ДСК від 25.02.2022 відома всім, а саме пункт 1 цього рішення, який містить інформацію про утворення Ради оборони та пункт про призначення голови Ради оборони Олександра Вілкула. Це свідчить про те, що або оскаржуване рішення не може мати гриф «ДСК», або суд має вжити заходів щодо притягнення до відповідальності осіб, які розголосили службову інформацію.

Також, судом не взято до уваги нормативно-правові акти, які регулюють утворення консультативно-дорадчих органів. Так, рішенням Криворізької міської ради №508 від 22.10.2021 «Про питання створення та діяльності консультативних, дорадчих та інших допоміжних органів виконавчого органу Криворізької міської ради». В якому п.4 зазначає, що рішення про утворення допоміжного органу приймається у формі розпорядчого документа виконавчого органу міської ради, яким визначається строк, на який утворюється допоміжний орган, затверджується його посадовий/персональний склад та, у разі необхідності, положення про цей орган.

Відповідно до п.3.3 зазначеного Рішення, рада утворюється для вивчення проблемних питань, що виникають під час реалізації повноважень виконавчого органу Криворізької міської ради у відповідній сфері.

Відповідно до п.1.19 цього Рішення, Положення про консультативний, дорадчий та інший допоміжний орган розробляється та затверджується відповідно до Примірного положення про консультативний, дорадчий та інший допоміжний орган виконавчого органу Криворізької міської ради, затвердженого рішенням виконкому міської ради».

У відповіді виконкому зазначено, що Рада оборони не була утворена відповідно до Рішення ради №508 від 22.10.2021, а лише створена з метою забезпечення сприяння військовому командуванню у запровадженні і здійсненні заходів правого режиму воєнного стану. Також наголосив на тому, що положення про Раду оборони міста Кривого Рогу відсутнє, оскільки його затвердження не передбачено чинним законодавством.

В свою чергу Положення про утворення і діяльність Ради оборони відповідно до ч.2 ст.14 Закону України «Про оборону України» затверджено Кабінетом Міністрів України, а типове Положення про допоміжні органи затверджено Криворізькою міською радою.

Враховуючи зазначене, виконавчий комітет не міг утворити Раду оборону як консультативно-дорадчий орган, оскільки на думку скаржника, утворення і діяльність допоміжних органів регулюється Рішенням Криворізької міської ради №508 від 22.10.2021, а рішення про утворення таких органів оприлюднюється на офіційному сайті Криворізької міської ради.

Також зауважує, що Рішення про утворення дорадчих органів не є внутрішнім документом і не може мати гриф «ДСК», так само, як і консультативно-дорадчий орган не може бути внутрішнім документом та мати гриф «ДСК».

Судом не взято до уваги порушення Закону України «Про запобігання корупції», а саме головуючий на засідання був ОСОБА_2 (батько ОСОБА_3 ), який не заявляв про конфлікт інтересів і рішення «Про утворення Ради оборони» було прийнято одноголосно. Також судом не взято до уваги прозорість і відкритись роботи органів місцевого самоврядування.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

В обґрунтування зазначено, зокрема, що, під час підготовчого засідання з розгляду цієї справи, судом було оглянуто рішення виконкому Криворізької міської ради №2-р-ДСК від 25.02.2022 «Про утворення Ради оборони м. Кривого Рогу», заслухано думки сторін у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку про не відповідність оскаржуваного рішення ознакам нормативно-правового акту, що було підставою для продовження розгляду справи в загальному провадженні без застосування приписів ст. 264 КАС України (особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади).

При цьому, судом першої інстанції було вірно застосовані норми матеріального права стосовно визначення оскаржуваного рішення виконкому, як акту індивідуально- правової дії.

Предметом позовних вимог у даній справі є скасування рішення Виконкому Криворізької міської ради №2-р-ДСК від 25.02.2022 яким було утворено Раду оборони м. Кривого Рогу, тобто рішення, яким було визначено перелік осіб, які входять до її складу.

Отже, судом було вірно встановлено, що оскаржуване рішення Виконавчого комітету Криворізької міської ради, має організаційний характер, оскільки на підставі саме цього рішення було утворено Раду оборони м. Кривого Рогу, призначено її голову та визначено її персональний склад. Також, оскаржуване рішення відповідача не встановлює права та обов`язки громадян, які є обов`язковими для виконання, а визначає лише перелік осіб, які входять до складу Ради оборони міста.

Стосовно пункту 4 рішення виконкому Криворізької міської ради №2-р-ДСК від 25.02.2022 року (документ має гриф «ДСК»), то цей пункт не носить зобов`язального, отже не є обов`язковим для виконання на відповідній території та також не відповідає ознакам нормативно-правового акту.

Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду (справа № 9901/415/18) право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий щодо прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується.

Таким чином, оскаржуване рішення виконкому міської ради не встановлює права та обов`язки громадян обов`язкові для виконання, а визначає лише перелік осіб, які входять до складу Ради оборони міста. Вищезазначене свідчить, що рішення виконкому не наділено ознаками нормативно-правового акту в розумінні норм чинного адміністративного законодавства та з точки зору приписів статті 57 Конституції України, що, в свою чергу, позбавляє позивача процесуальної можливості для його оскарження.

Враховуючи, що позивача по справі оскаржуваним рішенням виконкому не було включено до складу Ради оборони міста Кривого Рогу, вбачається відсутність порушення законних прав, свобод та охоронюваних законом інтересів чи будь-якого зв`язку з ними.

Отже, оскільки позивач у справі не є учасником (суб`єктом) правовідносин зі створення Ради оборони м. Кривого Рогу, то рішення виконкому Криворізької міської ради №2-р-ДСК від 25.02.2022 не породжує для позивача права на захист, тобто права на звернення з цим адміністративним позовом.

Підсумовуючи вищенаведене, відповідач зазначає, що рішення виконкому Криворізької міської ради №2-р-ДСК від 25.02.2022 року не містить, встановлених законодавством, ознак нормативно-правового акту, а є актом індивідуальної дії, який, в свою чергу, не стосується ні прав ні інтересів позивача по справі.

Суд, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

На виконання пунктів 2 та 6 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану» від 24.02.2022 №2102-ІХ задля забезпечення сприяння військовому командуванню у запровадженні і здійсненні заходів правового режиму воєнного стану, з метою реалізації органом місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, рішенням Виконавчого комітету Криворізької міської ради від 25.02.2022 №2-р-ДСК, був утворений тимчасовий колегіальний дорадчий орган Рада оборони міста Кривого Рогу, з затвердженням персонального складу цього органу.

Вважаючи протиправним вказане рішення Виконавчого комітету Криворізької міської ради, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та нормам чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 4 КАС України визначає, терміни «нормативно-правовий акт» та «індивідуальний акт».

Так, згідно з п. 18 ст. 4 КАС України, нормативно-правовий акт акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Пунктом 19 ст. 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Згідно з пунктом 3 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року № 731 (із змінами та доповненнями) на державну реєстрацію подаються нормативно-правові акти, прийняті уповноваженими на це суб`єктами нормотворення в електронній (через систему електронної взаємодії органів виконавчої влади) або паперовій формі в порядку, визначеному Мін`юстом, що містять норми права, мають неперсоніфікований характер і розраховані на неодноразове застосування, незалежно від строку їх дії (постійні чи обмежені певним часом) та характеру відомостей, що в них містяться, у тому числі з грифами «Для службового користування», «Особливої важливості», «Цілком таємно», «Таємно» та іншими, а також прийняті в порядку експерименту.

У Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2005 року № 34/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 15 травня 2013 року № 883/5) визначено, що нормативно-правовий акт - офіційний документ, прийнятий уповноваженим на це суб`єктом нормотворення у визначеній законом формі та порядку, який встановлює норми права для неозначеного кола осіб і розрахований на неодноразове застосування.

Отже, до нормативно-правових актів відносяться прийняті уповноваженими органами акти, які встановлюють, змінюють норми права, носять загальний чи локальний характер, розраховані на невизначене коло осіб та застосовуються неодноразово.

Цей висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2019 року у справі № 826/14366/15, від 09 квітня 2020 року у справі № 807/150/16, від 09 грудня 2020 року у справі № 813/746/18, від 24 червня 2021 року у справі № 560/3160/20 та від 01 лютого 2022 року у справі № 160/1936/21.

Таким чином, визначальною особливістю нормативного акта є його спрямованість на врегулювання відносин множинної кількості суб`єктів відповідних правовідносин двох чи більше учасників певного виду відносин. Тобто об`єктом правового регулювання є встановлення загальних правил поведінки між декількома суб`єктами, що беруть на себе права чи обов`язки, що призводить до виникнення, зміни чи припинення відповідних правовідносин. Адресата юридичних приписів нормативного акта неможливо чітко ідентифікувати, оскільки ним потенційно може бути кожна особа, що зацікавлена у реалізації свого суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу.

Ненормативним (індивідуальним) правовим актам притаманні наступні ознаки: а) спрямовуються на врегулювання конкретних (одиничних) актів соціальної поведінки; б) поширюються лише на персонально визначених суб`єктів; в) містять індивідуальні приписи (веління, дозволи), розраховані на врегулювання лише окремої, конкретної життєвої ситуації, тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією; г) не передбачають повторного застосування одних і тих самих юридичних засобів; д) не мають зворотної дії в часі.

Аналогічна правова позиція щодо визначення поняття нормативно-правового акта викладена у рішеннях Конституційного Суду України від 27 грудня 2001 року № 20-рп/2001 у справі про укази Президії Верховної Ради України щодо Компартії України, зареєстрованої 22 липня 1991 року (абзац перший пункту 6 мотивувальної частини), від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі про акти органів Верховної Ради України (абзац четвертий пункту 1 мотивувальної частини), 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі про скасування актів органів місцевого самоврядування (пункт 4 мотивувальної частини).

Отже, ненормативні акти мають своїм предметом вплив на чітко визначеного суб`єкта права, якому надаються певні права або на якого покладається певні обов`язки. Об`єктом правового регулювання тут виступає потреба закріплення певної суб`єктивної волі щодо конкретної особи, що зумовлює виникнення певних змін у правовому статусі цієї особи. Тож адресат юридичних приписів ненормативного акта завжди чітко визначений, і залежно від обставин, ініціатором його видання може бути як адресат, так і видавник відповідного акта.

Тобто співвідношення між нормативними актами та ненормативними визначається, зважаючи на мету їхнього видання: ненормативний акт є актом реалізації норм права, який видається тільки задля розв`язання певної ситуації за індивідуально-визначених обставин та умов, тоді як нормативні акти містять приписи права, що стосуються прав та інтересів невизначеного кола суб`єктів, і яке реалізуються без темпоральних обмежень.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.07.2019 у справі № 182/2428/16-а, від 04.06.2013 у справі № 21-64а13 та 25.05.2016 у справі № 21-5459а15, у постанові Верховного Суду від 24.07.2019 у справі №182/2428/16-а, від 24 червня 2022 року справа № 809/847/18, від 18 серпня 2022 року справа № 580/871/20.

Крім того, в абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп вказано, що «… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію».

У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року № 9-рп/2008 в справі № 1-10/2008 зазначено, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.

Також, Конституційний Суд України у рішення від 16.04.2009 №7-рп/2009, проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Враховуючи сукупність наведених обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідача критеріям нормативно-правового акту не відповідає.

При цьому суд вважає необґрунтованими доводи позивача, що такий акт поширює свою діяльність на невизначений період, адже такі доводи спростовують змістом рішення, в якому визначено, що акт застосовується до припинення воєнного стану.

Також не є слушними доводи позивача, що, з огляду на приписи п. 4 рішення, останнє поширюється на невизначене коло осіб. Суд звертає увагу, що даний пункт не встановлює жодного права чи обов`язку для фізичних чи юридичних осіб, а тому формулювання цього пункту не впливає на обсяг прав та законних інтересів третіх осіб, що є обов`язковою ознакою нормативно-правового акту.

У постанові Верховного суду від 20.05.2022 року, у справі №160/9717/21, колегія суддів також зазначає, що варто розуміти «дух» КАС України стосовно підходів до розгляду справ щодо законності актів, які містять положення, що відповідають основним критеріям «норми права»: 1) суттєвий та 2) довготривалий вплив на суспільно-управлінські відносини.

Колегія суддів зазначає, що за положеннями ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (далі Закон № 280/97-ВР) виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

У сільських радах, що представляють територіальні громади, які налічують до 500 жителів, за рішенням відповідної територіальної громади або сільської ради виконавчий орган ради може не створюватися. У цьому випадку функції виконавчого органу ради (крім розпорядження земельними та природними ресурсами) здійснює сільський голова одноособово.

Відповідно до приписів статті 59 Закону № 280/97-ВР, виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

У разі незгоди сільського, селищного, міського голови (голови районної у місті ради) з рішенням виконавчого комітету ради він може зупинити дію цього рішення своїм розпорядженням та внести це питання на розгляд відповідної ради.

Сільський, селищний, міський голова, голова районної у місті, районної, обласної ради в межах своїх повноважень видає розпорядження.

Рішення виконавчого комітету ради з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації». Проекти актів органів місцевого самоврядування оприлюднюються в порядку, передбаченому Законом України "Про доступ до публічної інформації", крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки.

В актах та проектах актів органів та посадових осіб місцевого самоврядування не може бути обмежено доступ до інформації про витрати чи інше розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним чи комунальним майном, у тому числі про умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримують ці кошти або майно, а також до іншої інформації, обмеження доступу до якої заборонено законом.

Положення статті 52 Закону визначають повноваження виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті ради.

За частино 1 статті, виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконавчих органів ради.

Згідно з п. 6 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 постановлено обласним, Київській міській державним адміністраціям, органам місцевого самоврядування утворити ради оборони та забезпечити сприяння військовому командуванню у запровадженні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану.

Оскаржуване рішення №2-р-ДСК від 25.02.2022 прийняте Виконавчим комітетом Криворізької міської ради на виконання Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022, а тому не може вважатися незаконним.

При цьому, за висновком суду апеляційної інстанції, таке рішення не є рішенням або актом, прийнятим відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», адже підставою для його прийняття слугували особливі події, з якими стикнулась Україна, внаслідок настання яких видано окремий Указ Президента України з вказівкою щодо утворення відповідних органів. Процедура прийняття таких рішень не передбачена нормами вищенаведеного Закону.

Щодо доводів позивача про протиправне не опублікування оскаржуваного рішення та не надання доступу до ознайомлення з його змістом громадськості, суд зазначає, що Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Пунктами 2 та 3 вказаного Указу Президента України було визначено військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

У подальшому, Указами Президента України продовжено строк дії воєнного стану в Україні, який триває на час розгляду цієї справи.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оборону України», оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх складових сектору безпеки і оборони України, органів місцевого самоврядування, єдиної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України «Про оборону України», в особливий період для керівництва виконанням на відповідній території заходів щодо оборони України рішенням Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних державних адміністрацій, державних адміністрацій міст Києва та Севастополя утворюються ради оборони Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя. Положення про ради оборони Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до приписів ст. 15 Закону України «Про оборону України», виконавчі органи сільських, селищних, міських рад у галузі оборонної роботи забезпечують: підготовку громадян до військової служби, а також загальне військове навчання у воєнний час; приписку громадян до призовних дільниць, військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів; призов громадян на строкову військову службу; направлення громадян на навчальні (або перевірочні) і спеціальні збори; організацію та участь у здійсненні на відповідній території заходів, пов`язаних з мобілізаційною підготовкою, територіальною обороною та цивільним захистом; бронювання військовозобов`язаних на період мобілізації та на воєнний час; проведення мобілізації людських, транспортних та інших ресурсів в особливий період; здійснення контролю за використанням і охороною наданих у встановленому порядку для потреб оборони земельних, водних та інших природних ресурсів згідно із законодавством; вирішення згідно із законодавством питань, пов`язаних з наданням частинам, установам, навчальним закладам Збройних Сил України та іншим військовим формуванням, утвореним відповідно до законів України, та правоохоронним органам службових приміщень і житлової площі, інших об`єктів, здійсненням контролю за їх використанням, наданням комунально-побутових та інших послуг; організацію виробництва і поставки військам підприємствами та організаціями, що належать до комунальної власності, замовленої продукції, енергетичних та інших ресурсів; сприяння у підтриманні відповідного режиму в прикордонній смузі та у контрольованих прикордонних районах; проведення заходів щодо військово-патріотичного виховання громадян України; здійснення інших повноважень у галузі оборонної роботи, передбачених законами.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначено Законом України Про правовий режим воєнного стану від 12 травня 2015 року №389-VIII (далі Закон №389-VIII).

Статтею 1 Закону №389-VIII передбачено, воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовім адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що в умовах воєнного стану виконавчий орган органу місцевого самоврядування, на виконання Указу Президента України, мав законне право прийняти рішення про утворення ради оборони регіону. При цьому, в умовах воєнного стану, можуть вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану.

При цьому, суд не надає оцінку доводам позивача, що Президент України не міг зобов`язати виконавчий комітет Криворізької міської ради утворити орган, не передбачений жодним нормативно- правовим актом, адже оскарження актів Президента України статтею 27 КАС України віднесено до виключної компетенції окружного адміністративного суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ.

Натомість, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідні обмеження мають бути обґрунтованими та пропорційними.

Перевіряючи під час апеляційного розгляду справи обґрунтованість накладення на рішення, яке оскаржується в даній справі, гриф ДСК, суд бере до уваги пояснення відповідача, згідно з якими інформація, яка міститься в рішенні Виконавчого комітету Криворізької міської ради № 2-р-ДСК від 25.02.2022, стосується здійснення заходів у сфері оборони, забезпечення цивільного захисту та громадської безпеки, які спрямовані на запобігання заподіяння шкоди суспільству та державі в умовах воєнного стану, а також містить відомості про персональний склад Ради оборони міста. До роботи з таким видом документу допускаються лише посадові особи та службовці виконкому міської ради, визначені відповідним розпорядженням міського голови (за приписами Інструкції про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації), що містять службову інформацію, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 19.10.2016 №736 Інструкції, затвердженої рішенням Виконавчого комітету Криворізької міської ради від 11.04.2018 № 198).

Отже, розголошення та оприлюднення такої інформації усно або письмово заборонено Інструкцією, а в умовах воєнного стану відомості, які містять в рішенні, можуть завдати шкоду життю та здоров`ю її членам, а також призвести до обізнаності ворога складових сил оборони і негативно вплинути на хід виконання завдань за призначенням під час правового режиму воєнного стану, тобто шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Суд апеляційної інстанції вважає такі пояснення обґрунтованими, які підкріплюються нормами законодавства, та додатково враховує, що в даній справі не є предметом позову віднесення інформації, викладеної в оскаржуваному рішенні, до службової.

При цьому, під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачу було надано можливість ознайомитися зі змістом оскаржуваного рішення. Досліджений в процесі апеляційного розгляду справи оригінал рішення дає можливість пересвідчитися, що в матеріалах справи знаходиться його повний текст, а не витяг, про що стверджує апелянт.

Також, досліджуючи в нарадчій кімнати оригінал рішення з додатком, суд апеляційної інстанції встановив, що до персонального складу Ради оборони м. Кривого Рогу не включено ОСОБА_1 , що виключає можливість впливу оскаржуваного рішення на права та законні інтереси позивача.

Додатково суд апеляційної інстанції зазначає, що стаття 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Водночас, відповідне право необхідно тлумачити через призму рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, в якому Суд зазначив, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Також, у Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України вказав, що позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Під час розгляду даної справи позивач не довів, суд не встановив, що оскаржуваним рішення порушуються права та законні інтереси позивача.

Не є слушними доводи позивача, що відповідачем порушено її право знати свої права і обов`язки з огляду на те, що Радою оборони міста Кривого Рогу було прийняті рішення щодо правовідносин, які відповідно до законодавства, входять до повноважень ради та адміністрації, а члени територіальної громади зобов`язані їх виконувати, адже наведені позивачем рішення Ради оборони позивачем не оскаржуються в даній справі.

З пояснень, наданих позивачем під час апеляційного розгляду справи, вбачається, що по суті позивач не погоджується з персональним складом Ради оборони, насамперед, з обранням до її складу ОСОБА_3 , натомість колегія суддів зазначає, що ані позивач, ані суд не уповноважені законом надавати оцінку оскаржуваному рішенню в частині обрання до складу Ради конкретних осіб.

При цьому, колегія суддів наголошує, що судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні цих позовних вимог судам слід було відмовити. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.09.2020 справа №560/2120/20, від 04 липня 2024 року справа № 240/12224/23.

Відтак, припущення позивача, що внаслідок діяльності Ради оборони міста Кривого Рогу у відповідному складі можуть бути порушені права та законні інтереси позивача або інших членів територіальної громади, не можуть слугувати підставою для задоволення заявленого позову.

Щодо доводів апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо повноти розгляду справи, останні не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Так, матеріалами справи, що судом під час розгляду справи були вирішені всі заявлені позивачем клопотання, як то клопотання від 27.06.2024 та від 01.07.2024 про витребування доказів, що підтверджується письмовою ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 липня 2024 року та усною ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 липня 2024 року.

При цьому, незгода позивача з ухваленими судом першої інстанції процесуальними рішеннями не свідчить про порушення судом норм процесуального права.

Також суд апеляційної інстанції не вбачає порушень з боку суду першої інстанції щодо розгляду справи у відкритому судовому засіданні з використанням документів з грифом ДСК, адже жодна сторона не заявляла клопотання про розгляд справи в закритому режимі. При цьому суд не допустив ані під час розгляду справи, ані під час ухвалення рішення розголошення інформації з грифом ДСК.

Враховуючи сукупність наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.

Доводи апеляційної скарги такий висновок не спростовують.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров

суддя О.В. Головко