Справа № 520/21776/24
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2024-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2024 р.Справа № 520/21776/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Калиновського В.А. , Кононенко З.О. ,

за участю секретаря судового засідання Тютюник О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.08.2024 року, головуючий суддя І інстанції: Горшкова О.О., м. Харків, повний текст складено 21.08.24 року по справі № 520/21776/24

за позовом ОСОБА_1

до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

третя особа - Вищий антикорупційний суд

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа - Вищий антикорупційний суд, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 року у справі за №520/30775/23 у виконавчому провадженні № АСВП 75157852 від 28 травня 2024 року;

- зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у межах виконавчого провадження № АСВП 75157852 від 28 травня 2024 року на протязі наступного робочого дня після набрання рішенням у цій адміністративній справі законної сили перевірити виконання боржником - Вищим антикорупційним судом рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 року по адміністративній справі № 520/30775/23, та винести постанову про накладення на нього штрафу відповідно до статті 75 Закону України «Про виконавче провадження», у якій зазначити вимогу до боржника - Вищого антикорупційного суду про виконання вказаного рішення протягом 10 робочих днів і попередженням про кримінальну відповідальність.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.08.2024 року у справі № 520/21776/24 частково задоволено адміністративний позов.

Визнано протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.02.2024 у справі за №520/30775/23 у виконавчому провадженні ВП №75157852 від 28.05.2024.

Зобов`язано Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України здійснити повторну перевірку виконання рішення суду Вищим антикорупційним судом та за результатом перевірки вирішити питання про накладення штрафу на боржника у ВП №75157852.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Міністерство юстиції України, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправомірного висновку про наявність підстав для задоволення позову. Просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.08.2024 року у справі № 520/21776/24 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на наявність у Вищого антикорупційного суду поважних причин для невиконання рішення суду. Зазначає, що листом від 14.06.2024 № 03.10-04/47/2024 боржник Вищий антикорупційний суд повідомив Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, що виплати, які здійснюються на виконання судових рішень за позовами суддів на їх користь згідно із законодавством, здійснюються за кодом економічної класифікації видатків (далі - КЕКВ) бюджету 2730 «Інші виплати населенню». Кошторисом Вищого антикорупційного суду на 2024 рік за бюджетною програмою «Здійснення правосуддя Вищим антикорупційним судом» (КПКВК 0851010) видатки за КЕКВ 2730 «Інші виплати населенню» наразі відсутні. Враховуючи наведене, виконання рішення суду у справі № 520/30775/23 наразі неможливе з незалежних від Вищого антикорупційного суду причин. На підставі вищенаведеного, боржником було повідомлено Відділ про підстави, які свідчать про існування обставин, за яких рішення не може бути виконане з поважних причин.

14.08.2024 державним виконавцем направлено вимогу на адресу боржника про невідкладне виконання рішення суду в частині нарахування судді ОСОБА_1 недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01 січня 2021 року - по 30 вересня 2023 року на підставі частин 2, 3 статті 135, статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2021 року - 2270 грн., на 1 січня 2022 року - 2481 грн. на 1 січня 2023 року - 2684 грн. з врахуванням виплачених сум та утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. Одночасно боржника було зобов`язано протягом 3-х робочих днів, з моменту отримання даної вимоги, повідомити Відділ про її виконання, із наданням підтверджуючих документів. На підставі вищезазначеного, державним виконавцем вчинено дії у спосіб та порядок, визначені Законом.

Також апелянт вважає, що суд першої інстанції не врахував, що оскаржувані дії відносяться до дискреційних повноважень Відділу.

Крім того, вважає, що позивач пропустив строк для звернення до суду з вимогами про оскарження рішень, дій або бездіяльності органів державної виконавчої служби у виконавчому провадженні № 75157852.

Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено доводи щодо безпідставності вимог апеляційної скарги.

Третя особа подала письмові пояснення, в яких підтримує доводи апеляційної скарги Міністерства юстиції України, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 у справі № 520/21776/24.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.02.2024 по справі №520/30775/23 адміністративний позов ОСОБА_1 до Вищого антикорупційного суду про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправними дії Вищого антикорупційного суду щодо нарахування та виплати судді ОСОБА_1 суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01 січня 2021 року по 30 вересня 2023 року, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 грн. Зобов`язано Вищий антикорупційний суд провести нарахування та виплату судді ОСОБА_1 недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди та допомогу на оздоровлення за період з 01 січня 2021 року - по 30 вересня 2023 року на підставі частин 2, 3 статті 135, статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII, виходячи з базового розміру посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2021 року-2270 грн., на 1 січня 2022 року-2481 грн., на 1 січня 2023 року-2684 грн., з врахуванням виплачених сум та утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Вказане судове рішення набрало законної сили 02.04.2024, Харківським окружним адміністративним судом 01.05.2024 видано виконавчий лист.

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 28.05.2024 відкрито виконавче провадження №75157852, повідомлено боржника про необхідність виконання рішення суду протягом 10 робочих днів.

Також, в межах ВП №.05.2024 прийнято постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій та про стягнення виконавчого збору.

Листом від 14.06.2024 № 03.10-04/47/2024 боржник - Вищий антикорупційний суд, повідомив відповідача, що виплати, які здійснюються на виконання судових рішень за позовами суддів на їх користь згідно із законодавством, здійснюються за кодом економічної класифікації видатків (далі - КЕКВ) бюджету 2730 «Інші виплати населенню». Кошторисом Вищого антикорупційного суду на 2024 рік за бюджетною програмою «Здійснення правосуддя Вищим антикорупційним судом» (КПКВК 0851010) видатки за КЕКВ 2730 «Інші виплати населенню» наразі відсутні. А тому зазначив, що виконання рішення суду у справі № 520/30775/23 наразі вбачається неможливим з незалежних від Вищого антикорупційного суду причин.

Позивач вважаючи, державним виконавцем протиправно не перевірено виконання рішення суду та не винесено постанову про накладення на боржника штрафу, внаслідок чого допущено бездіяльність та порушення його права на справедливий суд, тому звернувся до суду із цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності бездіяльності Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в процесі виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.02.2024 у справі за №520/30775/23 у виконавчому провадженні ВП №75157852 від 28.05.2024, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України здійснити повторну перевірку виконання рішення суду Вищим антикорупційним судом та за результатом перевірки вирішити питання про накладення штрафу на боржника у ВП №75157852

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції на підставі наступного.

У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців).

У відповідності до ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 1 частини 2 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

У відповідності до ч.5 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно з ч.6 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Відповідно до частин 1, 2 статті 63 Закону України "Про виконавче провадження" за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною 6 статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ст. Закону України "Про виконавче провадження" у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Правовою підставою для накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання ним судового рішення у встановлений строк без поважних причин. При цьому, застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.

Колегія суддів зазначає, що вирішуючи питання про накладення штрафу, державний виконавець повинен встановити дві обставини: 1) факт виконання чи невиконання рішення; 2) у випадку невиконання рішення встановити причини невиконання. При цьому, лише дійшовши висновку про відсутність поважних причин, державний виконавець вправі накласти штраф на боржника. Встановлення таких обставин здійснюється шляхом виконання державним виконавцем своїх обов`язків та реалізації прав, передбачених ст.18 Закону України "Про виконавче провадження", а також дотриманням сторонами виконавчого провадження свої обов`язків.

Зокрема, частиною 1 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, серед іншого, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону, а частина 4 наголошує на тому, що вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд. В свою чергу, підставою для застосування штрафу до боржника є невиконання судового рішення саме за відсутності поважних причин.

З матеріалів справи встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.02.2024 по справі №520/30775/23, яке набрало законної сили 02 квітня 2024 року, частково задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 до Вищого антикорупційного суду про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

01.05.2024 року Харківським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист, яким зобов`язано Вищий антикорупційний суд провести нарахування та виплату судді ОСОБА_1 недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди та допомогу на оздоровлення за період з 01 січня 2021 року - по 30 вересня 2023 року на підставі частин 2, 3 статті 135, статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII, виходячи з базового розміру посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2021 року-2270 грн., на 1 січня 2022 року-2481 грн., на 1 січня 2023 року-2684 грн., з врахуванням виплачених сум та утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Позивач звернувся до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою про примусове виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.02.2024 у справі №520/30775/23.

28.05.2024 р. постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження №75157852, повідомлено боржника про необхідність виконання рішення суду протягом 10 робочих днів.

Також, в межах ВП №.05.2024 прийнято постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій та про стягнення виконавчого збору.

Крім того, Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, після відкриття провадження у даній справі, 14.08.2024 прийняв та направив на адресу боржника вимогу про невідкладне виконання рішення суду в частині нарахування судді ОСОБА_1 недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 01 січня 2021 року - по 30 вересня 2023 року на підставі частин 2, 3 статті 135, статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-УШ, виходячи з базового розміру посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2021 року - 2270 грн., на 1 січня 2022 року - 2481 грн. на 1 січня 2023 року - 2684 грн. з врахуванням виплачених сум та утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. Одночасно боржника було зобов`язано протягом 3-х робочих днів з моменту отримання даної вимоги, повідомити Відділ про її виконання, із наданням підтверджуючих документів.

Позивач в позовній заяві зазначив, що з матеріалів виконавчого провадження, які містяться в Автоматизованій системі виконавчого провадження, йому стало відомо, що державним виконавцем Савкою Л.О. станом на час звернення до суду прийнято три постанови: постанова про відкриття виконавчого провадження від 28.05.2024, постанова про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 28.05.2024 та постанова про стягнення виконавчого збору від 28.05.2024 року. Будь-яких інших постанов державним виконавцем Савкою Л.О. не приймалося. Зазначив, що строк, визначений ч.6 ст.26 Закону України "Про виконавче провадження" сплинув, а рішення залишається невиконаним без поважних причин навіть в частині нарахування суддівської винагороди, що зумовлює наявність підстав, передбачених ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження", для накладення на боржника штрафу.

Відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України Про виконавче провадження за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

У відповідності до вимог ч. ч. 1 і 2 ст. 63 Закону України Про виконавче провадження за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Колегія суддів встановила, що боржник - Вищий антикорупційний суд направив до виконавчої служби лист від 14.06.2024 № 03.10-04/47/2024, в якому повідомив про неможливість виконання судового рішення в частині виплати недоплаченої суддівської винагороди, у зв`язку з відсутністю фінансування, яке не закладено у кошторисі на 2024 рік. Причини неможливості виконання були визнані державним виконавцем поважними.

Колегія суддів зазначає, що виконавчий лист у справі №520/30775/23, який виданий Харківським окружним адміністративним судом 01.05.2024, містить в собі дві вимоги зобов`язального характеру: провести нарахування та провести виплату.

Однак, відповідачем, всупереч приписам Закону України "Про виконавче провадження", станом на час подачі адміністративного позову, не було перевірено виконання судового рішення саме в частині нарахування заявникові суддівської винагороди, та як наслідок не вчинено будь-яких активних дій для сприяння виконання судового рішення в цій частині, чим допущено протиправну бездіяльність.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач в особі державного виконавця Савки Л.О. допустив протиправну бездіяльність, а саме не виконав вимог ч. ч. 1 і 2 ст. 63 Закону України Про виконавче провадження, тобто наступного робочого дня після закінчення строку, встановленого ним у постанові про відкриття виконавчого провадження від 28 травня 2024 року, не перевірив виконання рішення суду боржником (Вищим антикорупційним судом), не виніс постанову про накладення на боржника штрафу із зазначенням вимоги виконати рішення протягом 10 робочих днів та попередженням про кримінальну відповідальність.

Посилання в апеляційній скарзі на дискреційність повноважень Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, колегія суддів не приймає, з наступних підстав.

У відповідності до ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що для ефективного та належного способу захисту порушених прав позивача необхідно зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України здійснити повторну перевірку виконання рішення суду Вищим антикорупційним судом та за результатом перевірки вирішити питання про накладення штрафу на боржника у ВП №75157852.

Довід апеляційної скарги стосовно пропуску строку звернення до суду, колегія суддів не приймає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Предметом оскарження у дані справі є бездіяльність державного виконавця щодо невжиття активних дій для виконання судового рішення і межах ВП №75157852.

Колегія суддів зазначає, що під бездіяльністю розуміється пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на права, свободи чи інтереси фізичних або юридичних осіб, в тому числі не прийняття рішення у випадках, коли таке рішення повинно бути прийнято відповідно до вимог закону. Сама по собі бездіяльність це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити.

Верховний Суд у постанові від 01.04.2021 у справі №280/4453/18 дійшов правового висновку про те, що проступок, пов`язаний із триваючим безперервним невиконанням суб`єктом обов`язків, передбачених законом, визнається триваючим порушенням. Триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи допустила бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності) та, відповідно, порушення закону. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку: усунення стану за якого об`єктивно існує певний обов`язок у суб`єкта, що вчиняє правопорушення; виконанням обов`язку відповідним суб`єктом; припиненням дії відповідної норми закону.

Колегія суддів зазначає, що у даній справі бездіяльність відповідача продовжується і на дату подачі позовної заяви та апеляційної скарги, тобто носить триваючий характер.

Строк звернення до суду існує не для того, щоб надавати можливість суб`єкту владних повноважень уникнути відповідальності. Триваюче право повинно бути захищено, а триваюче порушення - припинено, тобто протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути оскаржена до суду в будь-який час за весь період, протягом якого вона триває. У протилежному випадку - суб`єкт владних повноважень отримав би легітимацію з боку держави у формі забезпечення можливості зловживання правом та безкінечне продовження протиправної поведінки з огляду на відсутність дієвого механізму спонукання до виконання обов`язку.

Таким чином, враховуючи, що на дату звернення позивача до суду не припинили існувати підстави для звернення до суду, а тому колегія суддів дійшла висновку про безпідставність посилання апелянта на пропуск строку звернення до суду з даним позовом.

Також колегія суддів не приймає посилання в апеляційній скарзі, що на час введення в України воєнного стану, строки для вчинення державними виконавцями виконавчих дій перервані, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

У відповідності до ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені».

Згідно вимог ст. 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів. Створення надзвичайних та особливих судів не допускається».

Зі змісту наведених норм Конституції України і вимог діючого законодавства України можна зробити висновок, що сам по собі правовий режим воєнного стану в Україні не може слугувати поважною причиною для бездіяльності відповідача при примусовому виконанні ним судових рішень, а також переривати строки здійснення виконавчих та інших, передбачених нормами Закону України «Про виконавче провадження» дій виконавця, оскільки це прямо суперечить нормам ст. ст. 8, 19, 55, 64, 129-1 Конституції України та вимогам ст. ст. 12-2 і 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Крім того, за змістом пояснювальної записки до проекту Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 2129-ІХ) його метою і завданням є забезпечення захисту національних інтересів у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації та забезпечення конституційних прав і свобод людини та громадянина в умовах воєнного стану і він має сприяти захисту національних інтересів у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації та забезпеченню конституційних прав і свобод людини та громадянина в умовах воєнного стану.

Таким чином, Закон 2129-ІХ має саме сприяти забезпеченню конституційних прав і свобод людини та громадянина в умовах воєнного стану, до яких належать і права стягувача у виконавчому провадженні, де боржником є суб`єкт владних повноважень, а не створювати правове підґрунтя для бездіяльності відповідача при примусовому виконанні ним судових рішень, у тому числі і щодо невиконання ним дій, які передбачені нормами Закону України «Про виконавче провадження» у визначені ним строки. Переривання ж строків, про які йдеться у Законі 2129-ІХ, стосується саме фізичних осіб, тобто спрямоване на захист їх прав і свобод у виконавчому провадженні, але підстави для цього у даному виконавчому провадженні (ВП №75157852 від 28.05.2024 року з виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.02.2024 року у справі за № 520/30775/23) відсутні.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльності Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.02.2024 у справі за №520/30775/23 у виконавчому провадженні ВП №75157852 від 28.05.2024 та зобов`язання Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України здійснити повторну перевірку виконання рішення суду Вищим антикорупційним судом та за результатом перевірки вирішити питання про накладення штрафу на боржника у ВП №75157852.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів, переглянувши у межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з приписами норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.08.2024 року у справі № 520/21776/24 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.08.2024 року по справі № 520/21776/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Мінаєва
Судді В.А. Калиновський З.О. Кононенко