Справа № 460/5353/24
Суддя: Н.О. Дорошенко
Дата ухвалення: 2024-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

25 жовтня 2024 року м. РівнеСправа №460/5353/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дорошенко Н.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом:

ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України м. Києві області (далі відповідач-2) у якому просить:

визнати дії відповідача-1 щодо відмови у зарахуванні позивачу до загального стажу періоду роботи з 24.03.1987 по 01.08.1999 та щодо відмови у призначенні пенсії за віком;

зобов`язати відповідача зарахувати позивачу до загального стажу період роботи з 24.03.1987 по 01.08.1999 та зобов`язати відповідача-2 призначити та провести виплату пенсії за віком з дати виникнення права на її призначення, а саме з 29.02.2024.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.03.2024 позивач звернулася до відповідача-2 із заявою про призначення їй пенсії за віком. Подану заяву за принципом екстериторіальності передано для розгляду Головному управлінню Пенсійного фонду України в Рівненській області, який рішенням від 29.03.2024 №27 відмовив в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Повідомив, що відповідачем до загального страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 06.01.1988 по 01.08.1999 оскільки назва підприємства на печатці при звільненні не відповідає назві перейменування. Позивач зазначив, що у спірному рішення не враховано до стажу період роботи з 06.01.1988 по 01.08.1999, однак згідно з розрахунком страхового стажу не зарахований весь період роботи у Державних Українських курсах підвищення кваліфікації інженерно-технічних працівників Мінсільгосппроду України з 24.03.1987 по 01.08.1999. Позивач вважає, що працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо заповнення такої, а відсутність перейменування підприємства є формальними неточностями при заповненні трудової книжки. Позивач вважає протиправною відмову в призначенні пенсії, позаяк вона порушує гарантоване державою право на належне пенсійне забезпечення.

Ухвалою від 23.05.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Відповідачам встановлено строк для подання відзиву.

Відповідачі подали відзив на позовну заяву, аналогічні за змістом. В обґрунтування заперечень повідомили, що необхідний мінімальний стаж для призначення пенсії по досягненню 60 річного віку у 2024 році складає не менше 31 рік на момент звернення за пенсією. За доданими документами до страхового стажу позивачу не зараховано період з 06.01.1988 по 01.08.1999 оскільки назва підприємства на печатці (Державні Українські курси підвищення кваліфікації інженерно-технічних працівників Мінагропрому України) не відповідає назві перейменування при звільненні (Українські курси підвищення кваліфікації інженерно-технічних працівників Міністерства сільського господарства та продовольства України). Для врахування даного періоду необхідно надати довідку про перейменування підприємства. Відтак, страховий стаж позивача станом на 22.03.2024 склав 27 років 00 місяців 26 днів, чого не достатньо для призначення пенсії за віком. З таких підстав просили в задоволенні позову відмовити повністю.

З`ясувавши доводи сторін, на яких ґрунтуються їх вимоги і заперечення, перевіривши їх дослідженими доказами, оцінивши їх у сукупності на підставі чинного законодавства, суд встановив та врахував таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 22.03.2024 звернулася до відповідача-2 із заявою про призначення пенсії за віком, призначену відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Рішенням відповідача-1 від 29.03.2024 №27, визначеного для розгляду документів за принципом екстериторіальності, відмовлено в призначенні пенсії з підстав відсутності необхідного страхового стажу 31 рік. Повідомлено, що обчислений Пенсійним органом стаж позивача склав 27 років 0 місяців 26 днів. До стажу не зараховано період роботи 06.01.1988 по 01.08.1999 оскільки назва підприємства на печатці (Державні Українські курси підвищення кваліфікації інженерно-технічних працівників Мінагропрому України) не відповідає назві перейменування при звільненні (Українські курси підвищення кваліфікації інженерно-технічних працівників Міністерства сільського господарства та продовольства України). Для врахування даного періоду необхідно надати довідку про перейменування підприємства.

Вважаючи протиправним таке рішення відповідача-1 позивач звернувся до суду із позовною заявою у даній справі про його скасування.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV).

Частиною першою статті 4 Закону №1058-IV визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 рік.

Враховуючи дату народження позивача 28.02.1964, у неї виникло право на призначення пенсії, виходячи із стажу, необхідного для її призначення по досягненню 60 річного віку повні 31 рік.

Частиною першою статті 24 Закону №1058-ІV передбачено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону №1058-IV).

