Справа № 380/22964/23
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2024-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/22964/23 пров. № А/857/8829/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П., Обрізко І.М.,

розглянувши в письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 березня 2024 року (головуючий суддя Костецький Н.В.) ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в м. Львові у справі № 380/22964/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання дії та бездіяльності протиправними,-

В С Т А Н О В И В :

02.10.2023 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі- Управління), в якому просив: - зобов`язати Головне управління Національної поліції у Львівській області нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.11.2018 по день фактичної виплати індексації 22.09.2023; зобов`язати Головне управління Національної поліції у Львівській області нарахувати та виплатити йому компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, за період з 07.11.2015 по день її фактичної виплати 22.09.2023.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08 березня 2024 року позов задоволено частково: стягнуто з Головного управління Національної поліції у Львівській середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2018 по день фактичної виплати індексації 22.09.2023 у розмірі 77 609 (сімдесят сім тисяч шістсот дев`ять) грн. 03 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Суд першої інстанції вказав, що визначаючи період, за який відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує позицію Верховного Суду, викладену у Постанові від 29.01.2024 р. у справі № 560/9586/22, відповідно до якої спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» і після цього. Суд першої інстанції дійшов до висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу за період з 01.12.2018 по 18.07.2022 у розмірі 2689,75 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника. Щодо періоду після 19.07.2022 р. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 74919,28 грн (407,17 грн * 184 календарні дні). Відтак, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 77 609,03 грн. (2689,75 грн. + 74919,28 грн.)

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, Управління подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 березня 2024 року в частині задоволення позовних вимог та в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом вирішено стягнути з ГУНП у Львівській області 77 609 (сімдесят сім тисяч шістсот дев`ять) грн 03 коп., що не відповідає принципу справедливості та співмірності, оскільки наведена сума компенсації в судовому рішенні, істотно більша від виплаченої в 2023 році суми 2 703,42 грн. Скаржник вказує, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352- ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин». Скаржник зазначає, що з огляду на застосування підходів, обраних Великою Палатою Верховного Суду в даній категорії спорів, враховуючи необхідність зменшення визначеної на підставі правил статті 117 КЗпП суми відшкодування, стягнення з ГУНП у Львівській області компенсації за час затримки виплат при звільненні зі служби більшої, ніж 3 129,44 грн, не відповідатиме принципам розумності, справедливості та пропорційності, і з огляду на те, що не виплачене грошове забезпечення становило 2703,42 грн.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вимогам статті 242 КАС України не відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив службу у Головному управлінні Національної поліції у Львівській області на посаді інспектора групи документування батальйону поліції особливого призначення.

Наказом начальника Головного управління Національної поліції у Львівській області (по особовому складу) від 25.11.2018 №748 о/с позивача звільнено зі служби (за власним бажанням) з 30.11.2018, відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

В день звільнення Головне управління Національної поліції у Львівській області зобов`язано було провести з позивачем повний розрахунок, проте на дату закінчення служби в Національній поліції відповідач не нарахував та не виплатив індексацію грошового забезпечення.

16.11.2022 року позивач звернувся з позовом до суду та рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 липня 2023 року у справі № 380/542/23 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Львівській області, щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 31.10.2017; зобов`язано Головне управління Національної поліції у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 31.10.2017.

На виконання вказаного рішення суду відповідач 22.09.2023 виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення у розмірі 2703,42 грн.

Виходячи з наявності підстав для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Предметом спору в цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачу належних сум при звільненні.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та ч 2 ст. 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення військовослужбовців, оскільки на момент звільнення позивачу не було виплачено всіх належних йому сум.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладений у постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №807/3664/14, від 26.06.2019 у справі №826/15235/16, від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18 та від 28.01.2021 у справі №240/11214/19.

Так, відповідно до статті 117 КЗпП України (в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби та виключення із списків особового складу військової частини) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-ІХ текст статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Вказана редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року.

Варто зауважити, що Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні приписів статті 117 КЗпП України, яка діяла до внесених змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, Верховний Суд неодноразово зауважував, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, у редакції чинній до 19 липня 2022 року, неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду, зокрема і у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати в т.ч. від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.

На підтримку наведеної позиції Великої Палати Верховного Суду 30 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 806/2473/18. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Означений підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Як вже зазначалось, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ, тому і підхід до правозастосування вказаної норми змінився.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 01 грудня 2018 року до 22 вересня 2023 року, а тому такий умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ (19 липня 2022 року) і після цього.

Період з 01 грудня 2018 року до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців.

Проте, період з 19 липня 2022 року до 22 вересня 2023 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 120/10686/22 (постанова від 20 червня 2024 року) фактично зміст частини першої статті 117 КЗпП України із набранням чинності Законом України № 2352-IX не змінився, а лише доповнився формулюванням «але не більше як за шість місяців». Отже, обмеживши з 19 липня 2022 року шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець як і в попередній редакції норми частини першої статті 117 КЗпП України, не передбачав можливості зменшення його розміру. Протилежний підхід був сформований правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду з урахуванням її висновків про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності. У згаданих рішеннях суду касаційної інстанції критерій періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості був лише одним з принаймні чотирьох інших. Разом з тим, такі критерії як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; причини тривалості невиплати заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні - фактично не скасовані та/або змінені, починаючи з 19 липня 2022 року. Крім того, чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.

Викладене не дає підстави вважати неможливим з огляду на приписи частини п`ятої статті 242 КАС України застосування до спірних правовідносин сформульованих Великою Палатою Верховного Суду правових позицій щодо застосування приписів статті 117 КЗпП України у редакції Закону України № 2352-IX щодо визначення розміру відповідальності, який повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум.

