Справа № 420/4008/24
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/4008/24

Головуючий І інстанції: Юхтенко Л.Р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Скрипченка В.О., Турецької І.О.

за участю секретаря - Брижкіної І.О., представника відповідача Скрипка О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2024 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 08.08.2024р.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

07.02.2023р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення заступника начальника головного оперативно-розшукового відділу майора ОСОБА_2 , що було оголошено усно, про накладення на нього дисциплінарного стягнення у вигляді «догани»;

- визнати протиправним і скасувати наказ в.о. начальника Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_3 від 12.11.2023р. №643-ОС (п.2) про виплату щомісячної премії у листопаді 2023р., в частині накладення дисциплінарного стягнення у вигляді «догани» та позбавлення премії частково на 90% від встановленого розміру за наявність дисциплінарного стягнення «догана», накладеного заступником начальника головного оперативно-розшукового відділу 08.11.2023р. за невиконання в повному обсязі посадових обов`язків, на підставі службової записки від 09.11.2023р. №5/26646/23-Вн;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому недоотриману премію за листопад 2023р.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що спірні рішення про притягнення його до дисциплінарної відповідальності у вигляді «догани» та позбавлення його щомісячної премії (на 90% від встановленого розміру) є неправомірними та безпідставними, оскільки вони ґрунтуються на необґрунтованих та помилкових висновках відповідача щодо не виконання ним в повному обсязі його посадових обов`язків, що призвело до не володіння обстановкою на ділянці відповідальності та неспроможності надати інформацію, що відповідає дійсності, по суті поставлених питань. Однак, як зазначає позивач, 08.11.2023р. він не розмовляв з керівництвом щодо вищевказаних питань, зазначених в оскаржуваному наказі. Так, до наказу у якості додатку не надано будь-яку інформацію у вигляді повідомлень або ж телефонограми, що могли б підтвердити або спростувати спірні події.

Представник відповідача, у свою чергу, надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги категорично не визнав та просив або відмовити у їх задоволенні, або залишити даний позов без розгляду у зв`язку із пропуском позивачем встановленого законом строку на оскарження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2024 року (ухваленим у відкритому судовому засіданні) у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції, позивач 09.09.2024р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неповного з`ясування обставин справи, у зв`язку з чим просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31.07.2024р. та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

17.09.2024р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.09.2024р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні за участю сторін на 16.10.2024р.

Позивач (апелянт) та його представник у судове засідання не з`явилися з невідомих причин, втім подали заяву про розгляд справи за їх відсутності, підтримавши доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача в судовому засіданні суду 2-ї інстанції апеляційну скаргу позивача не визнав та мотивовано наполягав на залишенні її без задоволення, а рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Відповідно до ч.2 ст.313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду 1-ї інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, виступи сторін, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивач - майор ОСОБА_1 з 05.08.2011р. є військовослужбовцем та до 28.12.2023р. проходив військову службу ІНФОРМАЦІЯ_2 на посаді начальника прикордонного оперативно-розшукового відділу (місце дислокації АДРЕСА_1 ).

23.12.2022р. наказом ІНФОРМАЦІЯ_2 за №1156-АГ (гриф) затверджено посадову інструкцію (функціональні обов`язки) начальника прикордонного оперативно-розшукового відділу (з окремим місцем дислокації) головного оперативно-розшукового відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 , якою визначено права та обов`язки позивача на даній посаді.

Згідно з наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Держприкордонслужби від 28.12.2023р. №802-ОС, майор ОСОБА_1 (П-007768) був зарахований у списки особового складу та на всі види забезпечення та призначений на посаду заступника начальника відділу кримінального аналізу головного оперативного-розшукового відділу.

08.11.2023р. майору ОСОБА_1 за порушення вимог ст.ст.11,16,30 «Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України», а саме, за невиконання в повному обсязі посадових обов`язків затверджених наказом начальника НОМЕР_3 прикордонного загону від 23.12.2022р. №1156-АГ(гриф), що призвело до не володіння обстановкою на ділянці відповідальності, яка склалась, та неспроможності надати ним інформацію, що відповідає дійсності, по суті поставлених запитань, майором ОСОБА_2 (усно, по телефону) було оголошено дисциплінарне стягнення у вигляді «догани».

09.11.2023 року на адресу заступника начальника відділу - начальника відділення проходження служби особовим складом відділу кадрів ОСОБА_4 було подано службову записку за підписом заступника начальника головного оперативного-розшукового відділу майора ОСОБА_2 щодо оголошення ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення, для врахування та, відповідно, внесення змін до службової картки вказаного військовослужбовця.

Одночасно, на адресу в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 полковнику ОСОБА_3 було подано службову записку про позбавлення майора ОСОБА_1 премії в розмірі 90% за листопад 2023р., у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення у вигляді «догани» за порушення вимог ст.ст.11,16 та 30 «Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України» та невиконання в повному обсязі службових обов`язків.

У відповідності до листа заступника начальника головного оперативно-розшукового відділу від 15.11.2023р. майора ОСОБА_1 позбавлено 90% премії за листопад, у зв`язку з накладенням на нього 08.11.2023р. дисциплінарного стягнення у вигляді «догани».

Не погоджуючись з правомірністю та обґрунтованістю винесенних відповідачем спірних наказів, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, як наслідок, відсутності належних і достатніх підстав для їх задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст.65 Конституції України, громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відносини між Державою в особі її компетентних органів (посадових осіб та службових осіб) та громадянами, що складаються з приводу проходження військової служби в регламентовані Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-ХІІ, «Положенням про проходження громадянами України військової служби в Держприкордонслужбі» (затв. Указом Президента України від 29.12.2009р. №1115/2009), «Порядком проведення службового розслідування в Держприкордонслужбі» (затв. наказом МВС України від 08.11.2021р. №815), «Дисциплінарним статутом Збройних Сил України» (затв. Законом України від 24.03.1999р. №551-XIV), «Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України» (затв. Законом України від 24.03.1999р. №548-XIV), які поширюють свою дію на військовослужбовців Держприкордонслужби

Відповідно до ст.9 Статуту внутрішньої служби, військовослужбовці Збройних Сил України мають права та свободи із урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.

Згідно зі ст.11 Статуту внутрішньої служби, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно та чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним та дисциплінованим; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання.

У свою чергу, кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Дані обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (ст.16 Статуту внутрішньої служби).

З аналізу наведених норм законодавства слідує, що правила поведінки та обов`язки, покладені на військовослужбовців, зокрема, стосовно неухильного дотримання вимог Конституції України та Законів, дотримання зразка високої культури, скромності й витримки, збереження військової честі, захисту своєї й поваги гідності інших людей, поширюються на військовослужбовця не лише під час несення ним служби, а й у вільний від несення служби час.

За змістом ст.ст.26,27 Статуту внутрішньої служби, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення або ж провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

При цьому, військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за такі правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

Відповідно до ст.58 Статуту внутрішньої служби, командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову, мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу; за внутрішній порядок, стан, а також збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини; за додержання принципів соціальної справедливості.

Командир (начальник) відповідно до посади, яку він займає, повинен діяти самостійно і вимагати від підлеглих виконання вимог Конституції і законів України, статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів.

За правилами ст.59 Статуту внутрішньої служби, командир (начальник) зобов`язаний: планувати роботу і здійснювати заходи відносно підтримання та удосконалення бойової та мобілізаційної готовності і вимагати їх виконання, своєчасно вносити до планів роботи необхідні зміни (уточнення), вживати заходів для охорони державної таємниці, забезпечення прихованого управління військами; знати стан справ у дорученій йому військовій частині, на кораблі (у підрозділі), ділові, морально-психологічні якості безпосередньо підпорядкованих військовослужбовців, бойову та іншу техніку, озброєння, що є в частині, на кораблі (у підрозділі), вміло керувати військовою частиною, кораблем (підрозділом) як у повсякденному житті, так і під час виконання бойових завдань; завжди мати точні відомості про особовий склад, озброєння, боєприпаси, бойову та іншу техніку, пальне, матеріальні засоби (кошти), що є у військовій частині, на кораблі (у підрозділі) за штатом, списком і в наявності; встановлювати у військовій частині, на кораблі (у підрозділі) такий внутрішній порядок, який гарантував би неухильне виконання законів України і положень статутів Збройних Сил України; показувати приклад дисциплінованості, неухильного виконання вимог законодавства, наказів та розпоряджень командирів (начальників); бути ввічливим та справедливим у ставленні до підлеглих, не принижувати їх честі і гідності; здійснювати заходи щодо безпеки особового складу військової частини, корабля (підрозділу) та інших осіб під час роботи з озброєнням, бойовою, іншою технікою, обладнанням, проведення стрільб, навчань, несення вартової та внутрішньої (чергової та вахтової) служби, виконання інших військових обов`язків.

У разі неможливості виконання службових обов`язків у зв`язку з відбуттям за межі гарнізону, через хворобу та з інших поважних причин командир (начальник) для виконання таких службових обов`язків, відповідно до ст.60 Статуту внутрішньої служби, призначає одного з заступників. Якщо штатний заступник відсутній і ніхто не був призначений командиром (начальником), командування бере на себе старший за посадою, а у разі відсутності старшого за посадою - старший за військовим званням, про що доповідає старшому командирові (начальникові).

За визначенням, наведеним у ст.ст.1 та 2 Дисциплінарного статуту, військовою дисципліною є бездоганне та неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Статтею 4 Дисциплінарного статуту унормовано, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів, додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство, виявляти повагу до командирів і один до одного, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до ч.1 ст.5 Дисциплінарного статуту, за стан дисципліни у військовому з`єднанні, частині (підрозділі), закладі, установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення. Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення про необхідність притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків.

Право командира, за змістом ст.6 Дисциплінарного статуту, віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, окрім випадку віддання явно злочинного наказу або ж розпорядження.

Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.

У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Окрім того, командир зобов`язаний вжити заходів щодо затримання підлеглого при вчиненні або здійсненні ним замаху на вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного із непокорою, опором або ж погрозою начальнику, застосуванням насильства, самовільним залишенням військової частини або місця служби, ухиленням від військової служби чи дезертирством, з негайним доставлянням затриманого до уповноваженої службової особи чи вжити заходів щодо негайного повідомлення уповноваженої службової особи про затримання та місцезнаходження особи, яка підозрюється у вчиненні діяння з ознаками кримінального правопорушення.

Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів, враховуючи встановлені законодавцем вимоги щодо дотримання військової дисципліни, насамперед звертає увагу на особливості періоду, під час якого виникли ці спірні правовідносини. Так, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, у відповідності до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015р. №389-VIII, Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/22 в Україні введено воєнний стан із 05:30 год. 24.02.2022р. строком на 30 діб.

Цей строк неодноразово продовжувався аналогічними Указами та наразі триває.

За змістом ст.16 Закону №389-VIII, за рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію в установленому порядку указом Президента України, утворені у відповідності до законів України військові формування залучаються разом із правоохоронними органами до вирішення завдань, пов`язаних з запровадженням і здійсненням заходів правового режиму воєнного стану, згідно з їх призначенням та специфікою діяльності.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» від 03.04.2003р. №661-IV, на Держприкордонслужбу покладаються завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її прилеглій зоні та виключній (морській) економічній зоні.

Статтею 2 зазначеного Закону передбачено основні функції Держприкордонслужби, зокрема, такі як: охорона державного кордону України на суші, морі, річках, озерах та інших водоймах з метою недопущення незаконної зміни проходження його лінії, забезпечення дотримання режиму державного кордону та прикордонного режиму; охорона суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні та контроль за реалізацією прав і виконанням зобов`язань у цій зоні інших держав, українських та іноземних юридичних і фізичних осіб, міжнародних організацій; ведення розвідувальної, інформаційно-аналітичної і оперативно-розшукової діяльності в інтересах забезпечення захисту державного кордону України згідно із законами України «Про розвідувальні органи України» та «Про оперативно-розшукову діяльність»; участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом, а також припинення діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), організованих груп і злочинних організацій, що порушили порядок перетинання державного кордону України; координація військових формувань та відповідних правоохоронних органів, пов`язаної із захистом державного кордону та пропуску до тимчасово окупованої території і з неї, а також діяльності державних органів, що здійснюють різні види контролю при перетинанні державного кордону України та пропуску до тимчасово окупованої території і з неї або беруть участь у забезпеченні режиму державного кордону, прикордонного режиму і режиму в пунктах пропуску через державний кордон України та в контрольних пунктах в`їзду - виїзду.

Виконання даних функцій є оперативно-службовою діяльністю Держприкордонслужби (ч.2 ст.2 Закону №661-IV).

У силу ст.6 Закону №661-IV, Держприкордонслужба є правоохоронним органом спеціального призначення та має таку загальну структуру: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону; територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону; Морська охорона, що складається з загонів морської охорони; органи охорони державного кордону - прикордонні загони, окремі контрольно-пропускні пункти, авіаційні частини; розвідувальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Враховуючи обставини, які склались на цей час у державі, дотримання дисципліни, виконання бойових наказів та, зокрема, володіння обстановкою на ділянці відповідальності є першочерговими обов`язками всіх військовослужбовців.

У відповідності до ст.45 Дисциплінарного статуту, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності накласти дисциплінарне стягнення.

Так, за вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим же Статутом, за винятком випадків, передбачених КУпАП. За вчинення правопорушень, пов`язаних із корупцією, останні несуть відповідальність згідно з КУпАП. У разі ж вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.

На військовослужбовців, за приписами ст.48 Дисциплінарного статуту, можуть бути накладені дисциплінарні стягнення, зокрема, у вигляді зауваження, догани та суворої догани.

Згідно з ч.1 ст.84 Дисциплінарного статуту, прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування.

Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Якщо ж вину військовослужбовця повністю доведено, то командир приймає рішення стосовно накладення дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення і обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення такого правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби (ч.1 ст.86 Дисциплінарного статуту).

Отже, як чітко слідує зі змісту наведених положень, командир фактично самостійно вирішує, чи призначати службове розслідування, водночас притягнення службової особи до дисциплінарної відповідальності можливе виключно за наявності повної доведеності вини військовослужбовця. Для притягнення до дисциплінарної відповідальності, достатньо, щоб був зафіксований факт порушення та невиконання (неналежне виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку.

Що ж стосується правової оцінки правильності та обґрунтованості рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності, то така повинна фокусуватися на тому, чи прийнято рішення у межах дискреційних повноважень, у порядку та спосіб, що встановлені Конституцією та законами України, чи дійсно у діянні особи є склад дисциплінарного порушення, чи є встановлені законом підстави для застосування дисциплінарного стягнення та чи є застосоване стягнення пропорційним (співмірним) із вчиненим діянням.

Так, зі змісту наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що за не володіння обстановкою на ділянці (державного кордону) відповідальності, яка склалася, та неспроможність надати повну і достовірну інформацію, начальника прикордонного оперативно-розшукового відділу (з місцем дислокації н.п. Болград) майора ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді «догани» та частково позбавлено (на 90%) премії за листопад 2023р.

Як уточнив представник відповідача у судовому засіданні, запитувана відповідачем інформація стосувалася незаконного перетину державного кордону України (спроб незаконного перетину) особами (ухилянтами), які не мають на це відповідного права, або ж порушення правил перетину кордону (у тому числі фактів підроблення документів, пропозицій, обіцянок або надання неправомірної вигоди службовим особам тощо).

Вказані вище порушення і були кваліфіковані відповідачем як порушення позивачем посадових обов`язків, затверджених наказом начальника НОМЕР_3 прикордонного загону від 23.12.2022р. за №1156-АГ(гриф).

Враховуючи специфіку правовідносин, щодо яких виник спір, та їх законодавче врегулювання, у взаємозв`язку з доводами учасників справи, судова колегія зважає на те, що згідно з п.2 згаданої вище «Посадової інструкції (функціональних обов`язків)», начальник відділу організовує та забезпечує діяльність відділу щодо реалізації державної політики у сфері оперативного забезпечення охорони державного кордону і координує діяльність відділу у цій сфері. Також, начальник відділу відповідає за організацію та здійснення оперативно-розшукової діяльності на визначеній ділянці, постійну готовність відділу до виконання завдань за призначенням, проведення в межах компетенції заходів по боротьбі організованою злочинністю та протиправною діяльністю, дотримання режиму секретності та стан дисципліни персоналу.

Основними обов`язками начальника відділу є: координування діяльності відділу з виявлення, запобігання та припинення кримінальних правопорушень, протидію яким згідно із законодавством віднесено до компетенції Держприкордонслужби; здійснення координування діяльності по збору, накопиченню, узагальненню обробці, а також своєчасній передачі інформації щодо стану протидії організованим формам злочинності та протиправній діяльності на державному кордоні; планування, організація, а також здійснення оперативно-розшукових заходів по виконанню завдань оперативно-розшукової діяльності; створення (дієвого негласного) апарату на закріпленій ділянці відповідальності, з метою забезпечення своєчасного реагування на зміни в обстановці і ефективну протидію загрозам; координування проведення відділом оперативно-розшукових заходів самостійно або у взаємодії (спільно) з іншими правоохоронними органами України, спрямованих на виявлення, припинення та документування протиправної діяльності транскордонних злочинних угруповань та окремих осіб, які діють на державному кордоні України, у тому числі з позицій тилових районів.

Тобто, обов`язки начальника відділу володіти обстановкою на ділянці відповідальності і, в разі необхідності, надати інформацію, що відповідає дійсності, по суті вказаних відповідачем питань, в повному обсязі узгоджуються з покладеними на позивача обов`язками відповідно до Закону №661-IV та його Посадової інструкції.

Доводи ж позивача ОСОБА_1 про те, що 08.11.2023р. він нібито не спілкувався з керівництвом в/частини щодо питань зазначених у службових записках та відносно неможливості встановити підстави для притягнення його до відповідальності, суд першої інстанції цілком вірно не взяв до уваги, зазначивши про те, що такі були самостійно спростовані представником позивача у відповіді на відзив. Так, представник позивача зазначив, що у ОСОБА_1 були підстави вважати, що його можуть позбавити лише 10% премії, а тому, цілком логічними є висновки суду 1-ї інстанції про те, що йому було відомо про порушення військової дисципліни і, як наслідок, він очікував застосування до себе дисциплінарної відповідальності, проте не в такому розмірі як 90% премії за листопад 2023р.

Жодного спростування встановлених обставин позивачем ані під час розгляду даної справи у суді першої інстанції, ані під час її апеляційного перегляду наведено не було та відповідних доказів не надано.

Більш того, жодних аргументів на користь того, що суд першої інстанції не дослідив зібрані у справі докази, необґрунтовано відхилив клопотання про витребування або ж дослідження доказів, чи встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, апеляційна скарга позивача не містить.

Зі змісту ж матеріалів справи слідує, що позивач фактично заявляє про порушення відповідачем процедури притягнення його до дисциплінарної відповідальності, зокрема, і в частині призначення та проведення відповідачем службового розслідування.

Проте, з цього приводу, колегія суддів цілком погоджується із висновками суду попередньої інстанції та наголошує на тому, що проведення службового розслідування не є обов`язковою передумовою для притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності у вигляді «догани». Відповідно, призначення службового розслідування виключно є правом, а не обов`язком особи, яка приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, з врахуванням конкретних обставин як вчиненого проступку так і конкретних умов, за яких він скоєний.

Враховуючи, що факт не володіння обстановкою на ділянці відповідальності, яка склалась, та неспроможність надати інформацію, що відповідає дійсності, по суті заявлених питань, фактично і не заперечувався позивачем, відповідно такий факт не потребував додаткового доказування шляхом проведення службового розслідування.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду 1-ї інстанції про обґрунтованість та доведеність викладених у спірних рішеннях підстав для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

Судом апеляційної інстанції також береться до уваги і те, що під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Так, Верховний Суд у своїй постанові від 07.12.2018р. у справі №807/1325/16 сформував правову позицію, яка полягає у тому, що Дисциплінарний статут не визначає конкретної послідовності та черговості накладення на військовослужбовця дисциплінарних стягнень за ступенем їх суворості. Це, у свою чергу, наділяє уповноважену особу правом самостійно визначати вид стягнення за його суворістю в залежності від конкретних обставин дисциплінарного правопорушення.

Отже, з огляду на встановлені у цій справі обставини, обраний відповідачем, в межах дисркеційних повноважень, вид дисциплінарного стягнення - «догана», який не є найсуворішим, не викликає жодних сумнівів щодо його пропорційності та співмірності складу дисциплінарного правопорушення позивача.

У свою чергу, факт позбавлення ОСОБА_1 премії є прямим наслідком притягнення його до дисциплінарної відповідальності у вигляді «догани».

Так, нормами п.5 глави 14 розділу III «Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Держприкордонслужби» (затв. наказом МВС України від 25.06.2018р. за №558) начальнику прикордонного загону надано право позбавляти військовослужбовців премії частково (від установленого Адміністрацією Держприкордонслужби розміру) у разі накладення на них дисциплінарного стягнення «догана» або «сувора догана».

Військовослужбовці Держприкордонслужби не преміюються за той місяць, у якому вони допустили порушення або ж проступок (за винятком випадків, коли таке стягнення знято встановленим порядком у цьому самому місяці), а в разі проведення службового розслідування - за місяць, у якому підтверджено факт правопорушення. Якщо порушення виявлено (або за результатами службового розслідування підтверджено факт порушення) після виплати премії, позбавлення премії проводиться в наступному місяці.

Рішення ж про зменшення розміру або ж позбавлення премії в повному розмірі оформлюється наказом начальника (командира) органу Держприкордонслужби із зазначенням причин позбавлення на підставі поданих за командою клопотань безпосередніх начальників (командирів) про виплату (позбавлення повністю або частково) премії підлеглим військовослужбовцям.

У рапортах з клопотанням про позбавлення премії (повністю або частково) зазначаються конкретні причини, які стали підставою для цього.

При цьому, на відміну від положень «Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (затв. наказом Міністра оборони України від 11.06.2008р. за №260), на які помилково посилається позивач (оскільки він проходить службу в Держприкордонслужбі) та які визначають конкретний відсоток (розмір) премії, на який може бути позбавлено військовослужбовця Збройних Сил України, в чіткій залежності від виду застосованого дисциплінарного стягнення, положення Інструкції №558 такого відсотку не визначають і фактично наділяють начальника (командира) органу Держприкордонслужби правом на його визначення (тобто мають місце «дискреційні повноваження» начальника такого органу).

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, обрання виду стягнення за дисциплінарний проступок перебуває у площині дискреційних повноважень суб`єкта його накладення.

У постановах від 20.08.2019р. у справі №813/2273/18, від 22.04.2020р. у справі №818/1707/16 та інших, Верховний Суд неодноразово зазначав, що поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів від 11.03.1980р. на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.08.2019р. у справі №9901/986/18 вказала, що дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Колегія суддів із цього приводу зауважує, що судовий контроль при оцінці актів та дій органів державної влади під час виконання ними дискреційних повноважень є обмеженим. За загальним правилом національні суди повинні утримуватися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки суб`єкта владних повноважень щодо обставин у справі довільними та нераціональними, не підтвердженими достатніми доказами чи помилковими стосовно фактів. У будь-якому разі суди зобов`язані дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору.

Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд у своїй постанові від 21.06.2024р. у справі №160/25710/21.

У розглядуваному випадку апеляційним судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що висновки відповідача, якими він мотивував наявність підстав для застосування до ОСОБА_1 такого виду дисциплінарного стягнення, як «догана», а також позбавлення останнього премії у розмірі 90% є довільними, нераціональними, не підтвердженими доказами або ж помилковими щодо фактів.

Таким чином, на думку судової колегії, спірні рішення відповідача, якими ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, оголошено дисциплінарне стягнення «догана» та позбавлено премії за листопад 2023р. є цілком законними та прийнятими у межах повноважень.

Окрім того, колегія суддів вважає за можливе погодитися з доводами Військової частини НОМЕР_1 про те, що під час подачі представником позивача адвокатського запиту від 04.01.2024р. позивач та його представник вже достовірно знали, що у відповідності до листа ІНФОРМАЦІЯ_1 від 15.11.2023р. №5/27345/23 ОСОБА_1 позбавлено 90% премії за листопад 2023р., що слідує зі змісту адвокатського запиту від 04.01.2024р.

При цьому, як встановлено колегією суддів і підтверджується матеріалами справи, позивач був ознайомлений з накладенням на нього дисциплінарного стягнення у вигляді «догани» - 11.11.2023р. та щодо позбавлення його премії за листопад 2023р. - 25.12.2023р. Відповідні розпорядження щодо накладення дисциплінарного стягнення та позбавлення премії направлені ОСОБА_1 через Систему електронного документообігу Держприкордонслужби, де в графі «Історія» чітко видно хід виконання направлених на електронну адресу позивачу розпоряджень.

Так, як вбачається з глави «Історія» щодо оголошення дисциплінарного стягнення ОСОБА_1 11.11.2023р. зробив запис «ознайомлений». Що ж стосується позбавлення премії, то 25.12.2023р. він зробив запис про «незаконне зняття».

На користь вищевказаних висновків свідчить і той факт, що позивач в уточненій позовній заяві зазначає, що позбавлення його премії у розмірі 90% від заробітної плати негативно вплинуло на соціальне та сімейне становище військовослужбовця та, як наслідок, останній за своїм бажанням перемістився до іншої військової частини для подальшого проходження військової служби. Тобто, після того як на позивача було накладено дисциплінарне стягнення та позбавлено частково 90% премії за листопад 2023р., він за своїм бажанням був переведений до іншої військової частини і лише після цього, спірні рішення відповідача було оскаржено ним до адміністративного суду.

Отже, враховуючи межі апеляційного перегляду даної справи, колегія суддів, оцінивши доводи учасників справи та надані ними докази, підстав для скасування рішення суду з мотивів, наведених в апеляційній скарзі позивача, не знаходить.

До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з положеннями ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок стосовно доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення його прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та суб`єктивній думці останнього.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 липня 2024 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 23.10.2024р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: В.О. Скрипченко

І.О. Турецька