Справа № 160/8380/24
Суддя: Малиш Н.І.
Дата ухвалення: 2024-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

23 жовтня 2024 року м. Дніпросправа № 160/8380/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Малиш Н.І. (доповідач), суддів: Щербака А.А., Баранник Н.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року (суддя 1-ї інстанції Семененко М.О.) в адміністративній справі №160/8380/24 (провадження №ЗП/280/56/24) за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду про визнання протиправним та скасування наказу в частині, визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

01.04.2024 ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, в якій просила суд:

- визнати протиправним застосування відповідачем пункту 12 Прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» при встановлені надбавки за вислугу років на державній службі начальнику відділу ОСОБА_1 (з 01 січня 2024 року) на рівні 28 % місячного посадового окладу;

- визнати протиправним і скасувати наказ відповідача від 01.01.2024 № 8-к «Про встановлення доплати за вислугу років державним службовцям Дніпропетровського окружного адміністративного суду» у частині встановленого розміру надбавки за вислугу років державної служби начальнику відділу ОСОБА_1 на 2024 рік, а саме з 01 січня 2024 року на рівні 28 % місячного посадового окладу;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату надбавки за вислугу років на державній службі начальнику відділу ОСОБА_1 відповідно до статті 52 Закону України «Про державну службу» та наказу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2023 року № 574-к «Про встановлення доплати за вислугу років ОСОБА_2 » на рівні 42% з 01 січня 2024 року.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що вона працює в Дніпропетровському окружному адміністративному суді на посаді начальника юридичного відділу. З 15.09.2023 їй було встановлено доплату за вислугу років у розмірі 42% з урахуванням стажу роботи, що дає відповідне право, 14 років 00 місяців 01 день. Спірним наказом з 01.01.2024 щомісячна доплата за вислугу років встановлена у розмірі 28% відповідно до положень пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 9 листопада 2023 року № 3460-IX (далі Закон № 3460-ІХ). Позивач вважає, що спірний наказ в частині встановленого розміру надбавки за вислугу років державної служби на 2024 рік є протиправним, прийнятим без дотримання чинних норм Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі Закон № 889-VIII), порушує право позивача на належну оплату праці. Зазначає, що жодних змін до Закону № 889-VIII прийнято не було. Вважає, що частина 52 Закону № 889-VIII є чинною та пріоритетною для врегулювання питання визначення розміру надбавки за вислугу років державної служби. На переконання позивача, обчислення надбавки за вислугу років державним службовцям, які набули права на неї до прийняття Закону № 3460-ІХ, нормами якого її розмір суттєво зменшено, є обмеженням чинних прав і гарантій, встановлених Законом № 889-VIII, є порушенням складових принципу верховенства права, а саме правової передбачуваності та правової визначеності. Вважає, що норми статті 52 Закону № 889-VIII у спірних правовідносинах є спеціальними, які у часі прийняті раніше, та мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону № 3460-ІХ. Просить позов задовольнити.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивачем на вказане рішення суду подана апеляційна скарга, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» запроваджено норму, яка суперечить нормі ч. 1 ст. 52 Закону № 889-VIII, а саме зменшує максимальну межу розміру надбавки а вислугу років на державній службі з 50 відсотків до 30 відсотків та зменшує розмір самої надбавки з 3 до 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби. Проте, згідно рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020 законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити у її задоволенні.

В силу пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач з 15.09.2009 по 21.10.2022 працювала в Дніпропетровському окружному адміністративному суді на посаді секретаря судового засідання та з 24.10.2022 по теперішній час - на посаді начальника юридичного відділу (а.с.14-16).

Наказом керівника апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.09.2023 № 574-к, відповідно до статті 52 Закону № 889-VIII, постанови Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 №15 «Питання оплати праці працівників державних органів» (зі змінами), позивачу встановлено з 15.09.2023 щомісячну доплату за вислугу років від посадового окладу відповідно до схеми посадових окладів на посадах державної служби за групами оплати праці територіальних управлінь Державної судової адміністративної України, апеляційних та місцевих судів з урахуванням юрисдикції державних органів у розмірі 42% (стаж роботи, що дає право на встановлення доплати за вислугу років на 15.09.2023 складає 14 років 00 місяців 01 день) (а.с.17).

Наказом керівника апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.01.2024 № 8-к «Про встановлення доплати за вислугу років державним службовцям Дніпропетровського окружного адміністративного суду», відповідно до абзацу другого пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 3460-ІХ, встановлено державним службовцям апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду з 01.01.2024 щомісячну доплату за вислугу років від посадового окладу відповідно до схеми посадових окладів на посадах державної служби на основі класифікації посад у 2024 році, у тому числі, ОСОБА_1 в розмірі 28 %, як такій, вислуга років якої на державній службі становить 14 років 03 місяці 18 днів (а.с.18-22).

Не погодившись із вищезазначеним наказом у відповідній частині та діями відповідача щодо застосування положень Закону № 3460-ІХ, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що у спірних правовідносинах відповідач не мав підстав для незастосування положень пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 3460-ІХ, оскільки вони є чинними, у встановленому порядку неконституційними не визнавались. З урахуванням наведеного, суд дійшов до висновку, що спірні дії та наказ Дніпропетровського окружного адміністративного суду є правомірними.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі Закон №889-VIII) та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Частиною 1 статті 50 Закону №889-VIII визначено, що держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Приписами статті 46, 50 Закону №889-VIII встановлено, що стаж державної служби дає право на встановлення державному службовцю надбавки за вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки та передбачено, що заробітна плата державного службовця складається з: - посадового окладу; - надбавки за вислугу років; - надбавки за ранг державного службовця; - виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця; - виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою; - премії (у разі встановлення).

Відповідно до частини 1 статті 52 Закону №889-VIII надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.

09.11.2023 Верховною Радою України прийнято Закон України №3460-IX «Про Державний бюджет на 2024 рік» (далі Закон №3460-IX), пунктом 12 розділу «Прикінцеві положення» якого визначено, що у 2024 році заробітна плата державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, складається з посадового окладу, надбавки за ранг державного службовця, надбавки за вислугу років, місячної або квартальної премії, компенсації за додаткове навантаження та за вакантною посадою, грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та інших доплат, передбачених законами України.

Надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.

В абзаці четвертому пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» зазначено, що норми Закону України «Про державну службу» щодо умов та порядку оплати праці державних службовців застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Таким чином, Законом №3460-IX запроваджено норму, яка суперечить нормі частини 1 статті 52 Закону №889-VIII, в частині зменшення межі розміру надбавки а вислугу років на державній службі з 50 відсотків до 30 відсотків, та зменшення розміру самої надбавки з 3 до 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби.

Щодо висновку суду першої інстанції, що норми Закону № 889-VIII та Закону № 3460-ІХ є нормами одного ієрархічного рівня, а тому, з урахуванням принципу «lex posterior derogat priori» підлягає застосуванню закон, прийнятий у часі пізніше, тобто Закон № 3460-ІХ, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший і другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення).

У Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп і від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Водночас Конституційний Суд України звернув увагу на те, що частина перша статті 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001).

Крім того, у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017).

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005).

Отже, державні установи повинні бути послідовними щодо прийнятих ними нормативних актів, а також дотримуватися розумної рівноваги між передбачуваністю (довірою, законними очікуваннями, впевненістю) особи і тими інтересами, заради забезпечення яких у регулювання вносяться зміни. Повага до такої впевненості, як зазначав Європейський суд з прав людини, має бути мірою правового захисту у внутрішньому праві проти свавільного втручання державних органів у гарантовані права (пункт 156 Рішення у справі «Kopecky проти Словаччини» від 28 вересня 2004 року, заява № 44912/98).

Одним із механізмів запобігання свавільному втручанню держави та її органів у реалізацію прав і свобод людини є закріплений у частині третій статті 22 Конституції України принцип недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних.

Таким чином, надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, якщо ці зміни не погіршують правове становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи.

Аналогічні висновки зроблено колегією суддів Касаційного адміністративного суду Верховного Суду в рішенні від 06.04.2023 по справі № 260/3564/22.

Вирішуючи спір у даній справі, колегія суддів вважає, що неузгодженість між чинними нормативно-правовими актами, їхнє протиріччя з одного й того самого предмета регулювання, а також суперечність між двома або більше формально чинними нормами права, прийнятими з одного і того ж питання, в теорії права відомі як колізія норм права.

Для безумовного дотримання конституційних імперативних норм щодо обов`язку кожного неухильно додержуватися Конституції та законів України (ст. 68 Основного Закону України) надважливо, щоб система законодавства відповідала усім критеріям «якості закону», зокрема, правове регулювання було чітким та послідовним, не допускало неоднозначного тлумачення правових норм, а також існування суперечливих або конфліктуючих між собою положень.

Логіка полягає у тому, що якщо норми, які регулюють співіснування людей, мають забезпечувати чіткі орієнтири правомірності поведінки і правовий порядок, то вони не повинні суперечити одна одній, мають взаємно узгоджуватись; позначаючи сукупність узгоджених між собою елементів як «систему»; норми права повинні створювати здатний належним чином функціонувати порядок людського співіснування.

Водночас, відходження від цього критерію призводить до виникнення колізій у законодавстві, що зумовлює настання негативних наслідків, зокрема, появу значної кількості юридичних спорів; перешкоду для формування єдиної та сталої судової практики; необхідність відступу від раніше сформульованих правових висновків Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду; врешті це стає однією з вагомих причин зниження довіри до суб`єктів владних повноважень, судів та держави в цілому.

Вирішення колізій у законодавстві, якщо суб`єкти нормотворення тривалий час не вживають заходів для їх усунення, стає завданням суду. Виконання цього завдання вимагає від суду: 1) встановлення факту існування правової колізії (ситуація, за якої два або більше нормативних акти або норми одного акта регулюють по різному одні і ті ж суспільно-управлінські відносини) та 2) надання пріоритету одному із нормативних актів або норм одного акта.

Загальні підходи до вирішення колізій у законодавстві визначені у положеннях Конституції України, зокрема: 1) Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії (ч. ч. 1-3 ст. 8); 2) чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ВРУ), є частиною національного законодавства України; укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України (ст. 9); 3) закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У свою чергу Кодекс адміністративного судочинства України містить такі норми, які визначають підходи до вирішення колізій у законодавстві: 1) суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) (ч. ч. 1-2 ст. 6); 2) у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана ВРУ, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України та ін.

У рішенні від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 Конституційний Суд України в вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Виходячи з того, що предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020 дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України (абзац восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів суду апеляційної інстанції доходить до висновку, що в спірних правовідносинах до застосування підлягає норма спеціального нормативно-правового акту, а саме ч. 1 ст. 52 Закону України «Про державну службу», а не п. 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», яким звужується обсяг прав та гарантій державних службовців, визначених чинним законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, наказом керівника апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.09.2023 № 574-к, позивачу з 15.09.2023 встановлено щомісячну доплату за вислугу років від посадового окладу відповідно до схеми посадових окладів на посадах державної служби за групами оплати праці територіальних управлінь Державної судової адміністративної України, апеляційних та місцевих судів з урахуванням юрисдикції державних органів у розмірі 42% (стаж роботи, що дає право на встановлення доплати за вислугу років на 15.09.2023 складає 14 років 00 місяців 01 день).

Оскільки п/п 8 наказу керівника апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.01.2024 № 8-к вказана щомісячна доплата позивачу у 2024 році була зменшена до 28% місячного посадового окладу, колегія суддів суду апеляційної інстанції доходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для визнання протиправним і скасування вищевказаного п/п наказу відповідача та зобов`язання здійснити з 01.01.2024.перерахунок та виплату позивачу надбавки за вислугу років на державній службі відповідно до статті 52 Закону України «Про державну службу» на рівні 42% ,з урахуванням раніше виплачених сум.

Позовні вимоги в частині визнання протиправним застосування відповідачем пункту 12 Прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» при встановлені надбавки за вислугу років позивачу на рівні 28% місячного посадового окладу стосуються протиправності спірного наказу від 01.01.2024 № 8-к «Про встановлення доплати за вислугу років державним службовцям Дніпропетровського окружного адміністративного суду» в частині встановленого розміру такої надбавки та є взаємопов`язаними від вимог, які задоволені судом апеляційної інстанції, а отже, дані вимоги задоволенню не підлягають.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції відповідно до приписів ст. 77 КАС України відхиляє доводи відповідача, викладені у відзивах на позовну заяву та апеляційну скаргу з приводу того, що у спірних правовідносинах, Дніпропетровський окружний адміністративний суд позбавлений можливості надавати оцінку будь-якому закону на предмет його якості та/або конституційності, а отже позбавлений і можливості на свій розсуд обирати для застосування той чи інший закон, яким визначається розмір надбавки за вислугу років на державній службі, а зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі й Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», тому у суду були відсутні будь-які правові підстави не виконувати вказані вимоги чинних законів України.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції при ухваленні судового рішення про відмову у задоволенні позову дійшов помилкових висновків, а отже апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Розподіл судових витрат не здійснюється у відповідності до норм ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року в адміністративній справі №160/8380/24 (провадження №ЗП/280/56/24) скасувати та прийняти у справі нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати п/п 8 наказу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.01.2024 № 8-к «Про встановлення доплати за вислугу років державним службовцям Дніпропетровського окружного адміністративного суду» щодо встановленого з 01.01.2024 розміру надбавки за вислугу років державної служби начальнику юридичного відділу ОСОБА_1 на рівні 28% місячного посадового окладу.

Зобов`язати Дніпропетровський окружний адміністративний суд () здійснити з 01.01.2024 перерахунок та виплату надбавки за вислугу років на державній службі начальнику юридичного відділу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) відповідно до статті 52 Закону України «Про державну службу» та наказу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.09.2023 № 574-к «Про встановлення доплати за вислугу років ОСОБА_2 » на рівні 42%, з урахуванням раніше виплачених сум.

У задоволені решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки визначені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.І. Малиш

суддя А.А. Щербак

суддя Н.П. Баранник