Справа № 200/5353/24
Суддя: Зеленов А.С.
Дата ухвалення: 2024-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2024 року Справа№200/5353/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зеленова А.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (, місцезнаходження: вул. Герасима Кондратьєва, 28, м. Суми, 40003) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Донецького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, в якому позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.12.2022 по 21.06.2023 включно;

зобов`язати Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.12.2022 по 21.06.2023 в сумі 129 977,76 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що з 08.02.1999 по 27.12.2019 включно він перебував у трудових відносинах з Головним територіальним управлінням юстиції у Донецькій області, а з 28.12.2019 по 20.12.2022 включно перебував у трудових відносинах зі Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Харків).

Оскільки при звільненні з роботи Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) не виплатило позивачу компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 08.02.1999 по 27.12.2019 та недорахувало суму відпускних за 2019 рік у розмірі 4046,59 грн., позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11.05.2023 по справі №200/195/23 позовні вимоги задоволено. Визнано протиправними дії Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку за період роботи з 08 лютого 1999 року по 27 грудня 2019 року та суми не донарахованих відпускних за період 2019 року. Стягнуто зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 08 лютого 1999 року по 27 грудня 2019 року у сумі 20 618, 25 грн. Стягнуто зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 недонараховані відпускні за період 2019 року у сумі 4 046, 59 грн.

На виконання зазначеного рішення відповідач 17.07.2024 нарахував та виплатив позивачу недонараховані відпускні за період 2019 року у сумі 3 257, 51 грн. та компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 08 лютого 1999 року по 27 грудня 2019 року у сумі 16 597, 69 грн.

На думку позивача, Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції протиправно не нарахована і не виплачена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позивач вважає, що внаслідок тривалої затримки з боку відповідача остаточного розрахунку з ним після звільнення він має право на отримання відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, за весь час такої затримки та просить суд позов задовольнити.

У строк встановлений судом, засобами електронного зв`язку Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції надано до суду відзив на адміністративний позов, в якому відповідач заперечив проти задоволення заявлених вимог позивача. Свою позицію відповідач вмотивовував тим, що оскільки, позовні вимоги обумовлені стягненням грошових коштів за несвоєчасно виплачену компенсацію за невикористані відпустки та недоплачених сум відпускних, а не у зв`язку з несвоєчасною виплатою йому заробітної плати при звільненні, то стягнення з роботодавця Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в даному випадку не підлягає.

Також зазначає, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні перевищує суму виплачених позивачу коштів. Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 716/9584/15-ц, а також на практику Верховного Суду, звертає увагу на непропорційність розмірів компенсації за затримку виплат та суму виплачених позивачу коштів.

Враховуючи наведене, просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 19.08.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №200/5353/24.

Відповідач скористався правом на подання відзиву відповідно до статті 162 КАС України.

Позивач не скористався правом на подання відповіді на відзив відповідно до статті 163 КАС України.

У період з 03.10.2024 по 04.10.2024 включно суддя Донецького окружного адміністративного суду Зеленов А.С. перебував у щорічній відпустці.

Згідно з пунктом 10 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частиною 4 статті 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Відповідно до частини 1 статті 258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , у період з 08.02.1999 по 27.12.2019 включно перебував у трудових відносинах з Головним територіальним управлінням юстиції у Донецькій області, а з 28.12.2019 по 20.12.2022 включно перебував у трудових відносинах зі Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Харків).

Наказом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 12.12.2022 № 6227/к ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста сектору судової та міжнародного співробітництва у Донецькій області Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 20.12.2022, скоротивши термін попередження про звільнення, відповідно до пункту 1 частини 1 абзацу третього частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з реорганізацією Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) шляхом приєднання до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) з перейменуванням у Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції.

Цим наказом також прийнято рішення про виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 28.12.2019 по 27.12.2022 у кількості 05 календарних днів, за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 28.12.2021 по 20.12.2022 у кількості 14 календарних днів, за використану додаткову відпустку за стаж державної служби за 2022 рік у кількості 15 календарних днів. Крім того, вирішено виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, відповідно до пункту 4 статті 87 закону України «Про державну службу».

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11.05.2023 у справі №200/195/23, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 16.10.2023, позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (, 40003, Сумська обл., м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, буд. 28) про визнання дій протиправними та стягнення заборгованості задоволено у повному обсязі.

Визнано протиправними дії Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку за період роботи з 08 лютого 1999 року по 27 грудня 2019 року та суми не донарахованих відпускних за період 2019 року.

Стягнуто зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 08 лютого 1999 року по 27 грудня 2019 року у сумі 20 618, 25 грн (двадцять тисяч шістсот вісімнадцять гривень двадцять п`ять копійок).

Стягнуто зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 недонараховані відпускні за період 2019 року у сумі 4 046, 59 грн (чотири тисячі сорок шість гривень п`ятдесят дев`ять копійок).

17.07.2024 було здійснено безспірне недонарахованих відпускних за період 2019 року згідно виконавчого листа Донецького окружного адміністративного суду №200/195/23 у сумі 3 257, 51 грн. та компенсації за невикористану відпустку за період з 08.02.1999 по 27.12.2019 згідно виконавчого листа Донецького окружного адміністративного суду №200/195/23, що вбачається з виписки з банківського рахунку та визнається сторонами по справі.

Будучи не згодним із тим, що при сплаті (перерахуванні) відповідачем 17.07.2024 визначеної рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11.05.2023 у справі № 200/195/23 компенсації за невикористану відпустку за період роботи з 08 лютого 1999 року по 27 грудня 2019 року та суми не донарахованих відпускних за період 2019 року йому не було нараховано та виплачено середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно з приписами частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи мають діяти в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ч. 1 ст. 3 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII Про державну службу (далі Закон № 889) установлено, що цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 3 Закону № 889 дія цього Закону поширюється на державних службовців інших державних органів.

Згідно з ч. 1 ст. 41 Закону № 889 державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:

1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення;

2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Згідно з п. 5 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) підставами припинення трудового договору є переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду.

Ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Ст. 57 Закону № 889 передбачено, що державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Відповідно до ст. 59 Закону № 889 щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.

Ч. 1 ст. 83 КЗпП України установлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 24 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР Про відпустки (далі Закон № 504/96-ВР).

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні визначає ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів ст. ст. 94, 116, 117 КЗпП України і ст. ст. 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР Про оплату праці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у ст.ст. 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Матеріалами справи підтверджено та заперечується сторонами, що при звільненні ОСОБА_1 не був проведений повний розрахунок.

Отже, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України.

На підставі викладеного суд не приймає доводи відповідача щодо відсутності у даному випадку підстав для стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, приписами ч. 1 ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України (в редакції чинній на момент звільнення позивача) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012, за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України в цій справі пов`язане з несвоєчасною виплатою позивачу (у зв`язку зі звільненням) компенсації за невикористану відпустку та недонараховананих відпускних.

Так, судом встановлено, що позивач звільнений 20.12.2022, тоді як остаточний розрахунок з ним було проведено лише 17.07.2024.

Наведене дає підстави для висновку, що відповідач не дотримався обов`язку виплатити позивачу при звільненні всі належні йому суми.

Отже, за встановлених обставин справи до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини першої статті 117 КЗпП України, згідно з якою на відповідача покладається відповідальність у вигляді обов`язку виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

У постанові від 13.05.2020 у справі №810/451/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Вирішуючи питання розміру середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує наступне.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Абзацом 3 п. 3 розділу ІІІ Порядку №100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Підпунктом «б» п. 4 розділу ІІІ Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Відповідно до п. 5 розділу VI Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Як встановлено п. 8 розділу VI Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до розрахункового листа за жовтень 2022 року позивачу нараховувалася та виплачувалася заробітна плата у розмірі 19956,00 грн.

Відповідно до розрахункового листа за листопад 2022 року позивачу нараховувалася та виплачувалася заробітна плата у розмірі 22385,20 грн.

Кількість робочих днів ОСОБА_1 у період жовтень-листопад 2022 року становила 43 дні.

Таким чином, розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 середньоденна заробітна плата за останні два календарні місяці перед звільненням складає: 984,68 грн. (19 956,00 грн + 22 385,20 грн) / 43 дні.

Відповідно до ст.117 КЗпП України (у редакції Закону №2352-ІХ) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, відповідно до ст.117 КЗпП України час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьома місяцями.

З урахуванням цієї норми, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, починаючи з 21.12.2022 (наступний день після звільнення), проте не більш як за шість місяців, тобто по 21.06.2023.

Період затримки розрахунку з позивачем з 21.12.2022 по 21.06.2023 складає 131 робочий день.

Отже, враховуючи викладене, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.12.2022 по 21.06.2023 становить: 128993,08 грн. (984,68 грн х 131 день).

Водночас суд зазначає, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу, що у постанові від 20.06.2024 у справі №120/10686/22 Верховний Суд зауважив, що фактично зміст частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України із набранням чинності Законом України № 2352-IX не змінився, а лише доповнився формулюванням «але не більше як за шість місяців». Отже, обмеживши з 19.07.2022 шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець як і в попередній редакції норми частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, не передбачав можливості зменшення його розміру. Протилежний підхід був сформований правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду з урахуванням її висновків про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності. У згаданих рішеннях суду касаційної інстанції критерій періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості був лише одним з принаймні чотирьох інших. Разом з тим, такі критерії як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; причини тривалості невиплати заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні фактично не скасовані та/або змінені, починаючи з 19.07.2022.

Крім того, чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19. Для застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно з`ясувати загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат для вирахування проценту, що складає грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у співвідношенні до загальної суми, що слугує підставою для застосування такого ж проценту середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від загальної її суми, який буде визначений належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача, виходячи з принципу пропорційності (постанова Верховного Суду від 31.03.2021 у справі №120/2617/20-а).

Викладене, за позицією Верховного Суду у справі №120/10686/22, не дає підстави вважати неможливим, з огляду на приписи частини п`ятої статті 242 КАС України, застосування сформульованих Великою Палатою Верховного Суду правових позицій щодо застосування приписів статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України №2352-IX.

Аналогічний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 26.06.2024 у справі №520/9192/22.

Суд зазначає, що враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 в справі №755/10947/17, відповідно до якої під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, врахуванню в межах даної справи підлягають наведені вище правові позиції Верховного Суду щодо можливості застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, як в редакції до 19.07.2022, так і в редакції після 19.07.2022.

З урахуванням приписів частини п`ятої статті 242 КАС України, суд вважає за необхідне врахувати наведені вище правові позиції Верховного Суду (Великої Палати Верховного Суду) та застосувати в даній справі критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи з середнього заробітку за час затримки належних при звільненні виплат, з огляду на таке.

Так, відповідно до принципу співмірності, розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не може в рази перевищувати розмір виплат, які не сплатив роботодавець працівнику при звільненні.

Як вбачається із розрахункового листа за грудень 2022 року, позивачу при звільненні були виплачені кошти в сумі 74181,41 грн.

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11.05.2023 по справі №200/195/23 17.07.2024 ОСОБА_1 було виплачено кошти у сумі 19855,20 грн. (3257,51 грн.+16597,69 грн).

Отже, загальна сума, що підлягала виплаті при звільненні, становить 94036,61 грн (74181,41 грн. + 19855,20 грн.), що дорівнює 100 %.

Частка компенсації та відпускних від належних позивачу, як звільненому працівникові, сум становить 21,11 % (19855,20 грн х 100% : 94036,61 грн).

Розмір середнього заробітку позивача за весь час затримки розрахунку становить: 128993,08 грн, отже 21,11 % від цієї суми становить 27230,44 грн.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 27230,44 грн.

З урахуванням встановлених у справі фактичних обставин, наведених вище норм законодавства та правових висновків Верховного Суду, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є прийняття судом рішення про часткове задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльності Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.12.2022 по 21.06.2023 включно; зобов`язання Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.12.2022 по 21.06.2023 в сумі 27230,44 грн.

Згідно з частиною 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше, як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Позивачем сплачено судовий збір в сумі 1039,90 грн, що підтверджується наявною у матеріалах справи платіжною інструкцією.

Позовна заява подана через підсистему «Електронний Суд».

Згідно з положеннями ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно із ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.8 ст.139 КАС України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Отже, враховуючи викладене, суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судового збору в сумі 1039,90 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 5-10, 72-90, 139, 242-246, 205, 250, 255, 257-263, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.12.2022 по 21.06.2023 включно.

Зобов`язати Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.12.2022 по 21.06.2023 в сумі 27 230,44 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (, місцезнаходження: вул. Герасима Кондратьєва, 28, м. Суми, 40003) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1039 (одна тисяча тридцять дев`ять) гривень 90 копійок.

Рішення прийнято в нарадчій кімнаті в порядку спрощеного провадження 25.10.2024.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду.

Повідомити сторін, що заяви по суті справи, заяви з процесуальних питань, клопотання, пояснення, додаткові письмові докази, висновки експертів, можуть бути ними подані в електронному вигляді на електронну пошту суду або через особистий кабінет в системі Електронний суд.

Направлення даного рішення суду здійснювати шляхом електронного листування на електронні адреси учасників справи.

Суддя А.С. Зеленов