Справа № 240/5531/22
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2024-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 року м. Житомир справа №240/5531/22

категорія 112010203

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області та до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - відповідач 1), в якому просить:

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області у призначенні йому пенсії за віком на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку, як потерпілому від Чорнобильської катастрофи 3 категорії;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити й виплачувати йому пенсію за віком на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку на 7 років відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" як потерпілому від Чорнобильської катастрофи 3 категорії, починаючи з 10.06.2021.

На обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році та статус громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується відповідним посвідченням. Крім того вказує, що станом на 01.01.1993 він прожив у населеному пункті, який відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23 липня 1991 року №106, належить до зони безумовного (обов`язкового) відселення. З огляду на зазначене, позивач вважає, що він має право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 7 років відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Однак, відповідач відмовив йому у призначенні даного виду пенсії, зазначаючи при цьому про відсутність у нього необхідного строку проживання в зоні безумовного (обов`язкового) відселення станом на 01.01.1993 не менше 2 років. За підрахунками управління станом на 01.01.1993 він прожив у зоні безумовного (обов`язкового) відселення лише 1 рік 3 місяці 12 днів. Позивач вважає таке рішення про відмову у призначенні йому пенсії протиправним, оскільки наявне у неї посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) є достатнім доказом його проживання в зоні безумовного (обов`язкового) відселення станом на 01.01.1993 не менше 2-х років. Відтак, вважаючи рішення про відмову у призначенні йому пенсії протиправним, а своє право на пенсійне забезпечення порушеним, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою суду провадження в адміністративній справі №240/5531/22 за позовом ОСОБА_1 з було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

Головне управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області надало до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувало проти заявлених позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. Аргументуючи таку позицію відповідач зазначив, що 10.06.2021 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення їй пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". На виконання вимог постанови правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1(зі змінами, внесеними постановою правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1), якою передбачено застосування під час призначення пенсії принципу екстериторіальності, після реєстрації її заяви та сканування документів засобами програмного забезпечення, цю заяву розглянуло Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області та прийняло рішення від 17.06.2021 №36 про відмову у призначенні йому пенсії у зв`язку із відсутністю у нього необхідного строку проживання в зоні безумовного (обов`язкового) відселення . Натомість Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області лише повідомило позивача про зміст прийнятого Головним управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області рішення, шляхом направлення йому листа від 24.06.2021 №0600-0212-8/47272. Позивач зауважує, що обов`язковою умовою надання судом правового захисту є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Однак, до матеріалів справи позивачем не було надано жодних доказів того, що саме Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області відмовило йому у призначенні пенсії. З огляду на вказане, управління просило відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Ознайомившись з матеріалами доданими до позовної заяви, суд, з огляду на предмет спірних правовідносин, виніс ухвалу, якою залучив Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (далі - відповідач 2) до участі в адміністративній справі №240/5531/22 як співвідповідача.

Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області надало до суду відзив на позовну заяву, в якому просило відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог. На обґрунтування такої позиції управління зазначило, що статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" визначено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Так, потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення мають право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку за умови, що вони за станом на 01.01.1993 вони прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 2 років. Вказаним особам вік виходу на пенсію зменшується на 4 роки та додатково 1 рік за кожний рік проживання, роботи, але не більше 9 років. При цьому, відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, за документ, що засвідчує особливий статус особи, подається посвідчення потерпілого від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, яка видається органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями). В контексті вказаного управління зауважило, що при опрацюванні наданих позивачем документів для призначення пенсії, було встановлено, що ОСОБА_1 станом на 01.01.1993 року прожив у зоні безумовного (обов`язкового) відселення лише 1 рік 3 місяці 12 днів, що не дає йому права на призначення пенсії згідно ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". При цьому, згідно архівної довідки №04-04/7/108 від 13.03.2019 виданої Краснобірським старостинським округом до тривалості проживання в зоні безумовного (обов`язкового) відселення не враховано період з 21.05.1986 по 17.06.1988, оскільки в зазначений час позивач проходив строкову військову службу. Відтак, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області зауважило, що у зв`язку із відсутністю у позивача необхідного строку проживання в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, йому було правомірно відмовлено в призначенні пенсії.

Враховуючи характер спірних правовідносин, суд вважає за можливе розглянути дану адміністративну справу за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи відповідно до норм ст.ст.257, 262 КАС України.

Вирішуючи питання дотримання позивачем процесуального строку на звернення з даним позовом до суду, суд враховує, що наданим Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області реєстром відправлених листів від 24.06.2021 №;1922 підтверджується факт направлення позивачу листа-повідомлення про відмову у призначенні пенсії від 24.06.2021 №0600-0212-8/47272 саме 24.06.2021. Однак, вказаний реєстр жодним чином не підтверджує сам факт отриманні позивачем зазначеного листа, як і не містить інформацію про таку такого отримання. З огляду на зазначене, суд приймає до уваги не спростовані відповідачем доводи ОСОБА_1 про те, що лист-повідомлення про відмову у призначенні пенсії від 24.06.2021 №0600-0212-8/47272 був отриманий ним 24.12.2021. З огляду на що, суд приходить до висновку, що звернувшись 23.02.2022 з даним позовом до суду, позивач не пропустив процесуальних строків, передбачених статтею 122 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році, що підтверджується посвідченням категорії 3 серії НОМЕР_1 від 30.12.1992. Крім того, ОСОБА_1 має статус громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується відповідним посвідчення серії НОМЕР_2 , виданим 16.12.1993 Житомирською обласною державною адміністрацією.

З метою реалізації свого права на пенсійне забезпечення, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після досягнення ним 53-річного віку, звернувся до територіального органу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою від 10.06.2021 про призначення йому пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на 7 років відповідно до пункту 2 частини першої статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", як особі, яка постійно проживала у зоні у зоні безумовного (обов`язкового) відселення.

Для підтвердження факту постійного проживання в зоні у зоні безумовного (обов`язкового) відселення до заяви про призначення пенсії ОСОБА_1 додав архівну довідку Краснобірського старостинського округу Радомишльської міської ради Житомирської області від 13.03.2019 №04-04/7/108, згідно якої він в період з 26.04.1986 по 04.09.1989 постійно проживав у селі Малі Кліщі Народицького району Житомирської області, яке згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106, відноситься до зони безумовного (обов`язкового) відселення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

За принципом екстериторіальності заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії розглядало Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

За наслідками розгляду поданих ОСОБА_1 заяви та доданих до неї документів, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області прийняло рішення від 17.05.2021 №36, яким відмовило позивачу в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 7 років відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що підставою для відмови став висновок Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про відсутність у ОСОБА_1 права на пенсію відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", оскільки станом на 01.01.1993 він не проживав у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше 2 років. Так, згідно наданої ним довідки Краснобірського старостинського округу Радомишльської міської ради Житомирської області від 13.03.2019 №04-04/7/108 він постійно проживав у селі Малі Кліщі Народицького району Житомирської області, яке згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106, відноситься до зони безумовного (обов`язкового) відселення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, в період з 26.04.1986 по 04.09.1989. Однак, за підрахунками управління станом на 01.01.1993 ОСОБА_1 не проживав у зоні безумовного (обов`язкового) відселення лише 1 рік 3 місяці 12 днів (з 26.04.1986 по 20.05.1986 та з 18.06.1988 по 04.09.1989), оскільки в період з 21.05.1986 по 17.06.1988 він проходив строкову військову службу, а тому цей період не був зарахований до періоду проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення.

Про прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області рішення позивача було повідомлено листом Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 24.06.2021 №0600-0212-8/47272.

Вказана відмова у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 7 років відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" стала підставою для звернення ОСОБА_1 з даним позовом до суду.

Вирішуючи публічно-правовий спір та надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV).

Зокрема, частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років.

Водночас, основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон №796-ХІІ).

Статтею 49 Закону №796-ХІІвизначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені в статті 55 Закону № 796-XII.

Абзацом першим частини першої статті 55 Закону № 796-XIIпередбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Відповідно до абзацу 4 пункту 2 частини 1статті 55 Закону № 796-XII потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, мають право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 4 роки та додатково 1 рік за кожний рік проживання, роботи, але не більше 9 років, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 2 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку (в даному випадку 4 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Зі змісту вищезазначеної норми вбачається, що особа отримує право на призначення їй пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до абзацу 4 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII у випадку дотримання таких умов:

- наявність статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи;

- наявність необхідного періоду проживання (роботи) у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, який станом на 1 січня 1993 року повинен становити не менше 2 років.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1(у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 № 13-1) (далі - Порядок № 22-1).

Відповідно до абзацу дев`ятого підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку №22-1 (в редакції, на момент спірних правовідносин) потерпілими від Чорнобильської катастрофи до заяви про призначення пенсії додаються такі документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку:

- документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;

- посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи).

Під час розгляду справи судом встановлено, що на виконання вимог п. 2.1 Порядку №22-1 та для підтвердження наявності у нього права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до абзацу 4 пункту 2 частини 1статті 55 Закону №796-XII ОСОБА_1 до заяви про призначення йому пенсії додав наступні документи:

- посвідчення громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії НОМЕР_2 , видане 16.12.1993 Житомирською обласною державною адміністрацією;

- довідку виконавчого комітету Краснобірського старостинського округу Радомишльської міської ради Житомирської області від 13.03.2019 №04-04/7/108, згідно якої він в період з 26.04.1986 по 04.09.1989 постійно проживав у селі Малі Кліщі Народицького району Житомирської області, яке згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106, відноситься до зони безумовного (обов`язкового) відселення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до статті 9 Закону №796-ХІІ (в редакції, чинній на момент видачі позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи) особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є, зокрема:

1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;

2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Згідно зі статтею 65 Закону №796-ХІІдокументами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи".

Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На момент видачі позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії НОМЕР_2 від 16.12.1993 правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи були врегульовані Порядком видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 №501(далі - Порядок №501).

Пунктом 2 Порядку №501 (в редакції, що діяла станом на момент видачі позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи 3 категорії серії НОМЕР_2 від 16.12.1993 передбачено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Таким чином, наявність у ОСОБА_1 статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи, підтвердженого відповідним посвідченням 3 категорії серії НОМЕР_2 від 16.12.1993, виданим Житомирською обласною державною адміністрацією, надає йому право користуватися пільгами, в тому числі й щодо пенсійного забезпечення, передбаченими Законом №796-ХІІ.

Водночас, визначеними в абзаці 4 пункту 2 частини 1статті 55 Закону №796-XII умовами, які надають особі право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, є не тільки наявність статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи, а ще й проживання (робота) такої особи у зоні безумовного (обов`язкового) відселення станом на 1 січня 1993 року не менше 2-х років.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що наявне у нього посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) надає йому право на призначення пенсії зі зниження пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII та є достатнім доказом наявності у нього необхідного для призначення пенсії строку проживання в зоні безумовного (обов`язкового) відселення станом на 1 січня 1993 року не менше 2-х років.

Надаючи оцінку вказаним доводам позивача суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону №796-ХІІ до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема:

- особи, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій (пункт 2 частини 1статті 11 Закону №796-ХІІ);

- особи, які постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років (пункт 3 частини 1 статті 11 Закону №796-ХІІ).

Пунктом 4 Порядку № 501 (в редакції, чинній на момент видачі позивачу посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи) передбачено, що потерпілим від Чорнобильської катастрофи з числа евакуйованих у 1986 році із зони відчуження і особам, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення про відселення (розпорядження Ради Міністрів УРСР від 28 червня 1989 р. №224), віднесеним до категорії 2, видаються посвідчення сірого кольору, серія Б.

В свою чергу, абзацом 3 пункту 5 Порядку № 501 (в редакції, чинній на момент видачі позивачу посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи) визначено, що потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років і відселені або самостійно переселилися з цих територій, а також постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.

Зміст вказаних правових норм свідчить, що статус потерпілих від Чорнобильської катастрофи, який пов`язаний саме із зоною безумовного (обов`язкового) відселення, із видачею при цьому посвідчення категорії 3 серії Б, надався наступним категоріям осіб:

1) особам, які постійно проживали на території зони безумовного (обов`язкового) відселення на день аварії (тобто на 26.04.1986);

2) особам, які прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років та були відселені або самостійно переселилися з цієї територій;

3) особам, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року вони прожили у цій зоні не менше двох років;

4) особам, які постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року вони відпрацювали у цій зоні не менше двох років.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_2 від 16.12.1993, виданим йому Житомирською обласною державною адміністрацією.

Відтак, при видачі позивачу посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії НОМЕР_2 від 16.12.1993 Житомирська обласна державна адміністрація, як уповноважений на видачу такого посвідчення орган, встановлювала та перевіряла дотримання ОСОБА_1 умови для надання йому статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи, а саме умови проживання в зоні безумовного (обов`язкового) відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 2 років.

Таким чином, суд вважає, що наявність у позивача посвідчення громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи 3 категорії серії Б є достатнім підтвердженням того, що він станом на 01.01.1993 прожив на протязі не менше 2 років у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, а тому має право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Крім того, наявність достатнього строку проживання в зоні безумовного (обов`язкового) відселення підтверджується також і довідкою виконавчого комітету Краснобірського старостинського округу Радомишльської міської ради Житомирської області від 13.03.2019 №04-04/7/108. Згідно вказаної довідки ОСОБА_1 в період з 26.04.1986 по 04.09.1989 (тобто протягом 3 років 4 місяців 10 днів) постійно проживав у селі Малі Кліщі Народицького району Житомирської області, яке згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106, відноситься до зони безумовного (обов`язкового) відселення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Однак, частина вказаного в цій довідці періоду проживання ОСОБА_1 в селі Малі Кліщі Народицького району Житомирської області з 21.05.1986 по 17.06.1988 не був врахований відповідачем в строк проживання в зоні безумовного (обов`язкового) відселення через те, що згідно з військовим квитком позивача, він в період з 21.05.1986 по 17.06.1988 проходив строкову військову службу.

Перевіряючи правомірність таких дій відповідача, суд зазначає наступне.

Із військового квитка серії НОМЕР_3 від 12.05.1986 дійсно вбачається, що в період з 21.05.1986 по 17.06.1988 ОСОБА_1 проходив строкову військову службу у військовій частині НОМЕР_4 . Водночас, інформації про місце дислокації цієї військової частини, яка б давала підстави для однозначного висновку про її місцезнаходження на території, яка не відноситься до зони безумовного (обов`язкового) відселення, ані військовий квиток, ані жодний інший документ, який надавався позивачем до пенсійного органу разом із заявою про призначення пенсії, не містять. Більш того, в матеріалах справи наявна архівна довідка Центрального архівного відділу Національної гвардії України від 19.02.2020 №239 з якої вбачається, що відповідно до інформації з історичного формуляру військової частини НОМЕР_4 , особовий склад цієї частини брав участь в охороні 10-ти та 30-ти кілометрових зон наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Таким чином, вказана довідка підтверджує можливість перебування особового складу військової частини НОМЕР_4 , в якій позивач в період з 21.05.1986 по 17.06.1988 проходив військову службу, на територіях, що відносяться до радіаційно забруднених внаслідок аварії на ЧАЕС територій, в тому числі й на території зони безумовного (обов`язкового) відселення. Саме у зв`язку із участю ОСОБА_1 у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, в період проходження ним строкової військової служби у військовій частині НОМЕР_4 , йому і був наданий статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році, що підтверджується посвідченням категорії 3 серії НОМЕР_1 від 30.12.1992.

Крім того, суд звертає увагу, що військовий квиток не відноситься до документів, які підтверджують чи спростовують період проживання особи потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи в зоні безумовного (обов`язкового) відселення. Надання інших документів, які б підтверджували період проживання особи в зоні радіаційного забруднення, окрім як довідки органу місцевого самоврядування, законодавством не передбачено.

За таких обставин суд вважає, що інформація про період проходження позивачем строкової військової служби, вказана у військовому квитку серії НОМЕР_3 від 12.05.1986 не може спростувати факту постійного проживання позивача в період з 21.05.1986 по 17.06.1988 у селі Малі Кліщі Народицького району Житомирської області, яке відноситься до зони безумовного (обов`язкового) відселення, що підтверджений довідкою Краснобірського старостинського округу Радомишльської міської ради Житомирської області від 13.03.2019 №04-04/7/108.

Більш того, вказана довідка Краснобірського старостинського округу Радомишльської міської ради Житомирської області від 13.03.2019 №04-04/7/108 про період проживання позивача в зоні безумовного (обов`язкового) відселення є чинною, не була скасована органом, що її видав, та не визнавалась судом такою, що не відповідає фактичним обставинам. Відповідальність за достовірність цієї довідки несе орган, який її видав, недостовірність цієї довідки повинна бути доведена відповідачем, а не навпаки. В свою чергу, доказів, які б підтверджували недостовірність цієї довідки, відповідачем не надано, відсутні будь-які судові рішення про її скасування, визнання недійсною або ж визнання дій Краснобірського старостинського округу, що полягають у видачі цієї довідки неправомірними, а тому зазначена в довідці інформація відповідає дійсності та підлягає врахуванню.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем було зроблено хибний висновок про не проживання позивача в період з 21.05.1986 по 17.06.1988 у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та безпідставно не враховано вказаний в довідці Краснобірського старостинського округу Радомишльської міської ради Житомирської області від 13.03.2019 №04-04/7/108 період проживання позивача з 26.04.1986 по 04.09.1989 у селі Малі Кліщі Народицького району Житомирської області, яке відноситься до зони безумовного (обов`язкового) відселення, при вирішенні питання про наявності підстав для призначення йому пенсії відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 17.05.203336 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" через не підтвердження факту його проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення станом на 01.01.1993 не менше 2 років.

Вирішуючи спірні правовідносини в частині позовних вимог щодо зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", суд зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 4 пункту 2 частини 1статті 55 Закону № 796-XIIпотерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 2 років, мають право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 4 роки та додатково 1 рік кожен рік проживання, роботи, але не більше 9 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку, в даному випадку 3 роки, встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Згідно довідки Краснобірського старостинського округу Радомишльської міської ради Житомирської області від 13.03.2019 №04-04/7/108 ОСОБА_1 постійно проживав у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з 26.04.1986, тобто з моменту аварії на Чорнобильській АЕС, а відтак він має право на початкову величину зниження пенсійного віку в розмірі 4 роки.

Крім того, загальний період його проживання в зоні безумовного (обов`язкового) відселення становить 3 роки 4 місяці 10 днів (з 26.04.1986 по 04.09.1989), що дає йому право на зниження пенсійного віку ще на 3 роки (по 1 ріку кожен рік проживання в зоні).

Відтак, кількість років зниження пенсійного віку, на яку позивач має право, становить 7 років (4 роки початкова величина + 3 роки за проживання в період з 26.04.1986 по 04.09.1989).

Крім того, згідно з абзацом першим частини першої статті 55 Закону №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV передбачено, що в період з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року пенсія за віком призначається за наявності страхового стажу не менше 28 років.

Враховуючи вищезазначене правове регулювання, для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 7 років відповідно до статті 55 Закону №796-XII необхідний страховий стаж у особи повинен становити не менше 21-х року.

Згідно інформації, зазначеної Головним управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області в оскаржуваному рішенні від 17.05.2021 №36 про відмову в призначенні пенсії, страховий стаж ОСОБА_1 становить 31 рік 9 місяців, що є достатнім для призначення йому пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 7 років відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.

Станом на дату звернення із заявою про призначення пенсії (10.06.2021) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досяг 53-річного віку.

Таким чином, позивач має необхідний вік, страховий стаж та достатній строк проживання на території зони безумовного (обов`язкового) відселення для призначення йому пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 7 років відповідно до ст. 55 Закону №796-XII.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 45 Закону №1058-IV, якою врегульовано питання строків призначення (перерахунку) та виплати пенсії, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Матеріалами справи підтверджується, що за призначенням пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 7 років позивач звернувся 10.06.2021, тобто протягом трьох місяців з дня досягнення нею 53-річного пенсійного віку.

Відтак, зважаючи на положення пункту 1 частини 1статті 45 Закону №1058-IV, суд, застосовуючи механізм захисту права порушеного суб`єктом владних повноважень та його відновлення, керуючись повноваженнями, наданими ч. 2 ст. 245 КАС України, вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, як орган, який в розумінні Порядку №22-1, є органом що призначає пенсію, призначити ОСОБА_1 з 08.05.2021 (дата, наступна за днем досягнення ним пенсійного віку) пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до абзацу 4 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII.

При цьому суд зауважує, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 08.02.2024 у справі №500/1216/23, дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії має вчинити саме той територіальний орган Пенсійного фонду України, що був визначений за принципом екстериторіальності, як орган, що вирішував питання про призначення пенсії та відповідно прийняв оскаржуване в даній справі рішення про відмову в такому призначенні, тобто в даному випадку Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

Покладення такого обов`язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов`язковість ефективного механізму захисту порушеного права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.

Верховний Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Натомість, з огляду на те, що право позивача на пенсійне забезпечення було порушене рішенням про відмову в призначенні пенсії від 17.05.2021 №36, прийнятим Головним управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, то позовні вимоги, заявлені ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене та встановлені обставини справи, які перевірені зібраними доказами у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з даним позовом до суду позивачем було сплачено судовий збір 992,40 гривень, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією.

З огляду на положення ч. 1, 3 ст. 139 КАС України, та враховуючи розмір задоволених позовних вимог і сплату позивачем судового збору в мінімальному розмірі, суд дійшов висновку, що сплачений позивачем судовий збір належить стягнути з відповідача у повному розмірі.

Керуючись статями 2, 9, 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. О.Ольжича, 7, м. Житомир, 10003; ) та до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (площа Центральна, 3, м. Чернівці, 58002; ) про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 17.05.2021 №36 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 7 років відповідно до абзацу 4 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити ОСОБА_1 з 08.05.2021 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку на 7 років відповідно до абзацу 4 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992,40 грн (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок).

У задоволені позовних вимог, заявлених до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович