Справа № 480/9274/23
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2024-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2024 р. Справа № 480/9274/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Русанової В.Б. , Курило Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.06.2024, головуючий суддя І інстанції: О.О. Осіпова, м. Суми, повний текст складено 18.06.24 у справі № 480/9274/23

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом також позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі за текстом також відповідачі), у якому, з урахуванням уточнень, просила:

1) визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області «Про відмову в проведенні перерахунку пенсії» від 16.08.2023 за № 89;

2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з 08 серпня 2023 року призначити та виплатити позивачці пенсію державного службовця у розмірі 60% заробітної плати, зазначеної в довідках виконавчого комітету Конотопської міської ради № 18 від 08.08.2023 та № 19 від 08.08.2023 відповідно до статті 37 частини 1 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ та пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, із урахуванням раніше виплачених сум.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 18 червня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області «Про відмову в проведенні перерахунку пенсії» від 16.08.2023 за № 89.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до стажу державної служби ОСОБА_1 період її роботи в органах місцевого самоврядування з 31.07.2001 до 02.06.2014 у виконавчому комітеті Конотопської міської ради.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 з 08.08.2023 пенсію згідно із Законом України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору пропорційно частині задоволених позовних вимог у розмірі 536 грн 80 коп.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області оскаржило його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не взяв до уваги приписи чинного законодавства, якими керувалося Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, приймаючи спірне рішення.

За результатами апеляційного розгляду відповідач просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Від позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з дослідженням усіх доказів та встановленням усіх обставин у справі. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також КАС України) суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в Сумській області як отримувач пенсії за віком.

08.08.2023 ОСОБА_1 подала заяву до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про призначення їй пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», оскільки в період з 02.02.1994 до 02.06.2014 вона обіймала посаду державного службовця, що підтверджується записами в трудовій книжці.

Листом ГУ ПФУ в Сумській області позивачці надіслано копію рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за №89 від 16.08.2023, яким їй було відмовлено в проведені перерахунку пенсії, оскільки стаж державної служби станом на 01.05.2016 складає 7 років 5 місяців 29 днів замість необхідного не менше 20 років.

Позивачка, уважаючи таку відмову неправомірною, звернулася до суду з позовом у цій справі.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, зважаючи на те, що на час звернення до відповідача із заявою про переведення на пенсію згідно із Законом № 3723-XII ОСОБА_1 досягла 60-річного віку, на день набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ (на 01.05.2016) мала понад 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців та в органах місцевого самоврядування (7 років 5 місяців самостійно врахованих відповідачем за період з 02.02.1994 до 30.07.2001 та понад 13 років 10 місяців за період з 31.07.2001 до 02.06.2014, безпідставно неврахований відповідачем у стаж державної служби позивачки) та мала страховий стаж понад 35 років, дійшов висновку, що позивачка набула право на призначення пенсії відповідно до положень Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Виходячи з положень вказаної норми законодавства, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи у цій частині, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ч.1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Згідно із преамбулою Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 за № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно з ч.1 ст.10 Закону № 1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України від 16.12.1993 за № 3723-ХІІ Про державну службу на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини першої статті 28 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Аналіз цієї норми дає підстави дійти висновку про те, що необхідною умовою для наявності у осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, права на пенсію відповідно до згаданої статті є досягнення такими особами певного віку та наявність страхового стажу, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Водночас зазначений вік визначається статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Тобто до 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом України Про державну службу від 10.12.2015 №889-VІІІ) право на пенсію державного службовця мали особи, які:

а) досягли певного віку (62 роки для чоловіків, 60 років для жінок) та мають передбачений законодавством страховий стаж;

б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Після 01.05.2016 відповідно до статті 90 Закону України від 10.12.2015 №889-VІІІ "Про державну службу" пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Разом з цим законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 за № 3723-ХІІ.

Так, відповідно до пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10.12.2015 № 889-VІІІ "Про державну службу", державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Попереднього Закону та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10.12.2015 за № 889-VІІІ "Про державну службу", для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статті 25 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України від 10.12.2015 за № 889-VІІІ "Про державну службу" передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 1 травня 2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 №3723-ХІІ "Про державну службу", але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Водночас для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, стаття 37 Закону України від 16.12.1993 за №3723-ХІІ "Про державну службу" передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.

Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 за № 3723-ХІІ "Про державну службу" після 01.05.2016 є необхідність дотримання сукупності вимог, визначених частиною 1 статті 37 Закону України від 16.12.1993 за м№ 3723-ХІІ "Про державну службу" і Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України від 10.12.2015 за №889-VІІІ "Про державну службу", а саме: щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Отже, після 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом України від 10.12.2015 за №889-VІІІ "Про державну службу") зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону України від 16.12.1993 за №3723-ХІІ Про державну службу лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10.12.2015 за №889-VІІІ "Про державну службу" та мають передбачені частиною першою статті 37 Закону України від 16.12.1993 за № 3723-ХІІ "Про державну службу" вік і страховий стаж.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією щодо застосування зазначених норм матеріального права сформованою у зразковому рішенні Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 822/524/18 та у постановах Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 676/4235/17, від 19.03.2019 у справі № 466/5138/17.

Матеріалами справи підтверджено, що згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 06.08.1978 року (записи №10 - №23) позивачка працювала, зокрема на таких посадах та в таких органах:

- 02.02.1994 заступником голови виконавчого комітету Конотопської міської ради за переведенням із арматурного заводу;

- 01.03.1994 присвоєно восьмий ранг державного службовця;

- 29.12.1994 прийняла присягу державного службовця;

- 02.02.1998 присвоєно сьомий ранг державного службовця;

- 28.04.1998 затверджена заступником міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради;

- 31.07.2001 прийняла присягу посадової особи місцевого самоврядування, присвоєно сьомий ранг посадової особи місцевого самоврядування в межах 4 категорії посад, визначених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування»;

- 16.04.2002 затверджена керуючим справами виконавчого комітету;

- 05.12.2003 затверджена заступником міського голови з питань діяльності виконавчих органів влади;

- 12.04.2006 звільнена у зв`язку із закінченням строку повноважень виконавчого комітету міської ради, ч.1 ст.51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»;

- 12.04.2006 затверджена заступником міського голови з питання діяльності виконавчих органів;

- 17.11.2010 звільнена у зв`язку із закінченням строку повноважень виконавчого комітету міської ради, ч.1 ст.50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»;

- 18.11.2010 затверджена заступником міського голови з питання діяльності виконавчих органів;

- 02.06.2014 звільнена із займаної посади у зв`язку із закінченням строку повноважень виконавчого комітету міської ради, ч.1 ст.51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Пенсійним органом зараховано позивачці до стажу державної служби 7 років 5 місяців, тобто стаж роботи з 02.02.1994 до 30.07.2001, коли позивачка прийняла присягу посадової особи місцевого самоврядування та їй було присвоєно сьомий ранг посадової особи місцевого самоврядування в межах 4 категорії посад, визначених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» (а.с.43).

Стаж роботи позивачки з 31.07.2001 до 02.06.2024 до стажу державної служби відповідачем не зараховано, оскільки за позицією останнього основним критерієм, який визначає підстави для зарахування того чи іншого періоду роботи особи на посаді державного службовця до стажу, який дає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ, є встановлення за займаною посадою відповідного рангу.

З цього приводу колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 18 ст. 37 Закону № 3723-XII період роботи посадових осіб в органах державної податкової та митної служб на посадах, на яких відповідно до закону присвоювалися спеціальні та/або персональні звання, зараховується до стажу державної служби, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII передбачено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 283 від 03.05.1994 (чинним до 01.05.2016, тобто в період проходження позивачкою служби в органах податкової служби), визначались посади і органи, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби.

Отже, у спірних правовідносинах слід керуватися Порядком №283.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 10 травня 2018 року у справі №351/1792/17 та від 10 квітня 2019 року у справі №607/2474/17.

Згідно з приписами пункту 2 цього Порядку до стажу державної служби зараховується робота (служба): на посадах державних службовців у державних органах, передбачених у статті 25 Закону України "Про державну службу", а також на посадах, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад державних службовців; на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів; на посадах керівних працівників і спеціалістів державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР згідно з додатком.

Абзацом 6 ст.14 Закону № 2493-ІІІ передбачено, зокрема, четверту категорію посад посади голів постійних комісій з питань бюджету обласних, Київської та Севастопольської міських рад (у разі коли вони працюють у раді на постійній основі), керівників управлінь і відділів виконавчого апарату обласних, Севастопольської міської та секретаріату Київської міської рад, секретарів міських (міст обласного і республіканського в Автономній Республіці Крим значення) рад, заступників міських (міст обласного і республіканського в Автономній Республіці Крим значення) голів з питань діяльності виконавчих органів ради, керуючих справами (секретарів) виконавчих комітетів, директорів, перших заступників, заступників директорів департаментів міських (міст обласного і республіканського в Автономній Республіці Крим значення) рад, міських (міст районного значення) голів, селищних і сільських голів, посади заступників голів районних рад.

Водночас відповідно до ч.7 ст.21 Закону № 2493-ІІІ, в редакції, чинній до 01.10.2017, пенсійне забезпечення посадових осіб місцевого самоврядування, які мають стаж служби в органах місцевого самоврядування та/або державної служби не менше 10 років, здійснюється у порядку, визначеному законодавством України про державну службу.

Відповідно до п.2 розділу VІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2493-ІІІ дія Закону України «Про державну службу» поширюється на органи і посадових осіб місцевого самоврядування в частині, що не суперечить Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», цьому Закону та іншим законам України, що регулюють діяльність місцевого самоврядування. За посадовими особами місцевого самоврядування, посади яких на момент набрання чинності цим Законом було віднесено до відповідних категорій та яким присвоєно ранг згідно з пунктом 5 розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», зберігається така сама категорія та присвоюється такий самий ранг з додержанням вимог цього Закону.

За умовами п.3 розділу VІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2493-ІІІ із набранням чинності цим Законом посадовим особам органів місцевого самоврядування присвоюються ранги на рівні тих, які вони мали відповідно до Закону України «Про державну службу».

Аналізуючи наведені норми, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідно до п. 6 Порядку № 229 та п. 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом № 889-VIIІ, тобто до 01.05.2016, обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством, тобто відповідно до Порядку № 283, який також діяв до набрання чинності Законом України «Про державну службу» № 889-VIII, при обчисленні стажу державної служби позивачки за період з 31.07.2001 до 02.06.2014 застосовуються саме приписи п.2 Порядку №283, з урахуванням яких такий період роботи, зважаючи, що протягом нього позивачка обіймала різні посади в органі місцевого самоврядування, передбачених у ст.14 Закону №2493-ІІІ, підлягає зарахуванню до стажу державної служби позивачки.

З огляду на зазначене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що період роботи позивачки з 31.07.2001 до 02.06.2014 на посадах в органі місцевого самоврядування, що становить понад 10 років, відповідачем незаконно не враховано у стаж її державної служби.

Водночас, зважаючи на те, що на час звернення до відповідача із заявою про переведення на пенсію згідно із Законом №3723-XII ОСОБА_1 досягла 60-річного віку, на день набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ (на 01.05.2016) мала понад 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців та в органах місцевого самоврядування (7 років 5 місяців самостійно врахованих відповідачем за період з 02.02.1994 до 30.07.2001 та понад 13 років 10 місяців за період з 31.07.2001 до 02.06.2014, безпідставно неврахований відповідачем у стаж державної служби позивачки) та мала страховий стаж понад 35 років, висновок суду першої інстанції про те, що позивачка набула право на призначення пенсії відповідно до положень Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ, є обґрунтованим і законним.

Отже, маючи станом на 1 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ) стаж державної служби понад 20 років, ОСОБА_1 зберегла за собою після 1 травня 2016 року право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ, оскільки також має передбачені частиною 1 статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ вік і страховий стаж.

З огляду на зазначене колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 16.08.2023 за №89, яким позивачці відмовлено в проведенні перерахунку пенсії, призначеної відповідно до №1058-IV, на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу», є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині - задоволенню.

Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені Законом України "Про пенсійне забезпечення" та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Водночас під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Такий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 227/3208/16-а.

Згідно зі статтею 90 Закону №889-VIII пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Частинами першою та другою статті 10 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (надалі - Закон № 1058-IV) передбачено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.

Згідно з ч. 3 ст. 45 Закону №1058-IV переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Обираючи належний та ефективний спосіб захисту прав позивачки, суд першої інстанції правомірно вийшов за межі позовних вимог та зобов`язав відповідача зарахувати до стажу державної служби позивачки період її роботи в органах місцевого самоврядування з 31.07.2001 до 02.06.2014 у виконавчому комітеті Конотопської міської ради, оскільки, як установлено судом, цей період відповідно до приписів п.6 Порядку № 229, п.8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII та п.2 Порядку № 283 підлягає зарахуванню до стажу державної служби позивачки.

Разом з цим, оскільки спірним рішенням відповідача було протиправно відмовлено позивачці у переведенні з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону №1058-IV, на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу», лише через недостатність, на думку відповідача, у позивача станом на 01.05.2016 необхідного стажу державної служби, проте судовим розглядом установлено, що ОСОБА_1 на час звернення до відповідача із заявою про переведення на пенсію згідно із Законом №3723-XII досягла 60-річного віку, на день набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ, тобто на 01.05.2016, мала необхідний стаж державної служби - понад 20 років (7 років 5 місяців самостійно врахованих відповідачем за період з 02.02.1994 до 30.07.2001 та 13 років 10 місяців за період з 31.07.2001 до 02.06.2014, безпідставно неврахований відповідачем у стаж державної служби позивачки, які суд зобов`язав зарахувати до такого стажу) та мала страховий стаж понад 35 років, тобто позивачка набула право на призначення пенсії відповідно до положень Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у спірних правовідносинах у пенсійного органу відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень і єдиним варіантом поведінки пенсійного органу у цьому випадку є саме призначення позивачці пенсії згідно із Законом України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ на підставі її заяви від 08.08.2023.

Колегія суддів звертає увагу, що позивачка має право на призначення пенсії державного службовця саме відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ, а не згідно із Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ, оскільки за встановленими обставинами справи позивачка, маючи станом на 1 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ) стаж державної служби понад 20 років, зберегла за собою після 1 травня 2016 року право на призначення пенсії державного службовця саме відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ, адже також має передбачені частиною 1 статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ вік і страховий стаж.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків, якими мотивоване рішення суду першої інстанції, та не дають підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими, а застосування судом норм матеріального права - неправильним.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на результати апеляційного розгляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.06.2024 у справі № 480/9274/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді В.Б. Русанова Л.В. Курило