Справа № 560/10327/24
Суддя: Блонський В.К.
Дата ухвалення: 2024-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

іменем України

24 жовтня 2024 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Блонського В.К. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася в суд з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

1. Визнати протиправним та скасувати наказ військової частини НОМЕР_1 (по стройовій) частині) № 375 від 26.12.2023 в частині, що стосується ОСОБА_2 .

2. Визнати протиправним та скасувати наказ військової частини НОМЕР_2 (з адміністративно-господарської діяльності) № 5104 від 31.12.2023 в частині, що стосується ОСОБА_2 .

3. Визнати протиправним та скасувати наказ військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 96 від 04.04.2024 в частині, що стосується ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є дружиною військовослужбовця, ОСОБА_2 , який в період проходження військової служби зник у місці дислокації підрозділу, у населеному пункті Преображенка Запорізької області. Село Преображенка Запорізької області віднесено до території можливих, бойових дій, відповідно до «Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією». Вважає, що Наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 375 від 26.12.2023 та наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) № 5104 від 31.12.2023 щодо визнання ОСОБА_2 таким, що 26 грудня 2023 самовільно залишив військову частину (місце тимчасового проходження служби) є безпідставним, прийнятим без належного та повного встановлення обставин, без об`єктивного проведення службового розслідування згідно законодавства України, без достатніх доказів неправомірних дій військовослужбовця, яким начебто вчинено правопорушення. Оскільки військовослужбовець ОСОБА_2 зник 26.12.2023 в районі бойових дій, необхідно провести службове розслідування саме за фактом зникнення безвісти за особливих обставин. Вказує, що з огляду на те, що ОСОБА_2 зник безвісти, а обставини самовільного залишення військової частини не доведені, наявні підстави для скасування наказу про призупинення військової служби. протиправні рішення відповідача позбавляють позивача як дружину зниклого безвісти військовослужбовця можливості отримати грошове забезпечення та реалізувати визначені законодавством України права та гарантії для членів сімей зниклих безвісти військовослужбовців. Просить задовольнити.

Ухвалою від 18.07.2024 суд відкрив провадження в адміністративній справі, розгляд справи призначив за правилами спрощеного позовного провадження. Витребував у військової частини НОМЕР_1 належним чином завірені копії матеріалів службового розслідування та наказу (витягу з наказу) військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 96 від 04.04.2024 щодо військовослужбовця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 12.08.2024 по 10.09.2024 включно суддя перебував у відпустці.

Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, у якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує. Зазначає, що службовим розслідуванням встановлено, що військовослужбовець ОСОБА_2 вчинив дії, які містять ознаки вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, згідно з якою нез`явлення з відпустки або з лікувального закладу без поважних причин, вчинені в бойовій обстановці, а так само ті самі дії тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану - караються позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років. Діяння становить закінчений склад злочину з моменту встановлення факту самовільного залишення військовослужбовцем військової частини, відсутність на військовій службі понад три доби в умовах воєнного стану. Станом на момент підготування відзиву на позовну заяву, військовослужбовець, який самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , відсутній на службі понад 3 доби в умовах воєнного стану, у місцерозташування підрозділу не повернувся. Про причини своєї відсутності на службі безпосереднього командира, а також командування військової частини НОМЕР_1 не повідомив, а тому вимога позивача є безпідставною, не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, не підтверджена належними та допустимими доказами, а отже позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Позивач подала до суду відповідь на відзив, у якій з доводами відповідача не погоджується. Зазначає, що службове розслідування не проведено в повному обсязі, не встановлено причин і умов за яких військовослужбовець ОСОБА_2 зник з місця тимчасового несення служби район населеного пункту АДРЕСА_1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 та покази свідків лише вказують на відсутність ОСОБА_2 та неможливість встановлення його місцезнаходження, а не підтверджують факт правопорушення, як безпідставно зазначає відповідач. Службовим розслідуванням не перевірена можливість зникнення безвісти, потрапляння в полон чи загибелі солдата ОСОБА_2 , який зник в районі перебування для виконання завдань із забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, вчинення правопорушення. Таким чином військовою частиною не надано жодних доказів, що підтверджували б здійснення комплексу заходів, якими встановлено причини, умови та вину щодо самовільного залишення військової частини ОСОБА_2 та не спростовано можливості зникнення його безвісти. Просить задовольнити позовні вимоги.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.

Солдат ОСОБА_2 наказом командира військової частини НОМЕР_1 №19 від 24 січня 2023 року був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначений на посаду номера обслуги мінометного взводу механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 .

У подальшому, солдат ОСОБА_2 , наказом командира військової частини НОМЕР_1 №92 від 01 квітня 2023 року, призначений на посаду водія мінометного взводу мінометної батареї механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , відповідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 №280 від 24 вересня 2023 року, призначений на посаду номера обслуги мінометного взводу мінометної батареї механізованого батальйону, а відповідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 №367 від 19 грудня 2023 року на посаду стрільця-санітара механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 .

З рапорту командира 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_3 від 26 грудня 2023 року (вх №40855) стало відомо, що о 11 годині 00 хвилин 26 грудня 2023 року, під час перевірки наявності особового складу 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 було виявлено відсутність без поважних причин по місцю тимчасового проходження служби в районі населеного пункту Преображенка Запорізької області стрільця-санітара 2 механізованого відділення 3 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону солдата ОСОБА_2 . Табельна зброя та засоби захисту військовослужбовця знаходиться в місці зберігання зброї підрозділу. Місцезнаходження його невідоме. Спроби виявити місцезнаходження військовослужбовця не мали успіху. Зв`язатися із солдатом ОСОБА_2 за допомогою мобільного зв`язку не вдалося, військовослужбовець на контакт не виходить.

З метою встановлення причин та умов самовільного залишення військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 26 грудня 2023 року №4750 було призначено відповідне службове розслідування.

Згідно пояснень, відібраних в рамках проведення службового розслідування, старшого лейтенанта ОСОБА_4 та старшого лейтенанта ОСОБА_5 від 28 грудня 2023 року, під час перевірки наявності особового складу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , 26 грудня 2023 року о 11 годині 00 хвилин, було виявлено відсутності на службі солдата ОСОБА_2 , стрільця-санітара 2 механізованого відділення 3 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 . Перевірка проводилась у населеному пункті Преображенка Запорізької області. Пошукові заходи результату не дали. Зв`язатися із солдатом ОСОБА_2 та його родичами за допомогою мобільного зв`язку не вдалося, військовослужбовець на контакт не виходить. Місцезнаходження військовослужбовця свідкам не відоме.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №375 від 26 грудня 2023 року, солдата ОСОБА_2 , стрільця-санітара 2 механізованого відділення 3 механізованого взводу 1 механізованої роти механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , наказано вважати таким, що самовільно залишив військову частину. 26 грудня 2023 року був відсутній на місці служби у механізованому батальйоні військової частини НОМЕР_1 . Йому призупинено виплату грошового забезпечення з 26 грудня 2023 року, знято з речового забезпечення 26 грудня 2023 року та знято з котлового забезпечення з 26 грудня 2023 року.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №4 від 04 січня 2024 року, солдата ОСОБА_2 , стрільця- санітара механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 призначено у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 . №4 -РС від 04 січня 2024 року.

За період військової служби у 1 механізованому батальйоні за медичною допомогою не звертався. На диспансерному обліку лікаря військової частини не знаходився.

Факт правопорушення, допущеного солдатом ОСОБА_2 , підтверджується рапортом командира 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_3 від 26 грудня 2023 року (вх. №40855) і поясненнями свідків, старшого лейтенанта ОСОБА_4 та старшого лейтенанта ОСОБА_5 , від 28 грудня 2023 року.

З моменту подання рапорту про самовільне залишення військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , військовій частині НОМЕР_1 місцезнаходження військовослужбовця невідоме.

На підставі пункту 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 31 грудня 2023 року №5104 за порушення вимог статей 6, 1-І, 12, 16, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України солдата ОСОБА_2 наказано притягнути до дисциплінарної відповідальності після його повернення.

На виконання пункту 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 31 грудня 2023 року №5104 матеріали службового розслідування за фактом самовільного залишення солдатом ОСОБА_2 військової частини НОМЕР_1 направлено на адресу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Запоріжжі, яким 04 квітня 2024 року внесено відповідні відомості до ЄРДР за №0002998 та відкрито кримінальне провадження за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 408 Кримінального кодексу України.

У зв`язку із цим, відповідно до пункту 6.1 наказу командира військової і частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04 квітня 2024 року №96 солдату ОСОБА_2 призупинено військову службу в Збройних Силах України та виключено зі списків особового складу військової і частини НОМЕР_1 .

Позивач, вважаючи спірні накази, винесені відповідачем, протиправними та такими, що порушують її права, звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

У положеннях статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.12.2015 № 389-VIII (далі - Закон № 389-VIII) закріплено, що воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та Указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ст.2 Закону № 389-VIII).

Згідно із статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 р. № 3543-XII (далі - Закон № 3543-XII), встановлено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 р. №2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ).

Статтею 2 Закону № 2232-XII передбачено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Види військової служби серед, яких вказана військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Частиною 4 статті 24 Закону № 2232-XII встановлено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:

1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);

2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;

3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);

4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;

5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.

При цьому, згідно із положеннями ч.2 ст.24 Закону № 2232-XII військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. за № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ) визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (ст.2 Закону №2011-ХІІ).

Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» від 24.03.1999 р. № 551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Відповідно до вимог статей 1, 2 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.

Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

За змістом статті 45 Дисциплінарного статуту у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення корупційних діянь чи інших правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.

В силу статті 86 Дисциплінарного статуту, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Відповідно до статті 48 Дисциплінарного статуту на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Статтями 84, 85 та 87 Дисциплінарного статуту передбачено, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини. Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). Дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене після шести місяців з дня вчинення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці, а також час відсутності на службі без поважних причин.

Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів) визначає Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 р. № 608 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України від 13.12.2017 р. за №1503/31371 (далі - Порядок).

Службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.

Пунктом 3 розділу ІІ Порядку передбачено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 Розділу III Порядку рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.

Згідно із пункту 3 розділу IV Порядку, військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.

За результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу (пункт 2 розділу VI Порядку).

Пунктом 3 розділу VІ Порядку, передбачено якщо військовослужбовець вважає, що не вчинив правопорушення, він має право протягом місяця з дня накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командиру (начальнику) або звернутися до суду у визначений законом строк.

Вказане кореспондується із нормами статей 110-111 Дисциплінарного статуту, за змістом яких усі військовослужбовці мають право надсилати заяви чи скарги або особисто звертатися до посадових осіб, органів військового управління, органів управління Служби правопорядку, органів, які проводять досудове слідство, та інших державних органів у разі: прийняття незаконних рішень, дій (бездіяльності) стосовно них командирами (начальниками) або іншими військовослужбовцями, порушення їх прав, законних інтересів та свобод; незаконного покладення на них обов`язків або незаконного притягнення до відповідальності.

Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку, що у разі незгоди військовослужбовця з незаконним рішенням про притягнення до дисциплінарного стягнення, останній має право його оскаржити.

З матеріалів справи суд встановив, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №375 від 26 грудня 2023 року, солдата ОСОБА_2 , стрільця-санітара 2 механізованого відділення 3 механізованого взводу 1 механізованої роти механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , наказано вважати таким, що самовільно залишив військову частину. 26 грудня 2023 року був відсутній на місці служби у механізованому батальйоні військової частини НОМЕР_1 . Йому призупинено виплату грошового забезпечення з 26 грудня 2023 року, знято з речового забезпечення 26 грудня 2023 року та знято з котлового забезпечення з 26 грудня 2023 року.

Зі змісту матеріалів службового розслідування вбачається, що відповідачем встановлено, що ОСОБА_2 вчинив дії, які містять ознаки вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України.

Згідно Акту службового розслідування наказано молодшому лейтенанту ОСОБА_6 направити повідомлення про кримінальне правопорушення, копію наказу про завершення службового розслідування та копію акту службового розслідування з доданими до нього матеріалами по факту самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_2 без поважних причин, на адресу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Запоріжжя, та до відома на адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 та Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони східного регіону.

Відповідно до пункту 6.1 наказу командира військової і частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04 квітня 2024 року №96 солдату ОСОБА_2 призупинено військову службу в Збройних Силах України та виключено зі списків особового складу військової і частини НОМЕР_1 .

Враховуючи наведене, суд зазначає, що відповідач здійснював публічно-владні функції як суб`єкт владних повноважень у розумінні КАС України по відношенню до ОСОБА_2 .

Зважаючи на це, спірні накази можуть бути оскаржені військовослужбовцем відносно якого їх прийнято, тобто ОСОБА_2 .

Однак, за встановлених у справі обставин, місцезнаходження останнього наразі невідоме.

При цьому, на переконання позивача, оскільки відповідачем не доведено самовільного залишення її чоловіком місця служби, необхідно провести службове розслідування саме за фактом зникнення безвісти за особливих обставин.

Стосовно таких доводів суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.4 Закону України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин" від 12.07.2018 № 2505-VIII особа набуває статусу такої, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту внесення про неї відомостей, що містяться у заяві про факт зникнення, до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, у порядку, передбаченому цим Законом, та вважається такою, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи.

Поряд з цим, за приписами ч.3 ст.4 цього Закону, надання особі статусу зниклої безвісти за особливих обставин відповідно до цього Закону не позбавляє її родичів або інших осіб права звернення до суду із заявою про визнання такої особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою у порядку, передбаченому законодавством.

В свою чергу, п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Згідно із частиною другою статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Частиною першою статті 316 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий.

Між тим, чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Не передбачено іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду викладеними у постанові від 18 січня 2024 року у cправі № 560/17953/21.

Як стверджує позивач, у зв`язку із тим, що з її чоловіком, ОСОБА_2 , з 25.12.2023 відсутній будь-який зв`язок, нею до органів нацполіцї написана відповідна заява, на підставі якої внесено відомості до ЄРДР.

Разом з тим, суд зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження закінчення процедури щодо встановлення ОСОБА_2 статусу особи, що зникла безвісти за особливих обставин (внесення відомостей до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин).

Слід зазначити, що позивач наводить суду ряд аргументів, які на переконання останньої є достатніми доказами на підтвердження того, що її чоловік не міг самовільно залишити військову частину, а відтак є зниклим безвісти під час захисту Вітчизни, однак суд в рамках розгляду цієї справи не надає оцінку вказаним доказам, оскільки як було зазначено вище, такий факт має бути встановлений в порядку цивільного судочинства.

При цьому суд не розглядає питання правомірності спірних наказів, з огляду на передчасність таких позовних вимог, оскільки лише після визнання ОСОБА_2 в законодавчо встановленому порядку зниклим безвісти, ОСОБА_1 може вважатися особою, чиї права з прийняттям цих наказів порушено.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що на момент звернення до суду з цим позовом позивач не довела, що оскаржувані накази відповідача порушують її права та законні інтереси саме у сфері публічно-правових відносин, а відтак і наявності спірних правовідносин з відповідачем.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Абзацами першим та другим частини другої статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Отже, покладений на суб`єктів владних повноважень тягар доказування правомірності їхніх рішень, дій чи бездіяльності не звільняє позивача від обов`язку довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги.

Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) №303-A, пункт 29).

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з викладених вище підстав.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 )
Відповідач:Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_4 )

Головуючий суддя В.К. Блонський