Справа № 703/5605/23
Суддя: Крива Ю. В.
Дата ухвалення: 2024-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 703/5605/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2024 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Криви Ю.В.,

секретаря судового засідання Холодняк Л.П.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Примака В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності № 486 від 26 жовтня 2023 року, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить скасувати постанову № 486 від 26 жовтня 2023 року, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про накладення на нього адміністративного стягнення за ч. 2 ст. 210 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 1600 грн. в зв`язку із відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення, а також стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 понесені ним витрати по оплаті судового збору.

В обґрунтування позову позивач вказує, що постановою начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 № 486 від 26 жовтня 2023 року у справі про адміністративне правопорушення його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 210 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1600 грн.

Зі змісту оскаржуваної постанови слідує, що ОСОБА_1 з 12 червня 2008 року не повідомляв відомості про зміну своїх облікових даних (а саме про те, що: 07 червня 2008 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 , 03 жовтня 2009 року у нього народилась дитина, 20 квітня 2010 року вказаний шлюб було розірвано, 30 січня 2016 року та 15 березня 2016 року було змінено відомості про зареєстроване місце проживання, а саме було внесено відомості про зняття з реєстрації місця проживання та зареєстровано його за новою адресою), чим порушив вимоги ст. 42 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а також вимоги Правил військового обліку призовників та військовозобов`язаних, затверджених Постановою КМУ №1487 від 30.12.2022 року та вчинив правопорушення, визначене ч. 2 ст. 210 КУпАП, як порушення законодавства про військовий обов`язок та військову службу, а також порушення вимог Правил військового обліку вчинене в особливий період.

При цьому, позивач наголошує, що постанова КМУ №1487 була прийнята 30 грудня 2022 року та набула чинності 05 січня 2023 року, тоді яку в провину позивачу ставляться дії, які він вчинив у в період з 2008 по 2016 роки. Відтак вважає, що відповідачем у оскаржуваній постанові невірно визначено нормативний акт, що передбачає відповідальність за дії, що інкриміновані позивачу, тобто, послався на нормативний акт, який не діяв на момент вчинення зазначених у постанові адміністративних правопорушень.

Крім того, з даної постанови вбачається, що позивач, був особисто повідомлений про необхідність прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 17-45 год. 20 жовтня 2023 року, для проходження медичного огляду. Від отримання повістки відмовився в присутності двох свідків. Водночас на вказану дату та час не прибув, чим порушив обов`язок, визначений пп.2 п. 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених Постановою КМУ від 30.12.2022 року № 1487.

Разом з тим, на переконання позивача наведені в постанові фактичні дані вчиненого правопорушення не відповідають дійсним обставинам справи. Вважає означену постанову незаконною та необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню. Вказав, що 20 жовтня 2023 року близько 17 години 45 хв. біля місця його фактичного проживання в АДРЕСА_1 , військовослужбовцем ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 йому було вручено повістку на відправку (бойову повістку) № 00749/3446 з датою прибуття з усіма речами та документами на 01 листопада 2023 року. При цьому позивач наголошує, що він пояснив військовослужбовцю ОСОБА_4 , що рішенням ВЛК від 12 червня 2008 року він повністю знятий з військового обліку, на підтвердження чого він пред`явив військовий квиток з відповідною відміткою. Враховуючи вказані обставини він відмовився отримувати цю повістку, оскільки вважав, що має на це законні підстави, водночас мови про, те що він повинен пройти повторний медичний огляд взагалі не було. Зазначив, що в подальшому представники військомату силоміць відвезли його до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_2 , що за адресою АДРЕСА_2 , вилучили в нього військовий квиток, мобільний телефон та затримали до 20.00 год. цього ж дня, родичів про затримання не повідомили, при цьому зазначив, що жодного супротиву представникам ІНФОРМАЦІЯ_3 він не чинив.

Вказав також, що відомості вказані в оскаржуваній постанові про те, що в присутності двох свідків він відмовився отримувати повістку 20 жовтня 2023 року, не відповідають дійсності, оскільки жодних свідків не було, акт про відмову від повістки в його присутності не складався та на ознайомлення йому наданий не був. Вважає незаконним доставлення та утримання його в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки факту вчинення ним адміністративного правопорушення встановлено не було, протокол про адміністративне затримання не складався, права йому роз`яснено не було та копія протоколу йому не вручалася. Відтак вважає, що у в працівників ІНФОРМАЦІЯ_2 не було повноважень проводити його адміністративне затримання.

Позивач також зазначив, що 31 жовтня на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 був направлений адвокатський запит, щодо надання копії рішення ВЛК стосовно придатності його до проходження військової служби станом на жовтень 2023 року та надання копії рішення ВЛК за якою його визнано непридатним для проходження військової служби та знято з військового обліку. Водночас, жодної обґрунтованої відповіді не виконання вказаного адвокатського запиту відповідачем надано не було. Вказане, на думку позивача, свідчить про умисне не надання представнику позивача доказів, які б свідчили про неправомірність та незаконність дій уповноважених осіб ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач вважає, що протокол про адміністративне правопорушення не відповідає вимогам ч. 2 ст. 254 КУпАП, оскільки його було складено уповноваженою посадовою особою за його відсутності пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила таке правопорушення, тобто із пропуском встановленого законом строку. Окрім того наголошує, що розгляд справи проводився без його участі та його не було повідомлено про час та місце розгляду справи. Також, вважає відповідачем при винесенні оскаржуваної постанови від 26 жовтня 2023 року було грубо порушено його право на захист, оскільки не були роз`яснені права позивача. Окрім того дана постанова була винесена одноособово, без дотримання процесуальних норм адміністративного судочинства. Такі дії відповідача, на думку позивача, грубо порушують його права як особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, що в свою чергу є порушенням порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення та є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Водночас позивач просив врахувати, що за відомостями у військовому квитку, який було вилучено у нього працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 , він виключений з військового обліку з 12 червня 2008 року, що також підтверджується штампом у паспорті «невійськовозобов`язаний». Тобто вважає, що у його діях відсутній склад адміністративного правопорушення передбачений ст. 210 КУПАП, оскільки він взагалі не являється військовозобов`язаним. Таким чином, ця постанова не відповідає вимогам ст. 283 КУпАП, оскільки обставини вчинення адміністративного правопорушення, які викладені у постанові, мають встановлюватись на підставі оцінених органом (посадовою особою) доказів, що є допустимими, тобто зібраними у встановленому цим Кодексом порядку. У постанові про адміністративне правопорушення всупереч вимогам ст. 268 КУпАП, відсутні дані й про повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду щодо нього справи. Позивач наголошує на тому, що його не повідомляли про дату та час розгляду матеріалів адміністративної справи. Таким чином, вважає, що дії працівників територіального центру порушують його права та законні інтереси та суперечать принципу невинуватості. Наведені обставини, на думку позивача є свідченням того, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критеріям, встановленим ст. 2 КАС України, та є незаконним і підлягає скасуванню в повному обсязі.

Посилаючись на вказані обставини позивач звернувся до суду з позовом про скасування вказаної постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності та просив стягнути з відповідача судові витрати по оплаті судового збору та витрати за надання правничої допомоги.

Ухвалою судді від 01 грудня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) сторін, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали для подання відзиву на позовну заяву, позивачу визначено строк для подання відповіді на відзив. Копію ухвали надіслано учасникам справи, а відповідачу також копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів (за місцем знаходження). Окрім того, вказаною ухвалою суду було витребувано з ІНФОРМАЦІЯ_2 належним чином засвідчені копії особової справи та військового квитка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Реалізуючи право на подання відзиву, у порядку ст. 162 КАС України, 16 серпня 2023 року представником відповідача начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 надано відзив на позовну заяву, у якому останній вважає, що уповноваженою посадовою особою ІНФОРМАЦІЯ_2 належним чином виявлено та зафіксовано факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 210 КУпАП та розглянуто справу про адміністративне правопорушення. Натомість, позивачем не наведено жодних належних та допустимих, достатніх доказів на спростування позиції відповідача, якою він керувався при притягненні особи до адміністративної відповідальності, вважає позовну заяву надуманою, а викладені в ній обставини такими, що не відповідають дійсності. Відтак просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Узагальнені доводи та заперечення наведені у відзиві представника відповідача зводяться до такого. Так, представник відповідача вказує, що твердження позивача, що в оскаржуваній постанові йому, в зв`язку з не повідомленням відомостей про зміну своїх облікових даних, інкримінується порушення вимог ст. 42 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», не відповідає дійсності, оскільки в оскаржуваній постанові взагалі відсутні посилання цей закон. Також, на думку сторони відповідача не відповідає дійсності твердження ОСОБА_1 про те, що йому ставляться у провину дії, які він вчинив у період з 2008 по 2016 роки. Натомість, згідно вказаної постанови вина ОСОБА_1 полягала у бездіяльності. Так, зміни в сімейному стані та зміна зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 відбулись в наведений період часу, водночас, ОСОБА_1 про ці зміни не повідомляв РТЦК та СП по 26 жовтня 2023 року. Відтак, порушення ним правил військового обліку тривало до цієї дати. Зміна правил військового обліку Постановою КМУ від 30 грудня 2022 року № 1487 не змінила обов`язок військовозобов`язаних повідомляти ІНФОРМАЦІЯ_2 про зміни в сімейному стані та зміну зареєстрованого місця проживання.

Правила військового обліку визначають, які саме персональні дані військовозобов`язаного мають бути надані мобілізаційному підрозділу Збройних Сил самим військовозобов`язаним. Можливість отримання таких відомостей з інших джерел (в тому числі з місця роботи) не звільняє військовозобов`язаного від виконання обов`язків, визначених Правилами. До переліку таких персональних даних належать зміни в сімейному стані військовозобов`язаного та зміна ним місця проживання. Зауважив, що обов`язок повідомляти наведені відомості існував і в 2008 році та не змінювався до 26 жовтня 2023 року - дати виявлення правопорушення.

Представник відповідача також заперечував щодо доводів ОСОБА_1 про те, що останній не був повідомлений про час та місце розгляду справи, наголошує, що час та місце розгляду справи зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення, із яким ОСОБА_1 був ознайомлений особисто в присутності свідків та інших співробітників ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що також мається відеозапис. Час ознайомлення з протоколом йому не обмежували. Протокол про адміністративне правопорушення було складено 26 жовтня 2023 року, а саме коли ОСОБА_1 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 . В зв`язку з тим, що ОСОБА_1 відмовився підписувати протокол, повторно текст протоколу було йому оголошено підполковником ОСОБА_5 в присутності понятих. Вказані обставини, та твердженням представника відповідача можуть бути підтверджені відеозаписом, який не долучається до відзиву для приєднання до матеріалів справи, оскільки відеофіксація проводилась в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 та містить інформацію з обмеженим доступом. Водночас вказав, що даний відеозапис буде надано суду для перегляду стороною відповідача.

Стверджує також, що ОСОБА_1 був присутній під час розгляду відносно нього справи про адміністративне правопорушення начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак відмовився підписувати та отримувати копію постанови, винесену за результатом розгляду справи, про що також мається відповідний відеозапис.

Також представник відповідача вказує, що не відповідають дійсності і доводи ОСОБА_1 про те, що на день складання протоколу про адміністративне правопорушення він був знятий з військового обліку, оскільки відповідно до наказу Міністра оборони України № 118 від 28 лютого 2017 року ОСОБА_1 було повторно взято на військовий облік 11 квітня 2018 року, на підтвердження чого стороною відповідача до відзиву надано копію облікової картки до військового квитка, виданого на ім`я ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, на переконання представника відповідача, ОСОБА_1 було правомірно піддано адміністративному стягненню за неявку 23 жовтня 2023 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 для проходження медичного огляду.

Посилаючись на вказані обставини, представник відповідача вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та невмотивованими, відтак просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Окрім того у поданому відзиві представником відповідача заявлено клопотання про перехід від розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи до загального позовного провадження з метою допиту свідків та перегляду відеозапису подій оформлення протоколу про адміністративне правопорушення.

Ухвалою судді від 18 січня 2024 року частково задоволено клопотання представника та вирішено перейти від розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Позивач правом на надання відповіді на відзив у встановлений ухвалою суду строк не скористався.

24 жовтня 2024 року до суду від представника позивача адвоката Примака В.А. надійшла відповідь на відзив на позовну заяву. Суд констатує, що така подана до суду із пропуском встановленого ухвалою суду строку, при цьому клопотання про поновлення строку для подання відповіді на відзив стороною позивача не заявлено.

Згідно вимог ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Частиною 3 статті 121 КАС України передбачено, що якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, у письмовому провадженні.

Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк (ч.4 ст.121 КАС України).

Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію (частина 5 статті 121 КАС України).

За приписами ч.3 ст.163 КАС України відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом. Суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дасть змогу позивачу підготувати свої пояснення, міркування та аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи - отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу - надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті..

Ухвалою суду від 01 грудня 2023 року, якою було відкрито провадження у даній справі, визначено позивачу п`ятиденний строк для надання відповіді на відзив з дня отримання відзиву. Роз`яснено, що згідно ч. 9 ст. 120 КАС України строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення позовна заява, скарга, інші документи чи матеріали здано на пошту чи передано іншими відповідними засобами зв`язку.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем було направлено відзив позивачу 16 січня 2024 року, що підтверджується квитанцією АТ «Укрпошта» про направлення рекомендованого пріоритетного листа (а.с. 36). Водночас позивач скористався правом на подачу відповіді на відзив лише через 10 місяців після отримання відзиву, при цьому не вказав на обставини, за яких ним істотно пропущено строк для подання відповіді на відзив та не заявив клопотання про поновлення такого строку. Відтак поновлення пропущеного строку для подання відповіді на відзив, поданого вже після його спливу (24 жовтня 2024 року), з точки зору процесуального закону є неможливим.

Враховуючи викладене, оскільки позивачем пропущено строк для подачі відповіді на відзив на позовну заяву, не заявлено клопотання про поновлення цього строку та не надано доказів на підтвердження поважності причин його пропуску, суд дійшов висновку, що відповідь на відзив, подана 24 жовтня 2024 року, підлягає залишенню без розгляду та поверненню позивачу.

В судовому засіданні 08 серпня 2024 року позивач та представник позивача на позові наполягали з підстав, зазначених у ньому.

В подальшому представник позивача адвокат Примак В.А. звернувся до суду із заявою, в якій просить справу розглянути у відсутність сторони позивача, позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити.

Представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений вчасно та належним чином.

Відповідно до ч.3 ст.268 КАС неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що постановою начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 № 486 від 26 жовтня 2023 року у справі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 210 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1600 грн. (а.с.9).

Згідно даної постанови вбачається, що позивач ОСОБА_1 по 26 жовтня 2023 року особисто не повідомив ІНФОРМАЦІЯ_5 про те, що: 07.06.2008 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 ; 03.10.2009 року у нього народився син ОСОБА_6 ; 20.04.2010 року розірвав цей шлюб; 30.01.2016 року знявся з реєстрації місця проживання по АДРЕСА_1 ; 15.03.2016 року зареєстрував місце проживання по АДРЕСА_2 , чим порушив вимоги встановлені абзацом 8 п.1 Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затверджених Постановою КМУ вія 07.12.2016 р №921, пп. 8 п. 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених Постановою КМУ від 30.12.2022 № 1487, згідно яких встановлено, що про зміну цих персональних даних належало особисто повідомити ІНФОРМАЦІЯ_5 в семиденний строк. Таким чином, ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, визначене ч. 2 ст. 210 КУпАП як порушення військовозобов`язаними правил військового обліку, вчинене в особливий період.

Крім того, о 17 год. 45 хв. 20 жовтня 2023 року по АДРЕСА_1 військовослужбовець ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 повідомив ОСОБА_1 про виклик на 9 год. 23 жовтня 2023 року в ІНФОРМАЦІЯ_5 для проходження медичного огляду і вручив повістку. В присутності двох свідків ОСОБА_1 відмовився одержати повістку. 23жовтня 2023 року ОСОБА_1 не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 для проходження медичного огляду, про причини неявки не повідомив; по 26 серпня 2023 року він для проходження медичного огляду в ІНФОРМАЦІЯ_2 не з`являвся, чим порушив обов`язок, визначений пп. 2 п. 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених Постановою КМУ від 30.12.2022 № 1487 - прибувати за викликом районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (повістках), для проходження медичного огляду.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Під час провадження у справах про адміністративні правопорушення, для реалізації даного конституційного принципу, у відповідності до ст.ст.7, 245 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами. Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб. В подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжено відповідними Указами Президента України та діє по даний час.

Поняття «воєнний стан» охоплює особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно з пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, що також передбачено ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, Указом Президента України №69/2022 від 24 лютого 2022 року, оголошено загальну мобілізацію протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом. Указами Президента України строки проведення загальної мобілізації було неодноразово продовжено.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII (зі змінами) мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

В цьому ж Законі визначено поняття «особливий період» як період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, котрий настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно із абзацом одинадцятим статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Верховний Суд у листі від 13.07.2018 р. № 60-1543/0/2-18 повідомив, що особливий період діє в Україні з 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію".

24 лютого 2022 року Указами Президента України № 64/2022 введений в Україні воєнний стан, № 65/2022 в Україні оголошена загальна мобілізація.

Тобто, на дату винесення оскаржуваної постанови в Україні діяв особливий період, який продовжує діяти на даний час.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Нормативно-правовим актом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є, зокрема, Закони України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію та «Про оборону».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Взяттю на військовий облік військовозобов`язаних державними органами, підприємствами, установами та організаціями підлягають громадяни, придатні за станом здоров`я до проходження військової служби в мирний або воєнний час, які не досягли граничного віку перебування в запасі Збройних Сил.

Як стверджує позивач рішенням ВЛК від 12 червня 2008 року він повністю знятий з військового обліку, а відтак у нього був відсутній обов`язок повідомляти відповідний РТЦК та СП про зміну своїх персональних даних, як і обов`язок прибувати до ІНФОРМАЦІЯ_2 за повісткою.

З копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що на стор. 7 паспорту міститься відмітка військомату про те, що він з 12 червня 2008 року є невійськовозобов`язаним (а.с. 12).

Вказане об`єктивно підтверджується копією облікової картки до військового квитка серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 33).

Водночас, із вказаної облікової картки до військового квитка серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 також вбачається, що відповідно до наказу Міністра оборони України № 118 від 28 лютого 2017 року ОСОБА_1 було повторно взято на військовий облік 11 квітня 2018 року (а.с. 33-зворот).

Відтак, слід констатувати, що у період з 12 червня 2008 року по 11 квітня 2018 року позивач ОСОБА_1 був знятий з військового обліку, тобто був невійськовозобов`язаним. Таким чином, у позивача у вказаний період не могло виникнути обов`язку виконувати вимоги встановлені абзацом 8 п.1 Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затверджених Постановою КМУ вія 07.12.2016 р №921, та пп. 8 п. 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених Постановою КМУ від 30.12.2022 № 1487, згідно яких встановлено, що про зміну цих персональних даних належало особисто повідомити ІНФОРМАЦІЯ_5 в семиденний строк.

З наведеного слідує, що позивача неправомірно притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 210 КУпАП. Відтак, постанова про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 в цій частині є неправомірною та підлягає скасуванню.

Окрім того, позивач наголошує, що у вказаний у постанові день та час, а саме 20 жовтня 2023 року близько 17 години 45 хв. біля місця його фактичного проживання в АДРЕСА_1 , військовослужбовцем ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 йому було вручено саме повістку на відправку (бойову повістку) № 00749/3446 з датою прибуття з усіма речами та документами на 01 листопада 2023 року, водночас мови про, те що він повинен пройти повторний медичний огляд взагалі не було та такої повістки він не отримував.

Так, особливості проходження медичного обстеження військовозобов`язаними та резервістами під час мобілізації, на особливий період визначаються Міністерством оборони України спільно з Міністерством охорони здоров`я України.

Відповідно до п.1.1 розділу ІІ Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, що затверджений наказом Міністра оборони України 14.08.2008 № 402 (надалі Положення) медичний огляд проводиться ВЛК з метою визначення придатності, зокрема, до військової служби допризовників, призовників, військовозобов`язаних, резервістів (кандидатів у резервісти).

Відповідно до п.1.4 Розділу ІІ Положення медичний огляд громадян, зазначених у пункті 1.2 розділу I цього Положення та допризовників, проводиться в порядку, визначеному таблицею, відповідно до п.10 якої резервісти, військово-зобов`язані, які призиваються та проходять воєнні навчальні (перевірочні) та спеціальні збори осіб рядового сержантського, старшинського та офіцерського складу; призиваються та проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період проходять медичний огляд у ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_3 , гарнізонні (госпітальні) ВЛК.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про мобілізаційну підготовку га мобілізацію» посадові особи, винні в порушенні законів України та інших нормативно-правових актів з питань мобілізаційної підготовки та мобілізації, а також громадяни за невиконання своїх обов`язків щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації несуть відповідальність згідно із законом.

Також, згідно з п. 22 Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 № 921, призовники і військовозобов`язані, а також посадові особи, винні в порушенні вимог Порядку і Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних несуть відповідальність згідно із законом.

Правилами військового обліку призовників і військовозобов`язаних (далі - Правила) передбачено, що призовники і військовозобов`язані повинні, зокрема: перебувати на військовому обліку за місцем проживання у районних (міських) військових комісаріатах (військовозобов`язані СБУ - у Центральному управлінні або регіональних органах СБУ), за місцем роботи (навчання) на підприємствах, в установах, організаціях, виконавчих органах сільських, селищних та міських рад, а також у разі тимчасового вибуття за межі України за місцем консульського обліку в дипломатичних установах України; прибувати за викликом районних (міських) військових комісаріатів (органів СБУ) на збірні пункти, призовні дільниці у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках або розпорядженнях районних (міських) військових комісаріатів (органів СБУ)) для взяття на військовий облік та визначення призначення на воєнний час, оформлення військово-облікових документів, приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних; проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах згідно з рішеннями комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії районних (міських) військових комісаріатів.

Відповідно до п. 3 Правил, призовники і військовозобов`язані за порушення встановлених пунктами 1 і 2 цього додатка, а також за порушення законодавства про військовий обов`язок і військову службу, про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, умисне псування військово-облікових документів чи втрату їх з необережності, неявку за викликом до районних (міських) військових комісаріатів (органів СБУ) без поважних причин, за несвоєчасне повідомлення обліковому органу, де перебувають на військовому обліку, даних про зміну їх сімейного стану, стану здоров`я (після тривалого лікування хвороби та (або) хвороби, яка спричинила часткову (повну) втрату працездатності), адреси місця проживання (перебування), освіти, місця роботи і посади притягуються до адміністративної відповідальності у порядку, визначеному Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Диспозиція ч. 1 ст. 210 КУпАП (в редакції чинній станом на день винесення оскаржуваної постанови) визначає склад адміністративного правопорушення, який полягає у порушенні призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку. За частиною 2 вказаної статті (в редакції чинній станом на день винесення оскаржуваної постанови) настає відповідальність за повторне протягом року вчинення правопорушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, а також вчинення такого правопорушення в особливий період.

Тобто, зазначена норма носить бланкетний характер, а тому серед ознак суті такого адміністративного правопорушення обов`язково повинно бути посилання на конкретний нормативно-правовий акт, яким встановлюються відповідні правила та якого не дотрималась особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, порушивши тим самим законодавчі приписи.

Як вбачається з оскаржуваної постанови ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що останній у призначений день та час не з`явився для проходження військово-лікарської комісії до ІНФОРМАЦІЯ_2 , чим порушив обов`язок, визначений пп. 2 п. 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених Постановою КМУ від 30.12.2022 року № 1487: прибувати за викликом районних (міських) та територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (повістках), для проходження медичного огляду та вчинив адміністративне правопорушення, визначене ч. 2 ст. 210 КУпАП, як порушення військовозобов`язаними правил військового обліку, вчинене в особливий період. Водночас вказується, що позивач відмовився давати пояснення по суті правопорушення.

Так, в матеріалах справи наявна копія повістки на ім`я ОСОБА_1 про необхідність прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_2 23 жовтня 2023 року о 09 год. 00 хв. за адресою: АДРЕСА_2 . Повістка підписана начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_7 та скріплена відбитком печатки (а.с. 34). Однак у вказаній повістці не міститься інформація про отримання її особисто ОСОБА_1 , або застереження про відмову від її отримання.

На підтвердження факту отримання повістки відповідачем надано акт про відмову від підпису в розписці про отримання повістки, складений 20 жовтня 2023 року військовослужбовцем ОСОБА_4 у присутності двох свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с.35).

Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правилами військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених додатком № 2 до постанови КМУ від 30 грудня 2022 № 1487 не визначено такого обов`язку громадян України, як зокрема, ставити особистий підпис в розписці про отримання повістки.

Зважаючи на окреслені положення, посадові особи відповідача вчинили дії, якими порушили Конституційне особисте немайнове право позивача, в тому числі шляхом складання письмового акту про відмову позивача від підпису в повістці, оскільки такого способу реалізації владних повноважень, як складання акту відмови від підпису повістки, а так само від її отримання, діючим в Україні законодавством - не передбачено.

Згідно копій протоколів про адміністративні правопорушення від 26 жовтня 2023 року при складанні яких, за твердженням сторони відповідача, був безпосередньо присутній позивач, йому було роз`яснено його право користуватися правами та обов`язками, передбаченими ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, однак останній від підпису в протоколі та дачі пояснень в присутності двох свідків відмовився.

Водночас вказаний протокол про адміністративне правопорушення відомостей щодо повідомлення позивача про час і місце розгляду адміністративної справи не містить.

Отже позивачу, як особі, що притягується до адміністративної відповідальності, не було повідомлено про дату і місце розгляду адміністративної справи, не було роз`яснено її права та обов`язки, у тому числі право на захист, й відповідно не надано можливості заявити клопотання та надати пояснення, що є грубим порушенням вимог закону.

Окрім того, у поданому відзиві стороною відповідача стверджувалось, що факт безпосередньої присутності ОСОБА_1 під час складання відносно нього протоколів про адміністративні правопорушення та під час розгляду відносно нього справи про адміністративне правопорушення начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 , може бути підтверджено відповідним відеозаписом. Однак вказаний доказ стороною відповідача наданий не був, відтак суд позбавлений можливості надати оцінку означеним доводам сторони відповідача.

Таким чином, недотримання відповідачем процедурних приписів законодавства України про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачених ст. ст. 278, 279 КУпАП, тягне недоведеність з боку суб`єкта владних повноважень правомірності оскаржуваної за цим позовом постанови з огляду на ненадання доказів, які б у достатній мірі і беззаперечно свідчили про вчинення позивачем адміністративного правопорушення та є підставою для скасування постанови, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до вимог статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Згідно ст.251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган чи посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото-і кінозйомки, відеозапису, а також іншими документами.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Це означає, що ця норма Закону встановлює презумпцію вини суб`єкта владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржуються, а повідомлені позивачем обставини справи відповідають дійсності, доки відповідач їх не спростує.

Отже, в адміністративних справах щодо оскарження рішень та дій суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його вини. Така презумпція вини покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, оскаржувана постанова не відповідає вимогам ст. 283 КУпАП, оскільки обставини вчинення адміністративного правопорушення, які викладені у постанові, мають встановлюватись на підставі оцінених органом (посадовою особою) доказів, що є допустимими, тобто зібраними у встановленому цим Кодексом порядку.

У постанові про адміністративне правопорушення всупереч вимогам ст. 268 КУпАП, відсутні дані й про повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду щодо нього справи.

Повноваження адміністративного суду у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності, визначені ст. 286 КАС України.

Частиною 3 ст. 286 КАС України передбачено вичерпний перелік рішень які має право прийняти місцевий загальний суд як адміністративний за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, а саме: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Враховуючи, що відповідачем не надано доказів на підтвердження законності та обґрунтованості оскаржуваної постанови, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскаржувану постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 слід скасувати, а провадження у справі закрити.

Питання стягнення судових витрат суд вирішує наступним чином.

Частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно зі статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відтак, у стягненні судових витрат за надання правничої допомоги суд вважає за необхідне відмовити, оскільки необхідність їх стягнення не підтверджена належними, достатніми та допустимими доказами.

Також, позивачем при подачі позову сплачено судовий збір у розмірі 536,80 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 139 КАС України, стягненню за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 536,80 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 72-77, 90, 241-243, 245, 246, 250, 295-297, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності № 486 від 26 жовтня 2023 року - задовольнити.

Скасувати постанову за справою про адміністративне правопорушення № 486 від 26 жовтня 2023 року, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч. 2 ст. 210 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 1600 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 (вісімдесят) коп. в рахунок відшкодування судових витрат по сплаті судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 29 жовтня 2024 року.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_6 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 .

Головуючий: Ю. В. Крива