А тому в частині, що стосується періоду проведення розрахунку суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин статтю 117 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» до 19.07.2022 і після.

Однак, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за спірні періоди.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції з 30.11.2018, тоді як фактичний розрахунок щодо індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 31.10.2017, як це зазначив суд першої інстанції, проведено 22.09.2023 на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27.07.2023 у справі №380/542/23, а тому відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період такої затримки.

Водночас, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що незважаючи на те, що виплата індексації грошового забезпечення повинна була відбутись 30.11.2018 (у день звільнення позивача зі служби), останній звернувся з позовною заявою про стягнення такої виплати лише в листопаді 2022, тобто понад чотири роки після звільнення. При цьому, будь-яких обставин стосовно того, що позивачу не було відомо про суми, включені до розрахунку при звільненні, судом як першої так і апеляційної інстанції не встановлено, в матеріалах справи докази існування таких обставин відсутні.

Суд апеляційної інстанції, не заперечуючи того, що працівник є залежною від роботодавця стороною у трудових правовідносинах, вважає за необхідне вказати, що у спірних відносинах як позивач має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, так і інтереси відповідача як роботодавця повинні бути враховані, тобто повинен бути дотриманий розумний баланс між інтересами обох сторін спору.

Суд апеляційної інстанції зауважує що позивачем, на обґрунтування заявлених позовних вимог не доведено, що звернення до суду з позовною заявою про стягнення індексації грошового забезпечення через такий значний період після звільнення, не було штучним створенням умов, для збільшення суми середнього заробітку за період затримки виплати індексації грошового забезпечення за 2015-2017 роки та вбачає таку поведінку позивача невиправданою та спрямованою на свідоме збільшення строку для обчислення середньої заробітної плати за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 04 вересня 2020 року у справі №260/348/19 щодо визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду наведені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, вказує на те, що сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника, не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку, а тому з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, застосувавши принцип співмірності.

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100) передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати (крім обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період .

Як зазначив суд першої інстанції, згідно з довідкою відповідача від 17.10.2023 №179/68 заробітна плата позивача за останні два місяці перед звільненням (вересень, жовтень 2018 року) становила 24837,88 грн. Звідси, середньоденний заробіток позивача становить 407,17 грн (24837,88 грн /61 календарний день).

За період з 01.12.2018 по 18.07.2022 кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 1325 календарні дні, отже середній заробіток за цей період становить 539500,25 (407,17 * 1325).

Разом з тим, у період після 19.07.2022, який обмежений шестимісячним строком, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 74512,11 грн (407,17 грн * 183 календарні дні), тоді як суд першої інстанції помилково вважав, що протягом вказаного періоду має місце затримка 184 календарних дні.

Тобто, підсумовуючи наведене, загальна кількість днів затримки розрахунку при звільненні за спірні періоди складає 1508 днів (1325+183), а загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 614012,36 грн (407,17 грн * 1508 календарні дні).

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні враховуючи розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, та зволікання позивача зі зверненням до суду з позовною заявою про стягнення індексації грошового забезпечення протягом чотирьох років після звільнення зі служби з метою штучного продовження періоду затримки розрахунку при звільненні.

В такому випадку істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 2703,42 грн (виплачене грошове забезпечення) / 614012,36 (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) *100 = 0,44 %.

Отже сума, яка підлягає відшкодуванню за весь період (з 01.01.2018 по 18.07.2022 та з 19.07.2022 по 19.01.2023 (шість місяців після того, як набрала чинності нова редакція статті 117 КЗпП України) затримки розрахунку при звільненні із врахуванням істотності частки 0,44% становить: 407,17 грн (середньоденна заробітна плата позивача) * 0,44 % = 1,79 грн; 1,79 грн. * 1508 (кількість днів затримки розрахунку) = 2 699,32 грн.

Відтак, враховуючи справедливий і розумний баланс між інтересами позивача і відповідача, дії позивача і відповідача у спірних правовідносинах, оскільки стягнення компенсації у розмірі 614419,53 грн за несвоєчасну виплату заборгованості у 2703,42 грн, на переконання суду апеляційної інстанції, є явно неспівмірним розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача, а тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що слід зменшити суму стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача з урахуванням істотності частки та стягнути 2 699,32 грн., що буде належною сатисфакцію майнових прав позивача за встановлених обставин.

Крім того, суд апеляційної інстанції визнає помилковими аргументи відповідача щодо неврахування судом першої інстанції вимог Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам №260.

Так, відповідно до вимог пункту 1 розділу І зазначеної Інструкції, нею визначаються порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, ліцеїстам та вихованцям військових оркестрів, а також порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

Проте, спір у цій справі стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, порядок обчислення якого врегульовано саме Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995, а не Інструкцією № 260.

Суд першої інстанції, як вбачається, правильно застосував до спірних правовідносин приписи Порядку № 100, а тому визначення розміру середньоденного заробітку позивача судом першої інстанції обчислено правильно.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, зважаючи на висловлену Верховним Судом правову позицію у такій категорії справ, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо суми стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Оскільки сторони не оскаржують рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, в силу приписів статті 308 КАС України, рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецеденту практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції обставинам справи частково не відповідають, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалення нового, яким позов в цій частині задовольнити частково.

Керуючись статтями 241, 243, 245, 308, 311, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 березня 2024 року скасувати в частині задоволенні позовних вимог та прийняти постанову, якою позов в цій частині задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 2 699,32 грн. (дві тисячі шістсот дев`яносто дев`ять грн. 32 коп.).

В решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 березня 2024 року у справі 380/22964/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко