Справа № 500/5929/23
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2024-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 500/5929/23 пров. № А/857/20658/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Гудима Л.Я.,

Качмара В.Я.,

за участю секретаря судового засідання Єршової Ю.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачів Шпит І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в електронній формі в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 липня 2024 року у справі № 500/5929/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Осташем А.В. у м. Тернополі у відкритому судовому засіданні в порядкуц загального провадження, дата складення повного тексту судового рішення 17 липня 2024 року), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України (далі також Мін`юст, відповідач 1) та Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі також ЗМУ МЮ, відповідач 2), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Мін`юсту від 07.10.2022 № 437/к «Про затвердження структури та штатної чисельності», яким затверджено структуру перейменованого ЗМУ МЮ;

- визнати протиправним та скасувати наказ Мін`юсту від 23.08.2023 № 1344/к «Про звільнення» та наказ ЗМУ МЮ від 24.08.2023 № 3072/03 «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 23.08.2023 №1344/к «Про звільнення»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області ЗМУ МЮ;

- стягнути з відповідача 2 на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 25 серпня 2023 року.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 липня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Мін`юсту № 1344/к «Про звільнення».

Визнано протиправним та скасовано наказ ЗМУ МЮ від 24.08.2023 № 3072/03 «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України №1344/к «Про звільнення»».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з 25 серпня 2023 року.

Стягнуто із ЗМУ МЮ в користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 25.08.2023, в сумі 188999,58 грн.

Рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 15945,55 грн допущено до негайного виконання.

У задоволенні позовних вимог про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області ЗМУ МЮ відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням в частині задоволених позовних вимог, його оскаржив відповідач 1, оскільки вважає, його необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог, наводячи норми матеріального права, вказує, що оскільки позивач обіймав посаду заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), то така посада не могла бути збережена, так як була скорочена у зв`язку з реалізацією постанови Кабінету Міністрів України від 16 серпня 2022 р. № 912 «Про реорганізацію міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції» (далі також - Постанова № 912) та затвердженням структури та штатної чисельності ЗМУ МЮ, що підтверджується наказами Мін`юсту від 07.10.2022 № 437/к та від 23.11.2022 № 5225/5, від 23.12.2022 № 5794/5.

Зазначає, що позивача було попереджено 13.01.2023 про наступне звільнення у зв`язку зі скороченням посади державної служби та одночасно запропоновано посади державної служби, від яких він відмовився, і повторно 24.02.2023, 25.05.2023 та 09.08.2023 також йому було запропоновано посади державної служби, від яких позивач повторно відмовився, а тому процедура звільнення відповідачем була дотримана у відповідності до вимог законодавства.

Крім того, вказує, що Закон України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі також Закон № 889-VIII) та також Кодекс законів про працю України (далі також КЗпП України) не передбачають обов`язку здійснення суб`єктом призначення/роботодавцем порівняльного аналізу професійних компетентностей, стажу державної служби, переважного права серед працівників та в свою чергу, надавав право звільнення, у зв`язку з реорганізацією державного органу підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, у разі відмови особи від запропонованих вакантних посад.

У відповідь на подану апеляційну скаргу позивач подав відзив, у якому заперечує проти вимог скарги, вважає її безпідставною та необґрунтованою, просить відмовити у задоволенні вимог апелянта, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відповідності до вимог частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог учасниками справи не оскаржується, а тому в силу приписів частини першої статті 308 КАС України не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

В судовому засіданні представник апелянта наполягала на задоволенні апеляційної скарги, позивач проти задоволення апеляційної скарги взаперечив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Наказом Мін`юсту від 20.12.2019 № 4007/к ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) в межах категорії «Б» посад підкатегорії «Б2».

Згідно Постанови № 912 установлено реорганізувати Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) шляхом його приєднання до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) з перейменуванням у ЗМУ МЮ.

Західне управління об`єднало органи юстиції Івано-Франківської, Волинської, Закарпатської, Львівської, Рівненської, Тернопільської та Чернівецької областей.

Наказом Мін`юсту від 20.09.2022 № 3959/5 внесено зміни до Положення про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України, затвердженого наказом Мін`юсту 23 червня 2011 року № 1707/5, згідно яких начальник міжрегіонального управління має не більше чотирьох заступників, включаючи першого заступника.

22.09.2022 був прийнятий наказ Мін`юсту № 4011/5 «Про реорганізацію міжрегіональних управлінь Мін`юсту», яким реорганізовано міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, зокрема, Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) шляхом його приєднання до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) з перейменуванням у ЗМУ МЮ.

07.10.2022 відповідач 1 прийняв наказ № 437/к «Про затвердження структури та штатної чисельності» ЗМУ МЮ.

13.01.2023 № 45614.3/31-23, 24.02.2023 № 22676/14.3/31-23, 25.05.2023 № 66368/14.3/31-23, 09.08.2023 № 105264/14.3/31-23 позивачу надіслано на електронну адресу попередження про звільнення з посади із пропозицією вакантних посад.

Наказом Мін`юсту від 23.08.2023 № 1344/к позивача звільнено з посади заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) з 25.08.2023 відповідно до пункту 1 частини першої, абзацу третього частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII у зв`язку з скороченням посади заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) з припиненням державної служби.

24.08.2023 року Західним Міжрегіональним управлінням юстиції видано Наказ № 3072/03 «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України» від 23 серпня 2023 року № 1344/к «Про звільнення»», яким наказано провести відповідні заходи та здійснити розрахунок з ОСОБА_1 .

Позивач, вважаючи наказ Мін`юсту від 23.08.2023 № 1344/к «Про звільнення» та наказ ЗМУ МЮ від 24.08.2023 № 3072/03 «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 23.08.2023 № 1344/к «Про звільнення»» протиправними звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не було дотримано вимог до процедури звільнення державного службовця згідно положень статті 87 Закону № 889-VIII, що полягають в недотриманні принципу забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів встановила наступне.

Враховуючи вимоги частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статті 38, 43 Конституції України передбачають, що громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, до служби в органах місцевого самоврядування.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. При цьому громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону № 889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

У статті 4 Закону № 889-VIII закріплено принципи здійснення державної служби, одним з яких є принцип забезпечення рівного доступу до державної служби, що полягає в забороні всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження.

Частиною другою, третьою статті 5 Закону № 889-VIII визначено, що відносини, які виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом; дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Судом першої інстанцій встановлено, що спірні правовідносини виникли у зв`язку із звільненням позивача з займаної посади у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатної чисельності ЗМУ МЮ відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII.

Пунктом 4 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII визначено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення.

Підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення наведені у статті 87 Закону № 889-VIII.

У первинній редакції, чинній до 25.09.2019, пункт 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII передбачав, що однією з таких підстав є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Частиною третьою статті 87 Закону № 889-VIII у її первинній редакції було унормовано, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю (абзац перший). Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення (абзац другий).

Підпунктом 53 пункту 6 розділу I Закону України від 19 вересня 2019 року № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади», що набрав чинності з 25.09.2019 та діяв на момент виникнення спірних правовідносин, до статті 87 Закону № 889-VIII були внесені зміни, які, зокрема, встановлювали такі підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення:

- скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (пункт 1 частини першої);

- ліквідація державного органу (пункт 1-1 частини першої).

Цим Законом були також виключені положення абзаців першого і другого частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII, які стосувалися застосування законодавства про працю та допускали звільнення з підстави реорганізації або ліквідації державного органу лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення.

Станом на день виникнення спірних правовідносин стаття 87 Закону № 889-VIII передбачала таке.

1. Підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Аналіз наведених правових норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що в разі вивільнення державного службовця у зв`язку із реорганізацією державного органу роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. І лише, якщо він відмовляється від такого переведення, роботодавець звільняє такого державного службовця.

Тобто, виключними та вичерпними підставами звільнення з причин скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідації державного органу, реорганізації державного органу є, в тому числі, відмова від такого переведення.

Як слідує з матеріалів справи, а саме, листа - відповіді № 137080//14.3 від 19.10.2023 року на адвокатський запит від 05.10.2023, за підписом в.о. Державного секретаря Міністерства Вікторією Васильчук, вакантні посади заступників управлінь, які є рівнозначними посаді позивача були запропоновані іншим посадовим особам ще до часу попередження позивача про звільнення у січні 2023 року, тим самим позивач був поставлений не в однакові умови переведення на рівнозначну посаду, що свідчить про дискримінаційний характер .

Щодо достовірності вказаної вище інформації відповідачі не заперечували в суді першої та апеляційної інстанцій.

Судом першої інстанції встановлено, що вакантні посади заступників управлінь, які є рівнозначними посаді позивача, були запропоновані іншим посадовим особам ще до часу попередження позивача про звільнення 13.01.2023. Так, всі особи, які зайняли вакантні посади державної категорії «Б» заступників начальника Західного управління, були попереджені про звільнення протягом листопада-грудня 2022 року, коли і були переведені на вакантні посади.

Відтак, враховуючи наведене вище, колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції, що позивачу не було запропоновано рівнозначну посаду категорії «Б» підкатегорії «Б2» з врахуванням статті 6 Закону № 889-VIII.

Посилання скаржника на те, що нас час попередження про звільнення та на час пропонування позивачу посад не було рівнозначних посад як обґрунтування надання запропонованого списку нижчих посад не відповідає вимогам частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII, оскільки дана стаття не містить прив`язки до часу попередження та часу пропонування вакантних посад.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що законодавством не встановлено строків повідомлення працівника про наступне звільнення та строків надання пропозицій інших вакантних рівнозначних посад, також не регламентовано порядку оцінювання кваліфікації і продуктивності праці працівників з метою визначення переважного права на залишення на роботі.

Однак, наведені законодавчі норми містять певні запобіжники, які в сукупності із загальними принципами (стаття 24 Конституції України, стаття 4 Закону № 889-VIII) покликані унеможливити прояви дискримінації по відношенню до працівників при їх звільненні, та визначенні конкретних працівників, яким надається можливість зайняти рівнозначну посаду у випадку реорганізації виробництва (державного органу).

При наявній ситуації, коли кількість вивільнюваних в зв`язку із реорганізацією державного органу працівників, які займають певну посаду, є більшою, ніж кількість вакантних рівнозначних посад, які створюються в новоствореному органі, роботодавець зобов`язаний підходити до заміщення нових посад із забезпеченням дотримання загальних принципів, які гарантують рівні права та можливості для працівників, які претендують на заміщення рівнозначних посад у новоствореному органі.

Верховний Суд у справі № 340/1791/22 зазначив: «Видається очевидним, що пропонування іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей (відповідно до абзаців 1, 2 ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII) має на меті залишити працівника на державній службі (шляхом його переведення на запропоновану посаду без проведення конкурсу) й відповідач, якщо пропонує ці посади, то має робити це не для позірного дотримання процедури, визначеної законом, а для реального виконання цих приписів закону. Повідомлення переліку вакантних посад задля самого лише повідомлення цих посад як передумови для звільнення не свідчить про реальне виконання Закону чи, принаймні, намагання його виконати.».

Таким чином, позивач на момент його попередження про звільнення та ознайомлення з переліком вакантних посад в новоствореному Західному управлінні перебував в очевидно гіршому становищі, ніж інші працівники, яким пропонувались вакантні посади заступників управлінь раніше і, які, скориставшись цією перевагою, зайняли запропоновані посади.

Наведене свідчить про надання переваг у працевлаштуванні в новоутвореному Західному управлінні іншим працівникам перед позивачем, що в свою чергу дає підстави для висновку, що суб`єктом призначення було застосовано дискримінаційний підхід (непряма дискримінація) до заповнення керівних посад новоствореного Західного управління, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості реалізувати своє право на залишення на роботі на рівнозначній посаді.

При цьому апелянтом не наведено жодних обставин чи причин, які б обумовили застосуванням саме такої черговості попередження про звільнення та надання пропозицій вакантних рівнозначних посад заступників начальника новоутвореного Західного управління, також не зазначено, яким чином суб`єктом призначення було враховано переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю, як того вимагають приписи статті 87 Закону № 889-VIІІ.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що відповідачем не дотримано вимог Закону № 889-VIІІ, зокрема не було запропоновано рівнозначної посади, тим самим було допущено порушення принципу державної служби встановленого пунктом 7 частини першої статті 4 Закону № 889-VIII, а саме забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження, оскільки позивач був поставлений не в однакові умови переведення на рівнозначну посаду.

Ба більше, суд звертає увагу, що в разі одночасного попередження про звільнення згаданих вище осіб відповідач мав здійснити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації з метою визначення працівника, який має переважне право на залишення на роботі, як це передбачено частиною першою статті 42 КЗпП України, оскільки Закон № 889-VIII не містить тлумачення переважного права на залишення на роботі, а відтак, в силу наведених вище положень статті 5 цього Закону, слід звернутись до КЗпП України.

Щодо покликань апелянта на помилковість застосування КЗпП України до спірних правовідносин, то апеляційний суд зауважує, що відносини публічної служби в основі своєї правової природи є наслідком реалізації не тільки права на участь в управлінні державними справами через забезпечення доступу до державної служби, визначеного статтею 38 Конституції України, але й права на працю. Адже перебування особи на державній службі є однією із форм реалізації права на працю, закріпленого у статті 43 Конституції України.

Тому за правовою позицією Верховного Суду України, сформованою у постанові від 6 листопада 2013 року у справі №21-389а13, до відносин публічної служби застосовуються норми трудового законодавства в частині, неврегульованій спеціальним законодавством.

Усталеною є також судова практика субсидіарного застосування приписів КЗпП у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, з приводу яких виник спір, у значенні різновиду аналогії закону як засобу подолання прогалин спеціального законодавства.

Тож, враховуючи відсутність у спеціальному законі норм, які б урегульовували особливості переважного права на залишення на роботі, зокрема, у разі скорочення чисельності або штату державних службовців, до спірних правовідносин належало застосувати положення КЗпП України

В обґрунтування підстав апеляційного оскарження судового рішення скаржник посилається на правові висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 20.07.2021 у справі № 640/11024/20, від 13.10.2021 у справі № 520/11687/20, від 30.11.2021 у справі № 480/4055/20, від 05.01.2023 у справі № 340/2871/21, від 01.02.2024 у справі № 360/91/23.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду, які зазначає скаржник у апеляційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 317 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Так, у справах №№ 640/11024/20, 520/11687/2020, 480/4055/20 предметом розгляду було дотримання роботодавцем положень Закону № 889-VIII, разом з тим, частина третя статті 87 Закону № 889-VIII в редакції Закону України від 14 січня 2020 року № 440-IX «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» не містила обов`язку роботодавця пропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. Не враховувалось переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю, як це визначено частиною третьою статті 87 Закону № 889-VIII в редакції Закону України від 23лютого 2021 року № 1285-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби».

У справах №№ 340/2871/21 та 360/91/23 мають місце інші фактичні обставини, а саме судом встановлено факт пропозиції звільненим державним службовцям рівнозначних посад, що і лягло в основу прийнятого рішення.

Отже, фактичні обставини справ №№ 640/11024/20, 520/11687/20, 480/4055/20, 340/2871/21, 360/91/23 та відповідне нормативне регулювання спірних правовідносин є відмінними від тих, що наявні у розглядуваній апеляційним судом справі.

Тому покликання апелянта на те, що оскаржуване рішення у цій справі ухвалене без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду №№ 640/11024/20, 520/11687/20, 480/4055/20, 340/2871/21, 360/91/23 є безпідставними.

Що стосується аргументів представника відповідачів у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає таке.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до Довідки № 2595/16.10-24 від 22.05.2024 року про доходи ОСОБА_1 його заробітна плата за останні два місяці перед звільненням склала: за червень 2023 року 14359,09 грн., за липень 2023 року - 17550,00 грн., сума середньомісячної заробітної плати позивача станом на дату звільнення позивача складала 15945,55 грн, середньоденна заробітна плата позивача становить 818,18 грн.

Відтак, загальна сума заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 26.08.2023 по 11.07.2024 (231 день), що підлягає виплаті на користь позивача, становить 188999,58 грн., без відрахування обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

У судовому засіданні представник відповідачів стверджує, що суд першої інстанції неправильно розрахував розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника з роботи (абзац 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (далі Порядок № 100)). Працівникам, які пропрацювали менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 розділу IV Порядку № 100).

Водночас за приписами пункту 8 Порядку № 100 визначено, що середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як убачається з наведеної вище довідки про доходи ОСОБА_1 № 2595/16.10-24 від 22.05.2024 року, така видана ЗМУ МЮ у відповідності до вимог Порядку № 100 за два передостанніх місяці з дати звільнення позивача з місця роботи.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правильно застосував середньоденну заробітну плату у розмірі 818,18 грн для визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Водночас, суд першої інстанції неправильно визначив період вимушеного прогулу (231 день). Так, суд апеляційної інстанції розрахував такий період з 26.08.2023 (наступний день після звільнення позивача) по 11.07.2024 (дата прийняття рішення про поновлення позивача на посаді), який становить 229 робочих днів.

Таким чином, апеляційний суд уважає, що на користь ОСОБА_1 з Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.08.2023 по 11.07.2024 у розмірі 187363,22 грн (818,18 грн х 229 робочих днів).

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає зміні у мотивувальній та резолютивній її частинах.

Також, апеляційний суд погоджується з доводами апелянта, що суд першої інстанцій у резолютивній частині неправильно зазначив дату з якої позивач підлягає поновленню на роботі 25.08.2023 замість 26.08.2023, оскільки відповідно до наказу Мін`юсту від 23.08.2023 № 1344/к «Про звільнення» та наказу ЗМУ МЮ від 24.08.2023 № 3072/03 «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 23.08.2023 № 1344/к «Про звільнення» позивача звільнено 25.08.2023.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши статтю 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з частиною четвертою статті 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність наказів Міністерства юстиції України № 1344/к «Про звільнення» та ЗМУ МЮ від 24.08.2023 № 3072/03 «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України № 1344/к «Про звільнення», проте неправильно зазначив дату, з якої позивача належить поновити на роботі та неправильно обрахував середній заробіток за час вимушеного прогулу, то рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити частково.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 липня 2024 року у справі № 500/5929/23 в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити шляхом викладення її мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Змінити резолютивну частину рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 липня 2024 року у справі № 500/5929/23, виклавши абзаци четвертий та п`ятий резолютивної частини в наступній редакції:

« 4. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з 26 серпня 2023 року.

5. Стягнути із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 26.08.2023, в сумі 187363,22 (сто вісімдесят сім тисяч триста шістдесят три) грн 22 (двадцять дві) коп.».

В іншій частині Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 липня 2024 року у справі № 500/5929/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 22.10.24