Справа № 160/11296/24
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2024-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

25 жовтня 2024 року м. Дніпросправа № 160/11296/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Головко О.В. (доповідач),

суддів: Ясенової Т.І., Суховарова А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 липня 2024 року (суддя Дєєв Микола Владиславович ) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати протиправною відмову командування військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу тринадцятого підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років; зобов`язати командування військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення (наказ) про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу тринадцятого підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 липня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки нормам чинного законодавства, його висновки не відповідають обставинам справи, що призвело до прийняття невірного рішення. Зазначає, що перебування у шлюбі з особою, у якої є дитина від іншого чоловіка, особливо, коли з боку батька не здійснюється будь-яке утримання біологічних дітей, апріорі є передумовою для утримання її дітей, якщо ці діти проживають разом з подружжям.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 24.10.2022 проходить військову службу в зв`язку з мобілізацією у Військовій частині НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 03.03.2024 було подано рапорт про звільнення з військової служби відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох малолітніх дітей.

Листом за підписом командира ВЧ НОМЕР_1 від 30.03.2024 за № 796-р повідомлено ОСОБА_1 , що наданий перелік документів не достатній для звільнення за вказаною в рапорті підставою, адже не надано документів про опікунство або усиновлення неповнолітніх дітей, а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_1 вважає таке рішення протиправним, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Правомірність/протиправність відмови відповідача в звільненні позивача з військової служби на підставі пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є предметом розгляду даної справи.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції зазначає, що статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Статтею 3 названого Закону передбачено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Пунктом 2 Положення передбачено, що громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України в добровільному порядку або за призовом.

За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Пунктом 7 Положення встановлено, що військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Згідно з пунктом 225 Положення № 1153/2008, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Пунктом 233 Порядку встановлено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що військовослужбовець має право на звільнення зі служби за наявності обґрунтованих підстав, передбачених пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подавши відповідний рапорт командиру військової частини, в якій проходить службу.

Щодо наявності права у позивача на звільнення зі служби відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 21.11.2023 зареєстровали шлюб. Прізвище після державної реєстрації шлюбу дружини « ОСОБА_5 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 .

Подружжя має спільну малолітню дитину, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 .

Також ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у графі батько вказано ОСОБА_7 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 ), та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у графі батько вказано ОСОБА_7 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_5 ).

Позивач вважає, що оскільки він проживає однією сім`єю з ОСОБА_8 та трьома малолітніми дітьми, здійснює виховання дітей, що підтверджується Посвідченням батьків багатодітної сім`ї, ведуть спільний побут та саме позивач забезпечує матеріально базові потреби сім`ї, оскільки біологічний батько дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ухиляється від сплати аліментів, у зв`язку з чим на утриманні позивача перебуває троє малолітніх дітей.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що частиною 1 статті 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 180 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

При цьому відповідно до ч. 2 ст. 188 Сімейного кодексу України, батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Якщо дитина перестала отримувати дохід або її дохід зменшився, заінтересована особа має право звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів.

Чинним законодавством встановлено кримінальну відповідальність за ухилення від сплати аліментів на утримання дітей, що передбачено статтею 164 КК України.

Системний аналіз названих норм права, дає можливість дійти висновку, що саме на батьків покладається обов`язок утримувати свою дитину, не виконання такого обов`язку карається в установленому законом порядку.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є вітчимом ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Вітчим - це чоловік (нерідний батько) рідної матері дитини, з яким мати й дитина постійно проживають однією сім`єю.

Вітчим має особливий правовий статус, що істотно відрізняється від статусу батька, усиновлювача, опікуна та піклувальника.

Так, відповідно до статті 260 СК України, якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Названа норма однозначно визначає право вітчима брати участь у вихованні пасинка, падчерки, таке право здійснюється на добровільних засадах.

При цьому, відповідно до статті 268 СК України, мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

Отже, саме на батьків законом покладається обов`язок утримання дітей, водночас позивачем не доведено, що біологічний батько дітей його дружини не забезпечує утримання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Наданий позивачем розрахунок заборгованості зі сплати аліментів (боржник - ОСОБА_7 ), доводить лише недобросовісне виконання біологічним батьком дітей обов`язку щодо їх утримання.

Інші документи позивачем надані не були ані з рапортом, ані до суду.

Враховуючи сукупність наведених обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку про правомірність відмови відповідача в звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 липня 2024 року в адміністративній справі № 160/11296/24 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з 25 жовтня 2024 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених статтею 328 КАС України.

Повна постанова складена 25 жовтня 2024 року.

Головуючий - суддя О.В. Головко

суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров