Справа № 500/1195/24
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2024-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 500/1195/24 пров. № А/857/12895/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 травня 2024 року у справі № 500/1195/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання дії та бездіяльності протиправними, (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Підлісною І.М. в м. Тернопіль Тернопільської області 06.05.2024 року в порядку письмового провадження), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (далі- ГУ ПФУ в Луганській області) в якому просить:

1) зобов`язати ГУ ПФУ в Луганській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , періоди роботи з 15.09.1983 по 31.12.1983 рр.; з 01.01.1998 по 31.12.1999 рр.;

2) зобов`язати ГУ ПФУ в Луганській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 23 січня 2024 року відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-IV).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 травня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення відповідача від 23.01.2024 року № 54 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону № 1058-IV.

Зобов`язано ГУ ПФУ у Луганській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи: з 15.09.1983 по 31.12.1983 рр. у колгоспі «Дружба»; з 01.01.1998 по 31.12.1999 рр. в КСП «Весна».

Зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву позивача від 16.01.2024 року про призначення пенсії за віком та прийняти рішення з урахуванням висновків суду, зазначених у даному судовому рішенні.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що ГУ ПФУ в Луганській області правомірно було винесено рішення від 23.01.2024 № 54 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю у позивача необхідного страхового стажу 25 років.

Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Справа розглядається в порядку письмового провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті дев`ятнадцятої Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

За змістом статті 1 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-ХІІ) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті першої Закону № 1058-ІV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Згідно з пункту 1 частини першої статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частина перша статті 9 Закону № 1058-IVпередбачає, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

За змістом частини першої статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Так, за загальним правилом для виникнення у осіб права на призначення пенсії за віком є наявність сукупності таких ознак: 1) досягнення встановленого законодавством пенсійного віку та 2) наявність встановленого законодавством страхового стажу.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, для призначення позивачу пенсії за віком необхідна наявність двох обов`язкових умов у сукупності: досягнення військовослужбовцем пенсійного віку, а саме для чоловіка 55 - річного віку.

З паспорта громадянина України, оформленого на ім`я позивача, серії НОМЕР_1 , виданого Кременецьким РВ УМВС у Тернопільській області, вбачається, що ОСОБА_1 станом на день звернення із заявою про призначення пенсії за віком достроково досяг 56-річного віку та наявність страхового стажу.

Пункт 4 частини першої статті 115 Закону № 1058-IV передбачає, що для дострокового виходу на пенсію за віком чоловіку - військовослужбовцю необхідно мати не менше 25 років страхового стажу.

Вирішуючи заяву позивача про призначення пенсії за віком, відповідачем до страхового стажу позивача не враховано період роботи з 15.09.1983 по 31.12.1983 рр. у колгоспі «Дружба», у зв`язку з відсутністю інформації про трудову участь в громадському господарстві та період з 01.01.1998 по 31.12.1999 рр. в КСП «Весна» у зв`язку з відсутністю даних про роботу та дати і підстави звільнення.

Частиною четвертою статті 24 Закону № 1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Як передбачено статтею 62 Закону № 1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція № 58), до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Пунктами 1-3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637 на виконання статті 62 Закону № 1788-ХІІ, визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відтак, прийняття на підтвердження стажу роботи письмових трудових договорів, застосовується тільки в тому випадку, коли в трудовій книжці відсутні відповідні записи про роботу особи на підприємстві внаслідок неможливості одержання від підприємства довідки чи відповідних документів про стаж роботи.

З матеріалів справи встановлено, що пенсійний орган піддав сумніву достовірність записів у трудовій книжці позивача та не зарахував періоди роботи позивача, зазначені в трудовій книжці, а саме: з 15.09.1983 по 31.12.1983 р (відсутністю інформації про трудову участь в громадському господарстві).

Апеляційним судом встановлено, що у трудовій книжці позивача наявні всі необхідні записи про періоди роботи, які належним чином завірені печаткою підприємства та підписом керівника. Окрім цього, основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи. За загальним правилом відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права. Водночас, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком. Тобто, надання додаткових документів на підтвердження трудового стажу передбачено у разі відсутності трудової книжки або якщо записи про періоди роботи містять неправильні чи неточні записи саме про періоди роботи.

