Справа № 362/1717/21
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2024-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2024 року № 362/1717/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горобцової Я.В., розглянувши у місті Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в особі об`єднаної житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Васильківського міськрайонного суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_1 , в особі об`єднаної житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 , в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати протокольне рішення засідання об`єднаної житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 від 02.03.2021 р. №3, затверджене наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 02.03.2021 р. №95/ад в частині відмови ОСОБА_1 у зміні дати зарахування на квартирний облік на постійне житло при Військовій частині НОМЕР_1 зі складом осіб три особи у загальній черзі з 24.02.2017 р. на 25.05.1995 р., виходячи з того, вважати датою зарахування ОСОБА_1 з родиною зі складом осіб три особи на постійне житло у загальній черзі при Військовій частині НОМЕР_1 з 25.05.1995 р.

В обґрунтування заявлених вимог позивачем зазначено, що з 01.08.1990 р. по 04.09.2010 р. її чоловік ОСОБА_2 був військовослужбовцем, проходив військову службу у Збройних Силах України (далі - ЗСУ), а з 25.05.1995 р. перебував на квартирному обліку у в/ч НОМЕР_3 . Після звільнення із служби у 2010 році ОСОБА_2 продовжував перебувати на квартирному обліку з 25.05.1995 р., як військовослужбовець, що має вислугу двадцять років та не був забезпечений житлом.

Зазначила, що з квітня 2003 року вона також є військовослужбовцем, проте на квартирний облік окремо не приймалась, оскільки як дружина військовослужбовця з 1995 року перебувала на квартирному обліку в складі родини чоловіка.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, після чого вона 11.11.2016 р. за місцем служби звернулась із рапортом до командування в/ч НОМЕР_4 та просила внести зміни до квартирної справи, у зв`язку зі смертю чоловіка. Протокольним рішенням житлової комісії в/ч НОМЕР_5 від 25.11.2016 р. внесено зміни до складу сім`ї в квартирну справу майора запису ОСОБА_2 та замінено на квартирному обліку молодшого лейтенанта ОСОБА_1 , як дружину загиблого з складом сім`ї три особи, з 25 травня 1995 року.

В грудні 2016 року після переведення за місцем служби до в/ч НОМЕР_1 вона звернулася до командування з рапортом, в якому просила зарахувати з родиною в складі трьох осіб на квартирний облік до в/ч НОМЕР_1 з 25.05.1995 р., як таку, що вже перебуває на квартирному обліку з цієї дати.

Згодом їй стало відомо, що на підставі поданого нею рапорту на засіданні житлової комісії в/ч НОМЕР_1 від 24.02.2016 р. було прийнято протокольне рішення № 136, на підставі якого її разом з дітьми було зараховано на квартирний облік не з 25.05.1995 р., а з 24.02.2017 р. А рішенням №3 від 02.03.2021 р. (далі - оскаржуване рішення) їй відмовлено у клопотання та залишено без змін дату зарахування на квартирний облік на постійне житло при в/ч НОМЕР_1 з родиною у загальній черзі з 24.02.2017 р.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22.11.2021 р. позов задоволено.

Постановою Київського апеляційного суду від 20.09.2022 р. рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22.11.2021 р. скасовано. Провадження у справі закрито, оскільки даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до компетенції адміністративних судів України.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03.10.2022 р. заяву позивача про направлення справи за встановленою юрисдикцією задоволено. Передано справу №362/1717/21 до Київського окружного адміністративного суду, як до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд вказаної справи в порядку адміністративного судочинства.

Вказана справа надійшла до Київського окружного адміністративного суду 25.10.2022 р., та після відповідної її реєстрації в порядку, передбаченому КАС України, автоматизованою системою документообігу суду було визначено суддю Горобцову Я.В.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29.11.2022 р. відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Вказаною ухвалою суду встановлено відповідачу десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву та доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.

Відповідач не скористався своїм правом щодо подання відзиву на позовну заяву, а відтак враховуючи положення частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справу за наявними матеріалами у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин. Відповідачем подано клопотання про надіслання копії позовної заяви для опрацювання, однак з матеріалів справи слідує, що примірник позовної заяву було надіслано відповідачу Васильківським міжрайонним судом Київської області (а.с. 28) та представник відповідача був присутній в судовому засіданні (а.с. 41-43). Окрім того, відповідачем подавалася апеляційна скарга на рішення Васильківського міжрайонного суду Київської області, а тому останній обізнаний із предметом спору та позовними вимогами позивача, з огляду на що підстави для задоволення клопотання відсутні.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_2 перебував на квартирному обліку у в/ч НОМЕР_3 з 25.05.1995 р. складом сім`ї 3 особи.

Відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_6 від 12.08.1995 р., Попільнянським районним відділом реєстрації громадянського стану Житомирської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 ».

Як вбачається із копії витягу з протоколу засідання житлової комісії в/ч НОМЕР_5 від 07.08.2001 р. № 10, ОСОБА_2 разом із дружиною ОСОБА_1 та донькою ОСОБА_5 прийнято на квартирний облік від 07.08.2001 р.

Проте, з витягу з протоколу № 44 засідання житлової комісії в/ч НОМЕР_5 від 17.06.2003 р. вбачається, що ОСОБА_2 разом із дружиною ОСОБА_1 , донькою ОСОБА_5 прийнято на квартирний облік саме з 25.05.1995 р.н.

Відповідно до довідки від 25.10.2013 р. № 31963, що ОСОБА_2 перебував на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_4 з 16.10.2010 р.

Згідно довідки від 25.10.2013 р. № 31964, в послужному списку ОСОБА_2 в п. 21 «сімейний стан» значено: одружений, дружина: ОСОБА_6 , 1973 р.н., дочка: ОСОБА_7 , 1996 р.н., син: ОСОБА_8 , 2004 р.н.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Копією витягу послужного списку позивача ( ОСОБА_1 ) підтверджується факт проходження військової служби за контрактом у в/ч НОМЕР_1 АДРЕСА_1 .

Як вбачається із копії довідки від 28.12.2016 р. № 869, позивач ( ОСОБА_1 ) перебувала на квартирному обліку у в/ч НОМЕР_5 з 25.05.1995 р. по 28.10.2016 р.

Позивачка зверталась із рапортом до командиру в/ч НОМЕР_1 про зарахування її на облік для поліпшення житлових умов із сім`єю у складі трьох осіб ( ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ).

З 24.02.2017 р. позивача ( ОСОБА_1 ), як таку, що житлом не забезпечена, постановлено, зараховано на квартирний облік.

ОСОБА_1 звернулась до командира в/ч НОМЕР_1 із письмовим рапортом від 02.03.2021 р. з проханням розглянути на засіданні житлової комісії питання щодо зміни дати перенесення дати зарахування позивача із складом сім`ї з 24.02.2017 р. на 25.05.1995 р.

Копією Витягу з протоколу № 3 засідання об`єднаної житлової комісії в/ч НОМЕР_1 та в/ч НОМЕР_8 від 02.03.2021 р. встановлено факт залишення без змін дату зарахування на квартирний облік на постійне житло при в/ч НОМЕР_1 позивачки ( ОСОБА_1 ), складом сім`ї 3 особи у загальній черзі з 24.02.2017 р.

Копією витягу з Наказу № 95/ад від 02.03.2021 р. залишено без змін дату зарахування на квартирний облік по постійне житло при в/ч НОМЕР_1 позивачки ( ОСОБА_1 ) у загальній черзі з 24.02.2017 р., складом сім`ї 3 (три) особи.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача позивач і звернувся з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовано Законом України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ, Житловим кодексом УРСР, постановою Кабінету Міністрів України «Про забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» від 03.08.2006 р. № 1081 та Наказом Міністра оборони України від 30.11.2011 р. № 737 (в редакціях, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до положень ч.1 ст. 12 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ст.ст. 34, 37 ЖК України поліпшення умов визнаються громадяни, забезпечені житловою площею нижчою за рівень, визначений чинним законодавством, а облік таких осіб здійснюється за їх місцем роботи або за їх місцем проживання.

Відповідно до ч.3 ст. 40 ЖК УРСР у разі смерті громадянина, який перебував на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, за членами його сім`ї зберігається право подальшого перебування на обліку. Таке ж право зберігається за членами сім`ї громадянина, який перебував на обліку у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів і був знятий з обліку з підстав, зазначених у пунктах 2 і 4 цієї статті.

Таким чином, з аналізу ст. 40 ЖК УРСР вбачається, що в/ч НОМЕР_5 після смерті ОСОБА_2 зарахувала позивача з родиною на квартирний облік з 25.05.1995 р., тобто з дати первинної постановки чоловіка позивача родиною на квартирний облік в загальній черзі.

Як наслідок, ще до звернення позивача з рапортом про зарахування її з родиною на квартирний облік при в/ч НОМЕР_1 , позивач вже була зарахована на квартирний облік з дати первинної постановки її чоловіка, тобто з 25.05.1995 р.

Позивачка перебуваючи на квартирному обліку з 25.05.1995 р. була перемішена для проходження служби до в/ч НОМЕР_1 .

Відповідно до п.2.14 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем проходження служби разом з членами їх сімей зі збереженням часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання жилого приміщення.

Виходячи із системного аналізу правових норм та фактичних обставин, суд вбачає, що позивачка ( ОСОБА_1 ) перебувала на квартирну обліку з 25.05.1995 р., мала бути зарахована після переміщення для проходження служби до в/ч НОМЕР_1 , тобто зі збереженням часу перебування на обліку.

Відповідно до пункту 26 Постанови Кабінету Міністрів України «Про забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» від 03.08.2006 р. № 1081, яким встановлено, що військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.

Положеннями ст. 43 ЖК України встановлено, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.

Відповідно до пункту 3.1 Наказу Міністра оборони України від 06.10.2006 р. № 577, військовослужбовці та члени їх сімей визнаються такими, що потребують поліпшення житлових умов, на загальних підставах відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до ч.3 ст. 40 ЖК УРСР у разі смерті громадянина, який перебував на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, за членами його сім`ї зберігається право подальшого перебування на обліку. Таке ж право зберігається за членами сім`ї громадянина, який перебував на обліку у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів і був знятий з обліку з підстав, зазначених у пунктах 2 і 4 цієї статті.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Виходячи з наведеного, позивач успадкувала право чоловіка на отримання житла оскільки, позивач разом з чоловіком перебувала на квартирному обліку як член його родини.

Виходячи з вищенаведеного, позивачка ( ОСОБА_1 ) має право на подальше перебування на квартирному обліку у зв`язку зі смертю її чоловіка з дати первинної постановки на квартирний облік.

Згідно із п. 26 постанови Кабінету Міністрів України «Про забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» та пунктом 3.7 Наказу Міністра оборони України від 06.10.2006 р. № 577, військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.

Вказана норма передбачена і пунктом 26 Постанови Кабінету Міністрів України «Про забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» від 03.08.2006 р. № 1081, яким встановлено, що військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.

Аналогічна правова позиція закріплена і в положеннях Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженій Наказом Міністра оборони від 30.11.2011 р. №737.

Аналізуючи вищенаведені приписи чинного законодавства, а також обставини справи, суд вважає, що відповідачем було протиправно відмовлено позивачці ( ОСОБА_1 ) в перенесенні дати зарахування на квартирний облік з 24.02.2017 р. на 25.05.1995 р., що також стосується і членів його родини в складі три особи.

При розгляді даної справи суд також враховує, що відповідачем, як під час розгляду справи у Васильківському міськрайонному суді Київської області, так і в Київському окружному адміністративному суді, не було подано відзиву на позовну заяву, де останній міг би викласти власну позицію у разі заперечення проти позовних вимог. При цьому матеріали справи свідчать про те, що представник відповідача був присутнім в судовому засіданні.

Подана апеляційна скарга на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22.11.2021 р. стосувалась лише процесуального питання, а саме щодо порушення юрисдикції загальних судів при розгляді даної справи.

Відповідно до ч.4 ст. 159 КАС України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За загальним правилом суд не може виходити за межі позовних вимог, тобто не може застосовувати інший спосіб захисту, ніж зазначив позивач у позовній заяві.

Як роз`яснив Верховний Суд України у п. 3 постанови Пленуму № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення», вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 13 січня 2011 р. (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A №18).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.

Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією.

Засіб захисту, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

З урахуванням наведеного, суд визнає, що для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень слід вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 зарахувати ОСОБА_1 з родиною зі складом три особи на постійне житло у загальній черзі при Військовій частині НОМЕР_1 з 25.05.1995 р.

Частиною першою статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач є звільненим від сплати судового збору, то підстави для вирішення питання щодо судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати протокольне рішення засідання об`єднаної житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 від 02.03.2021 р. №3, затверджене наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 02.03.2021 р. №95/ад в частині відмови ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_9 ) у зміні дати зарахування на квартирний облік на постійне житло при Військовій частині НОМЕР_1 зі складом осіб три особи у загальній черзі з 24.02.2017 р. на 25.05.1995 р.

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 зарахувати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_9 ) з родиною зі складом три особи на постійне житло у загальній черзі при Військовій частині НОМЕР_1 з 25.05.1995 р.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.