Справа № 640/8089/21
Суддя: Маринчак Нінель Євгенівна
Дата ухвалення: 2024-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/8089/21 Суддя (судді) першої інстанції: Лапій С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Маринчак Н.Є.

суддів: Черпака Ю.К., Штульман І.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 28.03.2024 у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

25.03.2021 до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач, апелянт, МВС України), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо незарахування періоду проходження ОСОБА_1 служби в органах внутрішніх справ (час вимушеного прогулу) з 25.10.2014 по 18.02.2020 на посаді заступника начальника управління з організації розслідування організованої злочинної діяльності та корупції - начальника 1-го відділу Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України до вислуги років та зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України зарахувати трудовий стаж ОСОБА_1 за період з 25.10.2014 до 12.05.2020 включно до вислуги років, визнати безперервним стаж роботи (час вимушеного прогулу), видавши відповідний наказ;

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо невиплати заробітної плати та нездійснення відрахувань до Пенсійного фонду України під час перебування ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління з організації розслідування організованої злочинної діяльності та корупції - начальника 1-го відділу Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України в період з 28.02.2020 по 12.05.2020 та стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період з 28.02.2020 по 12.05.2020 з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів;

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України внести зміни до запису у трудовій книжці, зазначивши час, з якого ОСОБА_1 поновлено на службі в органах внутрішніх справ України відповідно до рішення Окружного адміністративного суду міста Києва та причину звільнення з органів внутрішніх справ України;

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України направити відомості до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві для зарахування страхового стажу ОСОБА_1 в період з 15.08.1995 по 12.05.2020 з розрахунком по роках та місяцях.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі.

На виконання положень пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13.12.2022 №2825-ІХ, дана справа отримана Київським окружним адміністративним судом за належністю.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.02.2024 справу прийнято до провадження та призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивачем до суду 05.03.2024 подано відповідь на відзив, згідно якого він уточнив позовні вимоги та просить:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України, що виявилась у не зарахуванні часу вимушеного прогулу з 25.10.2014 по 27.02.2020, тобто 05 років 4 місяці 02 дні, до вислуги років ОСОБА_1 у зв`язку з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ на посаді заступника начальника управління з організації розслідування організованої злочинної діяльності та корупції - начальника 1-го відділу Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України;

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України зарахувати час вимушеного прогулу з 25.10.2014 до 27.02.2020, тобто 05 років 4 місяці 02 дні, до вислуги років ОСОБА_1 у зв`язку з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ на посаді заступника начальника управління з організації розслідування організованої злочинної діяльності та корупції - начальника 1-го відділу Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України, визнати стаж роботи (проходження служби) безперервним, видавши відповідний наказ;

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України, що виявилась у невиплаті грошового забезпечення та нездійсненні відрахувань єдиного соціального внеску до Пенсійного фонду України під час проходження ОСОБА_1 служби на посаді заступника начальника управління з організації розслідування організованої злочинної діяльності та корупції - начальника 1-го відділу Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України в період з 28.02.2020 по 12.05.2020;

- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 грошове утримання за період з 28.02.2020 по 12.05.2020 (00 років 2 місяці 14 днів) з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів;

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України направити до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві відомості про вислугу років ОСОБА_1 за період з 15.08.1995 по 12.05.2020 (з урахуванням часу вимушеного прогулу у період з 25.10.2014 по 27.02.2020) з розрахунком по роках та місяцях для зарахування до страхового стажу.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправною бездіяльністю відповідача щодо не зарахування часу вимушеного прогулу з 25.10.2014 по 27.02.2020 до вислуги років ОСОБА_1 у зв`язку з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ та невиплати грошового утримання за період з 28.02.2020 по 12.05.2020.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28.03.2024 адміністративний позов задоволено повністю.

Суд першої інстанції мотивував позицію тим, що стаж служби позивача в органах внутрішніх справ з урахуванням періоду його вимушеного прогулу, вважається безперервним. Таким чином, трудовий стаж позивача за період його вимушеного прогулу з 25.10.2014 по 27.02.2020 підлягає зарахуванню до вислуги років позивача. Вказаний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 30.01.2022 у справі №580/2613/19.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Міністерство внутрішніх справ України звернулось до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апелянт наполягає на тому, що зобов`язуючи відповідача зарахувати час вимушеного прогулу з 25.10.2014 до 27.02.2020, тобто 05 років 4 місяці 02 дні, до вислуги років позивача у зв`язку з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ на посаді заступника начальника управління з організації розслідування організованої злочинної діяльності та корупції - начальника 1-го відділу Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України, визнати стаж роботи (проходження служби) безперервним, видавши відповідний наказ, суд першої інстанції не застосовує статтю 17 Закону № 2262-XII, яка визначає види служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначення пенсії, та неправильно застосовує постанову Кабінету Міністрів України № 393, яка видана на виконання цього Закону; суд першої інстанції не врахував, що Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» не передбачають у жодний спосіб можливість продовження працівником міліції служби в органах внутрішніх справ після 06.11.2015.

Відповідач зазначає, що зарахування до вислуги років позивача часу вимушеного прогулу можливо лише з 25.10.2014 до 06.11.2015; період з 07.11.2015 по 27.02.2020 відповідно до пункту «б» статті 17 Закону № 2262-XII не підлягає зарахуванню до вислуги років служби в органах внутрішніх справ, оскільки позивач в цей період уже не міг згідно Закону України «Про міліцію» проходити службу в органах внутрішніх справ на посаді, що заміщується особами начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ; законодавство не передбачає видання наказу про зарахування особі певного періоду до вислуги років.

Крім того, апелянт зауважує, що з моменту визнання такою, що втратила чинність постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», в тому числі і в період з 28.02.2020 по 12.05.2020, відсутній акт законодавства, який би визначав умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, відтак в період з 28.02.2020 по 12.05.2020 позивачеві не нараховувалося та не виплачувалося грошове забезпечення через відсутність відповідного акту законодавства.

22.05.2024 позивачем подано відзив на апеляційну скаргу.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги відповідача, мотивуючи це наступним.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.02.2020 у справі №826/17330/14, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.09.2020, зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України поновити ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ України в Міністерстві внутрішніх справ України на посаді заступника начальника управління з організації розслідування організованої злочинної діяльності та корупції - начальника 1-го відділу Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді у Міністерстві внутрішніх справ України підлягає до негайного виконання.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України №138 о/с від 28.02.2020 «Про особовий склад» на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.02.2020 у справі №826/17330/14 у частині, яка допущена до негайного виконання, ОСОБА_1 поновлено на службі в органах внутрішніх справ України Міністерства внутрішніх справ України на посаді заступника начальника управління з організації розслідування організованої злочинної діяльності та корупції - начальника 1-го відділу Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України №381 о/с від 12.05.2020 «Про особовий склад» по апарату Міністерства, відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено полковника міліції ОСОБА_1 (М-086234) з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів - у зв`язку з відсутністю можливості подальшого використання на службі) з 12.05.2020.

Вислуга років на день звільнення зі служби в календарному обчисленні складає 19 років 05 місяців 03 дні.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України №735 о/с від 15.10.2020 «Про особовий склад» скасовано на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.02.2020, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.09.2020, в адміністративній справі №826/17330/14, наказ Міністерства внутрішніх справ України від 24.10.2014 №2221 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ.

Позивач 17.02.2021 звернувся із заявою до Міністра внутрішніх справ України, в якій просив на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.02.2020 у справі №826/17330/14 зарахувати до вислуги років трудовий стаж за час вимушеного прогулу шляхом внесення змін до наказу МВС України від 12.05.2020 за №381 о/с та здійснити відповідний запис до трудової книжки.

Листом від 09.03.2021 №К-5184/22 Департамент персоналу МВС України повідомив позивача про неможливість зарахування до його вислуги років служби в органах внутрішніх справ із 07.11.2015, оскільки відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» усі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ) 06.11.2015 були звільнені з органів внутрішніх справ з підстав, визначених цим Законом та на момент ухвалення судових рішень про поновлення на службі в органах внутрішніх справ були відсутні як посади, які заміщувалися особами рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, так і служба в органах внутрішніх справ. Закон не передбачає у жодний спосіб можливість продовження працівниками міліції служби в органах внутрішніх справ після 06.11.2015.

Листом Департамент забезпечення діяльності апарату МВС України від 07.09.2021 №К-23163/09 на заяву позивача щодо надання довідки про нараховані суми грошового забезпечення за період проходження служби в органах внутрішніх справ України за 2014-2020 роки та сплачені страхові внески повідомив, що на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.02.2020 у справі №826/17330/14 у березні 2020 року позивачу було нараховано грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць у сумі 8480,44 грн та сплачено єдиний соціальний внесок у сумі 1 865,70 грн (22 %).

У подальшому, у жовтні 2020 року на виконання вищезазначеного рішення суду та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.09.2020, що набрало законної сили, було нараховано середньомісячне грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 25.10.2014 по 18.02.2020 у сумі 529 421,12 грн та в межах максимальної величини (75 000,00) було сплачено єдиний соціальний внесок у сумі 16 500,00 грн (22%).

Також, у грудні 2020 року після внесення змін до наказу МВС України від 12.05.2020 №381 о/с (наказ МВС від 04.01.2020 №860 о/с) позивачу було нараховано та виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні і щомісячну грошову допомогу в розмірі окладу за спеціальним званням «полковник міліції» з 12.05.2020 по грудень 2020 року.

Як зазначає позивач, йому у період з 28.02.2020 по 12.05.2020 йому не було виплачено грошове забезпечення, що відповідачем не заперечується.

Позивач, вважаючи протиправною таку бездіяльність відповідача, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

У справі, що розглядається позивач був поновлений на службі в органах внутрішніх справ на підставі рішення суду, після чого звільнений з органів внутрішніх справ через скорочення штату.

Однак, відповідач після поновлення позивача на службі на підставі рішення суду не зарахував час вимушеного прогулу до вислуги років у зв`язку з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ, не надав органам Пенсійного фонду України відомості про відповідну вислугу років позивача, а також не виплатив позивачу грошове утримання за період від дня поновлення на службі на підставі рішення суду до дня звільнення з органів внутрішніх справ через скорочення штату.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

У постанові від 17.02.2015 №21-8а15 Верховний Суд України висловив правову позицію, що у відносинах публічної служби пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 було затверджено Порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей.

Пунктом 1 вказаного Порядку встановлено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам, зазначеним у пункті «ж» статті 1-2 такого Закону, до вислуги років зараховуються, серед іншого, служба в органах внутрішніх справ України, органах і підрозділах цивільного захисту на посадах начальницького і рядового складу, Службі судової охорони на посадах молодшого, середнього і вищого складу з дня призначення на відповідну посаду.

Відповідно до пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з пунктом 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. №58, в разі незаконного звільнення працівника і поновлення його на попередній роботі запис про звільнення визнається недійсним. Стаж роботи особи, яка була незаконно звільнена, а потім поновлена, вважається безперервним і така особа вважається застрахованою особою.

За позицією апелянта, зобов`язуючи відповідача зарахувати час вимушеного прогулу з 25.10.2014 до 27.02.2020, тобто 05 років 4 місяці 02 дні, до вислуги років позивача у зв`язку з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ на посаді заступника начальника управління з організації розслідування організованої злочинної діяльності та корупції - начальника 1-го відділу Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України, визнати стаж роботи (проходження служби) безперервним, видавши відповідний наказ, суд першої інстанції не застосовує статтю 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII (далі - Закон № 2262-XII), яка визначає види служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначення пенсії.

Так, відповідно до статті 17 Закону № 2262-XII особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби і військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б" - "д" статті 1 2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом, до вислуги років для призначення пенсії зараховуються, зокрема, б) служба в органах внутрішніх справ, поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Державній кримінально-виконавчій службі України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що питання обрахунку вислуги років для призначення пенсії позивачем не порушується.

Відповідно дані доводи апелянта є безпідставними.

Надаючи оцінку твердженням апелянта про те, що зарахування до вислуги років позивача часу вимушеного прогулу можливо лише з 25.10.2014 до 06.11.2015, а період з 07.11.2015 по 27.02.2020 відповідно до пункту «б» статті 17 Закону № 2262-XII не підлягає зарахуванню до вислуги років служби в органах внутрішніх справ, оскільки позивач в цей період уже не міг згідно Закону України «Про міліцію» проходити службу в органах внутрішніх справ на посаді, що заміщується особами начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, судом враховано наступне.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.02.2020 у справі №826/17330/14, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, встановлено факт незаконного звільнення позивача з органів внутрішніх справ на підставі наказу Міністра внутрішніх справ України від 24.10.2014 №2221 о/с, визнано протиправним та скасовано вказаний наказ в частині звільнення позивача, а також поновлено його на посаді заступника начальника управління з організації розслідування організованої злочинної діяльності та корупції - начальника 1-го відділу Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України. Вказане рішення в зазначеній частині залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.09.2020.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, сформульованій у постанові від 28.10.2014 у справі №21-484а14, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

На підставі вищенаведеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про безперервність стажу служби позивача в органах внутрішніх справ з урахуванням періоду його вимушеного прогулу, та відповідно відхиляє доводи апелянта в даній частині.

Крім того, колегією суддів враховано правову позицію Верховного Суду у справі №804/2613/16 від 31.07.2019, згідно з якою поновлення особи на займаній посаді тягне за собою дії роботодавця з зарахування до стажу роботи період вимушеного прогулу.

Посилання апелянта на те, що законодавство не передбачає видання наказу про зарахування особі певного періоду до вислуги років, право позивача на зарахування часу вимушеного прогулу з 25.10.2014 до 27.02.2020 до вислуги років у зв`язку з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ не спростовує.

В частині заперечень відповідача щодо невиплати грошового забезпечення та нездійсненні відрахувань єдиного соціального внеску до Пенсійного фонду України під час проходження ОСОБА_1 на службі на посаді заступника начальника управління з організації розслідування організованої злочинної діяльності та корупції - начальника 1-го відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в період з 28.02.2020 по 12.05.2020, колегія суддів зазначає наступне.

За позицією апелянта, в період з 28.02.2020 по 12.05.2020 позивачеві не нараховувалося та не виплачувалося грошове забезпечення через відсутність відповідного акту законодавства.

Втім, колегія суддів зазначає, що порядок виплати грошового забезпечення поліцейських у спірні періоди з 28.02.2020 по 12.05.2020 врегульовано приписами статті 94 Закону України «Про Національну поліцію».

Крім того, відповідач не позбавлений права застосовувати до спірних правовідносин Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджений наказом МВС України від 06.04.2016 № 260 за аналогією закону.

Відповідно такі доводи апелянта є безпідставними.

З аналогічних підстав судом відхиляються посилання відповідача на те, що військовослужбовці, поліцейські, особи начальницького та рядового складу проходять службу та отримують грошове забезпечення, а не заробітну плату, а тому порядок нарахування єдиного внеску за вимушений прогул на них не поширюється.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 359/10023/16-ц, дохід у вигляді середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду, за час вимушеного прогулу є базою нарахування та утримання податків та зборів, відповідальність за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету яких покладено на податкового агента - роботодавця.

Відповідно до висновку Верховного Суду у справі № 359/10023/16-ц та п.п. 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Відповідно до висновків, наведених у постанові Верховного Суду від 23.04.2019 у справі №2340/3023/18, при виконанні судового рішення у справі №826/17330/14 під час виплати позивачу середнього грошового утримання за час вимушеного прогулу апелянт діяв як податковий агент та із вказаної суми мав сплатити податкові зобов`язання, в тому числі і єдиний внесок.

Твердження апелянта про те, що вимога про зобов`язання відповідача направити відомості до Головного управління ПФУ в м. Києві для зарахування страхового стажу ОСОБА_1 в період з 15.08.1995 по 12.05.2020 з розрахунком по роках та місяцях не ґрунтуються на вимогах закону, судом відхиляються як очевидно безпідставні.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи вчинені (прийняті) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив заяву у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Київського окружного адміністративного суду від 28.03.2024.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга Міністерства внутрішніх справ України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 28.03.2024 у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений статтею 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя - доповідач Маринчак Н.Є.

Судді: Черпак Ю.К.

Штульман І.В.