Оцінюючи правомірність поведінки відповідача щодо не зарахування до загального страхового стажу ОСОБА_1 періоду її роботи з 24.03.1987 по 01.08.1999, суд враховує.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII (далі Закон №1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно з вимогами ст. 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Записами трудової книжки позивача Серій НОМЕР_1 , дата заповнення 20.07.1982, стверджується, що: запис №10 від 24.03.1987 прийнята на посаду методиста кабінету ТСО і наочних посібників «Сільгосптехнавч» ГКСХТ УРСР (наказ №2-к від 23.03.1987); Республіканські курси «Сільгосптехнавч» Держкомсільгосптехніки УРСР перейменовані в республіканські курси підвищення кваліфікації інженерно-технічних працівників Держагропрому УРСР (наказ №119 від 31.03.1986 Держагропрому УРСР); Республіканські курси підвищення кваліфікації УТП Держагропрому УРСР перейменовані в Українські курси підвищення кваліфікації УТП Міністерства сільського господарства і продовольства України (наказ №48 від 29.05.1992 Мінсільгоспрод України); запис №11 від 05.01.1988 переведена на посаду методиста навчального кабінету (наказ №2 від 05.01.1988); запис №12 від 23.09.1992 переведена на посаду методиста кабінету розробки і підготовки навчальних планів і програм (наказ №24-к від 23.09.1992); запис №13 від 20.04.1993 переведена на посаду бухгалтера (наказ №11-к від 20.04.1993); запис №15 від 25.05.1999 переведена на посаду головного бухгалтера (наказ №8 від 25.05.1999); запис №16 від 01.08.1999 звільнений за власним бажанням ст. 38 КЗпП України (наказ №12 від 01.08.1999).

Запис про звільнення з роботи містить печатку із найменуванням юридичної особи Державні українські курси Державні Українські курси підвищення кваліфікації інженерно-технічних працівників Мінагропрому України.

Саме невідповідність найменування підприємства на печатці юридичної особи, відтиском якої скріплено запис про звільнення Державні українські курси Державні Українські курси підвищення кваліфікації інженерно-технічних працівників Мінагропрому України відомостями актуальним відомостям про перейменування цієї юридичної особи Українські курси підвищення кваліфікації інженерно-технічних працівників Міністерства сільського господарства та продовольства України слугували відповідачу для не зарахування до загального страхового стажу періоду роботи позивача з 24.03.1987 по 01.08.1999.

Разом з тим, суд оцінює критично та відхиляє зазначені висновки Пенсійного органу, виходячи із наступного.

Пунктом п. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі Інструкція №58) встановлено, що до трудової книжки вносяться наступні відомості: про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіхи в роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Згідно п. 2.3 Інструкції №58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Відповідно до п. 2.15 Інструкції №58 якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим порядком у графі 3 трудової книжки робиться запис: "Підприємство таке-то з такого-то числа перейменоване на таке-то", а у графі 4 проставляється підстава перейменування - наказ (розпорядження), його дата і номер».

Судом встановлено, що запис про звільнення позивача 01.08.1999 з роботи дійсно скріплений печаткою юридичної особи Державні українські курси Державні Українські курси підвищення кваліфікації інженерно-технічних працівників Мінагропрому України, відомості щодо якої (про перейменування) відсутні в трудовій книжці ОСОБА_1 , водночас така назва подібна до найменування юридичної особи Українські курси підвищення кваліфікації інженерно-технічних працівників Міністерства сільського господарства та продовольства України, запис щодо якої міститься за №10 у трудовій книжці позивача.

Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про період роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про період роботи.

Листом Мінагрополітики від 12.03.2024 №21-1530-/7081 підтверджується передача на державне зберігання до архіву Мінагрополітики копії документів стосовно ОСОБА_1 . Зазначено, що Українські курси підвищення кваліфікації інженерно-технічних працівників Міністерства аграрної політики України ліквідовано згідно з наказом аграрної політики України від 26.01.2001 №9.

Надані Мінагрополітики копії особової справи ОСОБА_1 містять адресовані директору Українських курсів підвищення кваліфікації ІТП Мінсільгосппроду України щодо її просування по роботі, зокрема: заяву про переведення на посаду бухгалтера з 20.04.1993; службову записку головного бухгалтера від 19.04.1993 про покладення обов`язків касира на бухгалтера ОСОБА_1 .

Відтак, належними документами підтверджується робота позивача також в юридичній особі з найменуванням Українські курси підвищення кваліфікації інженерно-технічних працівників Міністерства аграрної політики України, записи щодо перейменування (правонаступництва) якої в трудовій книжці ОСОБА_1 відсутні з невстановлених суду підстав.

Суд зауважує, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

При цьому, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо заповнення такої. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці. Неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Вказане узгоджується з позицією, викладеною Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 (справа №687/975/17), від 23.04.2019 (справа №593/1452/16-а), від 30 вересня 2021 року (справа №300/860/17).

Із аналізу змісту записів трудової книжки позивача Серій НОМЕР_1 , дата заповнення 20.07.1982, вбачається, що відомості про її прийняття на роботу та про звільнення з роботи за період з 24.03.1987 по 01.08.1999 відображають «порядковий номер запису», «дату прийняття і звільнення позивача з роботи», «відомості про прийняття на конкретну посаду та підставу звільнення», «номера і дати наказів про прийняття і звільнення з роботи», підписи посадових осіб, яка відповідні записи внесли.

У постанові від 06.03.2018 у справі № 754/14898/15-а Верховний Суд дійшов висновку, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки та видачі довідок.

Також, у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 677/277/17 вказано, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка звернулася за пенсією а отже, й не може впливати на її особисті права.

Окрім цього, суд вважає, що ані Законом №1058-IV, ані Порядком №637 не встановлено критерію оцінки оформлення трудової книжки при вирішенні питання щодо призначення пенсії за віком. Встановлення такого критерію відповідачем у даному випадку не обумовлено жодним нормативно-правовим актом, а тому, на переконання суду, відповідач діяв поза межами правового регулювання, що суперечить статті 19 Конституції України.

Відповідно до ч. 3 ст. 44 Закону №1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

На підставі п.4.2 Порядку №22-1, при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб до оформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Згідно з нормами п.4.7 Порядку №22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Водночас, відповідачами не надано доказів здійснення своїх повноважень щодо отримання додаткових документів чи сприянні позивачу в їх отриманні, які були б достатніми для підтвердження або ж спростування факту роботи у спірний період.

За наведених обставин, суд встановив, що усі в сукупності записи трудової книжки дають підстави встановити як місце, де працювала позивач, так і період її роботи, чого, на переконання суду, було більш ніж достатньо відповідачам для зарахувати періоду такої роботи до загального страхового стажу ОСОБА_1 .

За результатом розгляду справи суд дійшов висновку, що вказана бездіяльність відповідача-1 в частині не зарахування до загального страхового стажу ОСОБА_1 періоду її роботи з 24.03.1987 по 01.08.1999 є протиправною.

Разом з тим, оцінюючи обґрунтованість доводів позивача щодо наявності підстав для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України м. Києві області призначити позивачу пенсію за віком, суд враховує, що статтею 58 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії, а відтак вимога позивача про зобов`язання відповідача призначити пенсію не підлягає задоволенню.

Вказана позиція відповідає висновкам Верховного Суду у постанові від 07.03.2018 у справі №233/2084/17.

За таких обставин, суд дійшов висновку щодо обрання іншого способу захисту, який необхідний для повного відновлення порушеного права з урахуванням дискреційних повноважень Пенсійного органу на прийняття рішення про призначення пенсії та визначення підстав, за яких призначається пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні, а саме шляхом зобов`язання Пенсійного органу повторно розглянути подану 22.03.2024 ОСОБА_1 заяву про призначення пенсії за віком, зарахувавши до її загального страхового стажу період з 24.03.1987 по 01.08.1999, з врахуванням висновків суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги слід задовольнити частково.

Судові витрати суд присуджує на користь позивача відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України м. Києві області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 29.03.2024 №27 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути подану 22.03.2024 ОСОБА_1 заяву про призначення пенсії за віком, зарахувавши до її загального страхового стажу період з 24.03.1987 по 01.08.1999, та прийняти рішення з питання призначення пенсії, з врахуванням висновків, викладених у рішенні суду.

В решті позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області судові витрати по сплаті судового збору в сумі 605,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, буд. 7, м. Рівне, Рівненська обл., 33028. ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076) Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16, м. Київ, 04053. ЄДРПОУ/РНОКПП 42098368)

Повний текст рішення складений 25 жовтня 2024 року.

Суддя Н.О. Дорошенко