Із запису у трудовій книжці № 02 стор. 2-3 вбачається, що з 01.12.1983 року за рішенням правління КСП «Весна» ОСОБА_1 направлений на навчання на курси трактористів-машиністів. Окрім цього, даний факт підтверджується свідоцтвом № 2-16, виданим на підставі рішення комісії Тернопільського обласного учбово-курсового комбінату облсільхозтехніки від 21 березня 1984 року. Таким чином, позивач проходив навчання на курсах трактористів-машиністів у період із 01.12.1983 по 21.03.1984 рр. Разом з тим, відповідач не зарахував до страхового стажу позивача період навчання на курсах із 01.12.1983 по 31.12.1983 рр., тобто один місяць.

Відповідно до пункту «д» статті 56 Закону № 1788-ХІІ до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відповідно до пункту 8 постанови Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

Отже, період навчання до 01 січня 2004 року, враховується до страхового стажу на підставі вищезазначених документів, а після 01 січня 2004 року лише за умови добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, передбаченому статтею 10 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Таким чином, відповідач протиправно не зарахував до страхового стажу позивача один місяць з чотирьох місяців навчання на курсах трактористів-машиністів, а саме з 01.12.1984 по 31.12.1983 рр.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що слід зарахувати до страхового стажу позивача період роботи з 15.09.1982 по 31.12.1983 рр. Страховий стаж за даний період роботи становить 03 місяці 17 днів.

Що стосується незарахування пенсійний органом до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 01.01.1998 по 31.12.1999 року у зв`язку із відсутністю даних про роботу та дати і підстав звільнення, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 24 Закону № 1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Як вже зазначалося вище, статтею 62 Закону № 1788-ХІІ визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності такої книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Отже, періоди роботи працівників до 01.01.2004 року обчислюються та зараховуються до страхового стажу на основі трудової книжки. Тому посилання апелянта на відсутність відомостей про сплату страхових внесків в реєстрі застрахованих осіб за періоди роботи до 01.01.2004 року є необґрунтованими та суперечать чинному законодавству.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідач протиправно не зарахував до страхового стажу період роботи позивача в КСП з 01.01.1998 по 31.12.1999 року. Страховий стаж за даний період роботи становить 02 роки.

Таким чином, матеріалами справами поза сумнівом підтверджено, що страховий стаж позивача становить 27 років 01 місяць 03 дні, що є необхідним та достатнім для дострокового призначення пенсії за віком як військовослужбовцю відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону № 1058-IV.

Безпідставними є покликання апелянта на втручання суду першої інстанції у дискреційні повноваження відповідачів.

Так, принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Не є втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень зобов`язання його вчинити дії, які є єдино можливими за обставин, встановлених в ході судового розгляду справи.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджено в ході апеляційного перегляду рішення, що у відповідача були відсутні підстави для відмови у призначенні пенсії позивачу.

Відтак, зобов`язання зарахувати трудовий стаж позивача, який знайшов своє підтвердження при розгляді справи судом, та повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії з врахуванням висновків суду, є цілком законним і обґрунтованим.

Щодо доводів апелянта про неправильний розподіл судових витрат апеляційний суд зазначає таке.

Згідно позовної заяви, витрати позивача на професійну правничу допомогу складають 10000,00 грн., що підтверджується Розрахунком суми гонорару від 14.02.2024 року.

Статтею 134 КАС України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Разом із тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої прийнято рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом пропорційності, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу (документів), витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Суд першої інстанції, проаналізувавши Розрахунок суми гонорару від 14.02.2024 року, та оцінивши характер наданої представником позивача правничої допомоги відповідно до акту надання послуг від 04.09.2023 та врахувавши предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, яка не є складною, суті виконаних послуг дійшов висновку, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 10000,00 грн. є неспівмірною з фактичним обсягом наданих адвокатом послуг, а тому обґрунтовано стягнув саме з відповідача, як з сторони, внаслідок неправильного рішення якої виник спір, понесені витрати зі сплати правничої допомоги в розмірі 2000 грн. і апеляційний суд не вбачає підстав для зміни розміру відшкодування витрат на правничу допомогу.

За таких обставин, доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, висновків суду першої інстанції не спростовують, через що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та скасуванню не підлягає.

Згідно частини першої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Наведені висновки суду є вичерпні, а доводи апелянта - безпідставні.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 травня 2024 року у справі № 500/1195/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар