Справа № 520/19542/24
Суддя: Біленський О.О.
Дата ухвалення: 2024-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

24 жовтня 2024 р. справа № 520/19542/24

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Біленський О.О., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП відсутній) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001, ), Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України та Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 14.06.2024 №06-24;

- скасувати наказ Головного Управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 12.02.2024 №4 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України у Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_1 .

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 23.07.2024 у вказаній адміністративній справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи у відповідності до п. 10 ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 257 КАС України.

У період з 12.08.2024 по 09.09.2024 та з 03.10.2024 по 14.10.2024 суддя Біленський О.О. перебував у відпустці.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі, при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до положень ст. 258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно з положеннями ч. 2, 3, 4, 5 ст. 262 КАС України, розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі. Підготовче засідання при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - протягом п`ятнадцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Перше судове засідання у справі проводиться не пізніше тридцяти днів із дня відкриття провадження у справі. За клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що громадянин Республіки Білорусь, ОСОБА_1 , маючи обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через свої політичні переконання в Республіці Білорусь, є шукачем захисту в Україні відповідно до ратифікованих Україною міжнародних конвенцій. 22.02.2024 позивач отримав повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №1 від 12.02.2024, оскільки на підставі наказу ГУ ДМС України в Харківській області від 12.02.2024 №4, згідно статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивачу відмовлено в оформленні документів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За результатом оскарження такого рішення ДМС України прийнято рішення від 14.06.2024 №06-24 про відхилення скарги позивача на наказ ГУ ДМС України в Харківській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 12.02.2024 №4 та рішення ДМС України від 14.06.2024 №06-24 протиправними, незаконними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки у разі повернення до країни походження йому загрожує переслідування через політичні вподобання, приналежність до ЛГБТ спільноти та волонтерську підтримку України після повномасштабного вторгнення рф на територію України. На думку позивача, підстави встановлені ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для прийняття відносно позивача рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відсутні.

Від Державної міграційної служби України до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» надає визначення терміну біженець як особи, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами крайні свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців або осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої у країни внаслідок зазначених побоювань. За наслідком розгляду заяви позивача міграційна служба дійшла висновку, що позивач не відповідає критерію включення за Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та не має підстав для визнання його біженцем, відповідно до умов, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону. Загроза життю, безпеці чи свободі заявнику в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, з цих приводів відсутня. Таким чином, підстави для визнання заявника особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до умов, передбачених п. 13 частини 1 статті 1 Закону, відсутні. На підставі викладеного та у зв`язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та відповідно до п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», було прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно громадянина республіки Білорусь ОСОБА_1 , оскільки його заява є очевидно необґрунтованою.

У відповіді на відзив позивач підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити їх у повному обсязі, наголошуючи на тому, що категорично не погоджується із твердженням відповідача, викладеними у відзиві, оскільки є об`єктивні причини вважати його заяву обґрунтованою, оскільки позивач не може повернутися до країни своєї громадянської належності, тому що йому загрожує небезпека щодо свободи та позбавлення волі через політичні переконання та належність до соціальної групи - ЛГБТ.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 28.10.2020 перетнув державний кордон України у пункті пропуску "Нові Яроловичі" Чернігівського району Чернігівської області, після чого приїхав до м. Харкова.

07.12.2020 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМС в Харківській області від 07.12.2020 №392 прийнято рішення про розгляд вказаної заяви та документування заявника довідкою про звернення за захистом в Україні №012059.

Наказом ГУ ДМС в Харківській області від 24.12.2020 №414 прийнято рішення про оформлення документів ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та відповідно до ч. 8 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VІ (далі - Закон №3671-VІ), у зв`язку з виникненням сумнівів щодо дійсності поданого заявником паспорта громадянина Республіки Білорусь № НОМЕР_1 , останній було направлено до Управління Служби безпеки України в Харківській області.

Указом Президента України №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, у зв`язку із повномасштабною збройною агресією зі сторони російської федерації, 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, у зв`язку з чим заява ОСОБА_1 не була розглянута.

09.06.2022 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС в Харківській області із заявою про продовження строку дії його довідки про звернення за захистом в Україні, строк дії якої закінчився 24.03.2022. В подальшому строк дії вказаної довідки продовжувався кожні три місяці (останнє продовження - до 24.12.2022).

27.09.2022 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС в Харківській області із заявою про припинення розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій повідомив про намір залишити територію України.

У зв`язку з відсутністю відповіді Управління Служби безпеки України на запит ГУ ДМС в Харківській області щодо перевірки дійсності паспорта заявника, та необхідністю його повернення останньому у зв`язку з припиненням розгляду його заяви, у вересні 2022 року до вказаної служби було надіслано відповідний запит.

07.10.2022 до ГУ ДМС в Харківській області надійшов лист Управління Служби безпеки України в Харківській області від 06.10.2022, в якому повідомлено, що паспорт ОСОБА_1 втрачено у зв`язку із збройною агресією російської федерації на територію України та завданням ракетно-бомбових ударів по Управлінню Служби безпеки України в Харківській області.

Керуючись ч. 13 ст. 9 Закону №3671-VІ, пунктом 5.3 розділу V Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 №649, враховуючи клопотання ОСОБА_1 від 27.09.2022, наказом ГУ ДМС в Харківській області від 11.10.2022 №52 прийнято рішення про припинення розгляду заяви від 07.12.2020 та підготовлено лист про втрату паспорта заявника.

12.10.2022 ОСОБА_1 повернув розписку про зберігання у ГУ ДМС у Харківській області його паспорта, яку він отримав у день звернення за захистом, а також отримав лист ГУ ДМС в Харківській області від 11.10.2022 про втрату його паспорта. При цьому у розписці 12.10.2022 власноручно зазначив, що претензій до ГУ ДМС у Харківській області не має.

13.10.2022 рішенням прикордонної служби 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (тип А), на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України "Про прикордонний контроль", заявнику відмовлено у перетині державного кордону України з причини відсутності дійсного паспортного документа.

22.12.2022 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС в Харківській області із заявою від 22.12.2022, в якій він знов виявив намір отримати міжнародний захист. За результатами розгляду звернення, ГУ ДМС в Харківській області надано відповідь від 26.12.2022, яку ОСОБА_1 отримав нарочно 20.02.2023.

У січні 2023 року позивач звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з повідомленням про порушення його прав та свобод як шукача захисту з боку ГУ ДМС у Харківській області, а саме не прийняття його заяви від 22.10.2022 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до Закону.

Листом Державної міграційної служби України від 31.01.2023 Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини надано відповідь та останнім рекомендовано позивачу повторно звернутись за захистом.

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ГУ ДМС у Харківській області.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.06.2023 у справі №520/4934/23, яке постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 19.12.2023 залишено без змін, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, яка полягає у неприйнятті рішення щодо прийняття заяви громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті заяви громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у порядку, визначеному Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884.

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти рішення щодо прийняття заяви громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або про відмову в прийнятті заяви громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у порядку визначеному Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

На виконання рішення суду наказом ГУ ДМС в Харківській області від 23.01.2024 №1 заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято до розгляду, заявник документований довідкою про звернення за захистом в Україні №012434.

За результатом розгляду заяви 12.02.2024 ГУ ДМС в Харківській області оформлено Висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , справа №2024КН0001.

Підставою прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 у Висновку зазначено відсутність умов, передбачених п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI, відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону №3671-VI, оскільки заява ОСОБА_1 є очевидно необґрунтованою.

12.02.2024 ОСОБА_1 направлено Повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №1 на підставі наказу №4 від 12.02.2024.

Не погоджуючись із вказаною відмовою, ОСОБА_1 звернувся до ДМС України із відповідною скаргою, за результатом розгляду якої ДМС України прийнято Висновок від 14.06.2024 у справі №2024КН0001, затверджений директором Департаменту у справах іноземців та осіб без біженства.

Згідно вказаного Висновку ДМС України не встановлено фактів щодо можливості застосування до заявника смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на батьківщину. На підставі зазначеного скаргу ОСОБА_1 на наказ ГУ ДМС в Харківській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відхилено.

Відхилення скарги оформлено ДМС України відповідним рішенням від 14.06.2024 №06-24, про що повідомлено позивача 01.07.2024 Повідомленням за №9, яке направлено на адресу останнього листом від 01.07.2024 №6301.8-11131/63.2-24.

Вважаючи рішення ДМС України від 14.06.2024 №06-24 та наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 12.02.2024 №4 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок правового регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VІ.

Згідно із п. 1, п. 13 ч.1 ст. 1 Закону №3671-VІ біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 5 Закону №3671-VІ, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до абз. 5 ст. 6 Закону №3671-VІ не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону №3671-VІ поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (ч. 1 ст. 8 Закону №3671-VІ).

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (ч. 4 ст. 8 Закону №3671-VІ).

У силу ч. 6 ст. 8 Закону №3671-VІ, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (ч. 8 ст. 8 Закону №3671-VІ).

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (ч. 2 ст. 12 Закону №3671-VІ).

Як свідчать матеріали справи, позивач обґрунтовує своє звернення за захистом в Україні політичними мотивами, виявляючи побоювання понести відповідальність за порушеними проти нього кримінальними справами у Білорусі, а саме за участь в акціях протесту в Білорусі протидіючої влади у 2020 році та екстремістську діяльність. Позивач також стверджує, що перебуває у розшуку за кримінальними справами за вказану діяльність. Одночасно позивач виявив побоювання щодо можливого переслідування за нетрадиційну сексуальну орієнтацію та участь у волонтерській діяльності в Україні.

З приводу даних тверджень позивача встановлено, що після затримання ОСОБА_1 в якості підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 293 КК РБ, орган кримінального переслідування звільнив його з ізолятору тимчасового тримання через відсутність підстав для його подальшого тримання під вартою. Згідно чинного законодавства Республіки Білорусь заявник не перебуває у положенні підозрюваного і стосовно нього не виносилася постанова про залучення його в якості обвинуваченого. Крім цього, в подальшому заявника не може бути затримано за тією самою підозрою. Будь-якого запобіжного заходу стосовно нього не обирали, жодних процесуальних дій не здійснювали. Заявник покинув країну абсолютно законно, перетнув кордон за своїм паспортом через офіційний пункт пропуску Білорусі. Таким чином, висловлювання позивача про його перебування у розшуку з боку влади країни за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 293 КК РБ, не знайшли свого підтвердження. Позивач не входить до Переліку організацій та фізичних осіб, причетних до терористичної діяльності у Республіці Білорусь, розміщеному на інтернет-сайті Комітету Державної безпеки Республіки Білорусь, до якого також після 2020 року вносять обвинувачених та засуджених за "екстремістськими статтями". Підставами включення у вказаний Перелік є наявність обвинувачення особи за відповідними статтями КК РБ або вироку суду про визнання винним у вчиненні злочинів, передбачених КК РБ, який набрав чинності. Отже, відсутність заявника у вказаному Переліку дає підстави стверджувати, що він не є об`єктом кримінального переслідування з боку влади Республіки Білорусь за екстремістську або терористичну діяльність.

Щодо побоювання позивача про можливе переслідування за нетрадиційну сексуальну орієнтацію, то матеріали особової справи ОСОБА_1 вказують на те, що останній не є публічною особою, не робив публічний камінг-аут, коли особа добровільно та свідомо розголошує інформацію про власну сексуальну орієнтацію або гендерну ідентичність громадськості. Також, заявник не є жертвою аутингу, коли його сексуальна орієнтація була публічно розголошена без його бажання та згоди. Тобто, сексуальна орієнтація позивача не привертає уваги суспільства та влади країни. Таким чином, звичайна приналежність позивача до осіб з нетрадиційною орієнтацією не є достатньою підставою для наявності побоювань переслідувань з цього приводу, зокрема у Республіці Білорусь. З огляду на викладене, твердження позивача щодо можливого переслідування за нетрадиційну орієнтацію є недоведеними.

З приводу побоювання ОСОБА_1 щодо можливого переслідування за волонтерську діяльність в Україні встановлено, що позивач не повідомив та не надав документального підтвердження щодо своєї діяльності в якості волонтера антитерористичної операції та/або здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії російської федерації, який формується і ведеться Державної податковою службою України та оприлюднюється на її офіційному веб-сайті. Отже, волонтерська діяльність позивача у благодійних організаціях "Міжнародний благодійний фонд "Сіріус" та "Світле майбутнє" носила суто гуманітарний характер - допомога мирному населенню. Ідентифікаційні дані заявника відсутні у відкритих джерелах мережі Інтернет, які містять інформацію про повідомлені благодійні організації. Таким чином, немає підстав вважати, що діяльність позивача в якості волонтера на території України стане відомою владі країни його походження. Крім цього, вказана діяльність заявника не є достатньою для підтвердження цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Отже, позивач не довів, що може зазнати переслідувань з боку влади Республіки Білорусь через волонтерську діяльність в Україні.

Суд звертає увагу, що у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби у правдивості своїх фактичних тверджень.

Однак, на переконання суду, позивач не надав належних обґрунтувань та не вказав про підстави неможливості повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що відповідачами належним чином проаналізовано всі подані позивачем відомості про його особу та причини звернення за захистом, і на підставі частини шостої статті 8 Закону прийнято правомірні рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання позивача біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки матеріали справи не містять, а позивачем не було надано жодних доказів того, що він підпадав під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні, у тому числі за ознаками раси, національності, віросповідання, політичних поглядів чи належності до певної соціальної групи.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судом також враховується, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Частиною 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За правилами ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Розподіл судових витрат здійснити у відповідності до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 19, 139, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП відсутній) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001, ), Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Біленський О.О.