Справа № 420/21463/24
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2024-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянки Молдови ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 08 липня 2024 року надійшов позов громадянки Молдови ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 0583 від 12.03.2024 року про скасування дозволу на Імміграцію в Україну та № 2316 від 12.03.2024 року про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 видану 02.06.2021 року громадянці Республіки Молдова ОСОБА_2 ;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області поновити посвідку на постійне проживання громадянці Республіки Молдова ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позиція позивачки обґрунтовується наступним

Позивачка зазначає, що 30.07.2020 року перебуваючи в Україні на законних підставах, звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, оскільки є матір`ю громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований громадянином України, згідно довідки про реєстрацію особи громадянином України № 312742 від 08.10.2008 року. Для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка Позивачем подавалися документи, згідно пункту 11 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень

від 26 грудня 2002 р. № 1983 ( надалі - Порядок № 1983). Зокрема надавався документ про місце проживання за кордоном, а саме нотаріально засвідчений переклад внутрішнього паспорта громадянки Молдови, виданого 28.01.2011 року де в графі № 6 «Місце проживання» міститься відмітка про зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Після перевірки наявності чи відсутності підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну з боку органів УСБУ, НЦБ Інтерполу, ДПС України та Адміністрації Держприкордонслужби, враховуючи правильність оформлення документів та за відсутності підстав для відмови у його наданні, на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» (як особа, яка понад два роки перебуває у шлюбі з громадянином України, дітям і батькам громадян України) ГУ ДМС України в Одеській області прийняв рішення № 1068 від 24.05.2021 року про надання дозволу на імміграцію позивачці. 02.06.2021 року ОСОБА_1 документовано посвідкою на постійне проживання в Україні № НОМЕР_1 , дата закінчення строку 01.06.2031, орган видачі 5103. Громадянка Молдови - ОСОБА_1 у березні місяці 2024 року дізналася, що посвідка на постійне проживання № НОМЕР_1 , дата закінчення строку 01.06.2031. орган видачі 5103 скасована. З метою з`ясування причин скасування посвідки на постійне проживання в Україні представником позивача - адвокатом Корнілковою Л.В. 27.03.2024 року направлено до ГУ ДМС України в Одеській області заяву про надання для ознайомлення матеріалів імміграційної справи ОСОБА_1 . У матеріалах особової справи щодо надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання ОСОБА_1 , окрім документів, які були подані Позивачкою для отримання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, значиться Висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Молдови - ОСОБА_1 від 12.03.2024 року. Також отримано рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україні № 0583 від 12.03.2024 року та рішення про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_2 від 12.03.2024 року.

У висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 зазначено, що в результаті перевірки з`ясувалося, що гр. Молдови - ОСОБА_1 при звернені 30.07.2020 року до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну надала свідомо неправдиві відомості відносно свого місця проживання за кордоном, оскільки відомості про місце проживання були внесені до посвідчення особи гр. Республіки Молдови владою невизнаної Придністровської Молдавської Республіки.

Вважаючи рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 0583 від 12.03.2024 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та № 2316 від 12.03.2024 року про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 видану 02.06.2021 року громадянці Республіки Молдова ОСОБА_2 протиправним, позивачка звернулась до суду з даним позовом.

Позиція Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області обґрунтовується наступним

Відповідач не погоджується з заявленими позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та зазначає, що 29.09.2023 року до ГУ ДМС в Одеській області надійшов лист Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС щодо перевірки законності надання дозволу на імміграцію громадянці Республіки Молдова ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . За результатами проведеної перевірки встановлено наступне. У відповідності до пункту 3 частини п`ятої статті 9 Закону України «Про імміграцію» та абзацу п`ятого пункту 11 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень затвердженого постановою КМУ від 26.12.2002 року № 1983, із заявою про надання дозволу на імміграцію надається довідка з місця проживання за кордоном. На виконання вказаної правової норми, ОСОБА_1 було надано нотаріально засвідчений переклад посвідчення особи Республіки Молдова виданий 28.01.2011 року. В графі № 6 «Місце проживання» міститься відмітка Паспортного відділу м. Рибниця Придністровської Молдавської Республіки про зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

вказана відмітка датована 28.09.2019 року.

ОСОБА_4 є самопроголошеною невизнаною державою, тобто документи, що видані Придністровською Молдавською Республікою не мають юридичної сили та не визнаються суб`єктами міжнародного права, отже не можуть бути підставою для надання дозволу на імміграцію в Україну.

Враховуючи той факт, що громадянці Республіки Молдова ОСОБА_1 було достеменно відомо, про те, що ПМР є самопроголошеною невизнаною державою, та документи, що видані Придністровською Молдавською Республіки не мають юридичної сили, тобто заявницею були подані свідомо неправдиві відомості відносно свого місця проживання за кордоном.

Процесуальні дії та клопотання учасників справи

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12 липня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ст.262 КАС України.

Вищевказаною ухвалою також витребувано з Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, буд. 44, м. Одеса, 65014, ) належним чином засвідчені копії матеріалів особової справи громадянки Молдови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

23 липня 2024 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (вхід. № 29840/24) та витребувані судом докази, а саме засвідчені копії матеріалів особової справи громадянки Молдови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

02 серпня 2024 року від позивачки до суду надійшла відповідь на відзив (вхід. № 31245/24).

Станом на 23 жовтня 2024 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позиції позивачки та відповідачів, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

Громадянка Молдови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 30.07.2020 року перебуваючи в Україні, звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, оскільки є матір`ю громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований громадянином України, згідно довідки про реєстрацію особи громадянином України № 312742 від 08.10.2008 року.

Для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка позивачем подавалися документи, згідно пункту 11 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень від 26 грудня 2002 р. № 1983 ( надалі - Порядок № 1983).

Зокрема позивачкою було надано документ про місце проживання за кордоном, а саме нотаріально засвідчений переклад внутрішнього паспорта громадянки Молдови, виданого 28.01.2011 року де в графі № 6 «Місце проживання» міститься відмітка про зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Після перевірки наявності чи відсутності підстав для отримання дозволу на імміграцію в Україну з боку органів УСБУ, НЦБ Інтерполу, ДПС України та Адміністрації Держприкордонслужби, враховуючи правильність оформлення документів та за відсутності підстав для відмови у його наданні, на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» (як особа, яка понад два роки перебуває у шлюбі з громадянином України, дітям і

батькам громадян України) ГУ ДМС України в Одеській області прийняв рішення № 1068 від 24.05.2021 року про надання дозволу на імміграцію позивачці.

02.06.2021 року ОСОБА_1 документовано посвідкою на постійне проживання в Україні № НОМЕР_1 , дата закінчення строку 01.06.2031 року, орган видачі 5103.

Як зазначає позивачка, у березні місяці 2024 року дізналася, що посвідка на постійне проживання № НОМЕР_1 , дата закінчення строку 01.06.2031 року, орган видачі 5103 скасована.

З метою з`ясування причин скасування посвідки на постійне проживання в Україні представником позивача - адвокатом Корнілковою Л.В. 27.03.2024 року направлено до ГУ ДМС України в Одеській області заяву про надання для ознайомлення матеріалів імміграційної справи ОСОБА_1 .

У матеріалах особової справи щодо надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання ОСОБА_1 , окрім документів, які були подані позивачкою для отримання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, наявний Висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Молдови - ОСОБА_1 від 12.03.2024 року. Також позивачкою отримано рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україні № 0583 від 12.03.2024 року та рішення про скасування посвідки

на постійне проживання № НОМЕР_2 від 12.03.2024 року.

Так, 12.03.2024 року посадовою особою ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Молдова ОСОБА_1 , відповідно до якого посадова особа ГУ ДМС України в Одеській області дійшла висновку: «Вважала би за доцільне: 1. Скасувати рішення ГУДМС України в Одеській області від 24.05.2021 про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Молдова ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; скасувати, визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання № НОМЕР_1 . 2. Відповідну інформацію про скасування дозволу на імміграцію громадянці Республіки Молдова ОСОБА_1 направити до апарату ДМС України, АДПС України, а також внести дані про посвідку на постійне проживання до функціонального модуля «Недійсні документи» ЄІАС УМП. 3. Про прийняте рішення повідомити громадянку Республіки Молдова ОСОБА_1 . 4. Надіслати повідомлення до територіальної громади, на території обслуговування якої задекларовано/зареєстровано місце проживання громадянки Республіки Молдова ОСОБА_1 , з метою внесення відповідних змін до реєстру територіальної громади.».

У висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , зокрема, зазначено, що в результаті перевірки з`ясувалося, що гр. Молдови - ОСОБА_1 при звернені 30.07.2020 року до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну надала свідомо неправдиві відомості відносно свого місця проживання за кордоном, оскільки відомості про місце проживання були внесені до посвідчення особи гр. Республіки Молдови владою невизнаної Придністровської Молдавської Республіки.

12 березня 2024 року ГУ ДМС в Одеській області прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україні № 0583, яким ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 скасовано дозвіл на імміграцію № НОМЕР_3 від 24 травня 2021 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

12 березня 2024 року ГУ ДМС в Одеській області прийнято рішення про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_2 , яким ОСОБА_1 , 23.11.1985 року на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321, скасовано посвідку а постійне проживання № НОМЕР_4 .

Вважаючи рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 0583 від 12.03.2024 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та № 2316 від 12.03.2024 року про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 видану 02.06.2021 року громадянці Республіки Молдова ОСОБА_2 протиправним, позивачка звернулась до суду з даним позовом.

Джерела права та висновки суду

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону Україну «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-УІ від 22.09.2011 року (надалі - Закон України № 3773-VI) іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Статтею 3 Закону України від 7 червня 2001 року №2491-ІІІ «Про імміграцію» (далі - Закон № 2491-ІІІ, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про імміграцію», імміграція це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно з абзацом 6 статті 1 Закону № 2491-III посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 9 Закону України «Про імміграцію», заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Частиною п`ятою статті 9 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Порядок №1983 визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Пунктом 11 Порядку № 1983 визначено, що для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка, зокрема, подається документ про місце проживання (в Україні та за кордоном).

Згідно з частинами десятою та одинадцятою статті 9 Закону України «Про імміграцію», у разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається. Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Пунктом 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Відповідно до статті 12 Закону № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до пунктів 21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983, (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав.

Для започаткувався процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу (п. 22 Порядку).

Також, пунктом 23 цього Порядку передбачено, що ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Копія рішення про скасування дозволу на імміграцію видається не пізніше як у тижневий строк з дня його прийняття особі, стосовно якої прийнято таке рішення, під розписку чи надсилається рекомендованим листом.

Так, пунктом 1 частини першої статті 12 Закону №2491-ІІІ встановлено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Законом № 2491-ІІІ встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії емігранта.

Відповідно до положень п. 12 Порядку №1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні емігрантів, інформацію, зазначену ними у заяві про надання дозволу на еміграцію, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; проводять перевірку законності перебування в Україні іммігранта з використанням інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України: проводять перевірку даних іммігранта за банками даних Інтерполу.

Пунктом 14 Порядку № 1983 передбачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Як вбачається з матеріалів особової справи, підстава для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну обумовлена зазначенням позивачем свідомо неправдивих відомостей щодо адреси її проживання за кордоном під час подання заяви про надання дозволу на імміграцію (пункт 1 частина перша статті 12 Закону України «Про імміграцію»).

Згідно висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 12.03.2024 року, підставою для прийняття відповідачем оскаржуваних рішень стало те, що в результаті перевірки з`ясувалося, що гр. Молдови ОСОБА_1 при звернені 30.07.2020 до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну надала свідомо неправдиві відомості відносно свого місця проживання за кордоном, а саме нотаріально засвідчений переклад внутрішнього паспорта громадянки Молдови, виданого 28.01.2011 року де в графі № 6 «Місце проживання» міститься відмітка про зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки відомості про місце проживання були внесені до посвідчення особи гр. Республіки Молдови владою невизнаної Придністровської Молдавської Республіки.

Придністровська Молдовська Республіка є самопроголошеною невизнаною державою, тому документи, що видані Придністровською Молдавською Республікою не мають юридичної сили та не визнаються суб`єктами міжнародного права, отже не можуть бути підставою для надання дозволу на імміграцію в Україну.

На підставі цього, відповідач дійшов висновку, що у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну позивачем свідомо зазначено неправдиві відомості про місце проживання за кордоном за адресою: АДРЕСА_1 .

Матеріали особової справи свідчать, що документи, подані позивачем для отримання дозволу на імміграцію ГУ ДМС України в Одеській області перевірялися на справжність та відповідність вимогам законодавства, на підставі цього було прийняте рішення про надання дозволу на імміграцію.

Отже, компетентний орган державної влади, при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні та оформленні посвідки на постійне проживання в Україні, проводив необхідну перевірку поданих документів та з`ясовував у межах своєї компетенції питання щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, проте таких підстав не виявив.

У матеріалах особової справи позивача містяться нотаріально засвідчена копія перекладу внутрішнього паспорта громадянки Молдови, виданого 28.01.2011 року де в графі № 6 «Місце проживання» міститься відмітка про зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що відповідало дійсності на день звернення з заявою про надання дозволу на імміграцію.

30.07.2020 року позивач разом із заявою про надання дозволу на імміграцію надала підтверджуючі документи свого місяця проживання в Україні та за кордоном, 24.05.2021 року після проведення визначених законодавством перевірок відповідач прийняв рішення про видачу дозволу на імміграцію позивачу, лише 12.03.2024 року відповідач встановив, що начебто позивачем зазначено було свідомо неправдиві відомості про місце проживання за кордоном.

Слід звернути увагу на правовий висновок Верховного Суду, що закладений в постановах 18.04.2018 року у справі №820/2262/17 та від 09.07.2020 року у справі №823/407/18, де наголошено, якщо проживання в Україні позивачу оформлено через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

Навіть якщо дозвіл на імміграцію позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу і позивача у справі) є неприпустимим.

Законом № 2491-ІІІ встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

В матеріалах особової справи позивача відсутні докази на підтвердження доводів відповідача щодо зазначення позивачем свідомо неправдивих відомостей.

Відповідачем не надано доказів того, що ним вживались дії з метою встановлення місця проживання за кордоном позивача за наведеною в її заяві адресою, не було витребувано від Позивача іншого документу та/або довідки який підтверджує місце проживання за кордоном.

Окрім того, ГУ ДМС в Одеській області не довело, що за час перебування позивача на території України з`явилися обставини, які б тягли за собою визнання її такою, що не має дозволу на імміграцію з підстави, передбаченої статтею 12 Закону № 2491-ІІІ.

З наведеного випливає, що посвідка на постійне проживання ОСОБА_1 отримана у передбаченому законом порядку.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі від 20.01.2012 року «Рисовський проти України» зазначив, згідно якої ризик будь - якої помилки державного органу, у тому числі тої, причиною якої є їх власна недбалість, повинен покладатись на саму державу та її органи. Принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Це є гарантією стабільності суспільних відносин, яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов`язок виправити свої помилки.

Позивачем при отриманні дозволу на імміграцію надано всі наявні у неї документи, на підставі яких ГУ ДМС України в Одеській області надано дозвіл, не приховувала даних щодо сімейного стану, надала документ про місце проживання в Україні та закордоном, не зазначала неправдивих відомостей. Проте, на підставі аналізу тих самих документів відповідачем скасовано раніше наданий дозвіл.

Спірні рішення відповідача не можна вважати такими, що прийняті у відповідності до вимог законодавства, своєчасно та пропорційно, тобто з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані відповідні рішення.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті ( вчинені) вони: пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) ( п.8 ч.2 ст. 2 КАС України)

З огляду на наведене, скасування дозволу на імміграцію, здійснене відповідачем за формальних обставин без дослідження всіх обставин необхідності прийняття такого рішення, зумовило порушення необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані норми статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі»). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, іnter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.

З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки»).

Це є "гарантією стабільності суспільних відносин", яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов`язок виправити свої помилки.

За таких обставин, принцип належного урядування передбачає, що допущені державними органами помилки не можуть виправлятися за рахунок інших осіб та тягнути для них негативні наслідки, а тому навіть за умови неправомірного документування позивача посвідкою на постійне проживання з Україні, ці обставини не можуть бути виправлені за рахунок позивача та мати для нього негативні наслідки у вигляді скасування дозволу на імміграцію.

Суд вважає, що суб`єктом владних повноважень, крім іншого, не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме принципу пропорційності. Який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та Інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.

Європейський суд у рішенні у справі «Беєлер проти Італії зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Як підтверджується матеріалами особової справи щодо надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання позивачки, рішення про скасування її дозволу на імміграцію в Україну, затверджене начальником ГУ ДМС України в Одеській області від 12.03.2024 року, не містять обставин щодо сімейного стану позивачки, дотримання нею вимог законодавства за період проживання в Україні, не відображено, що дитина позивачки є громадянином України та має власне майно.

Подібна правова позиція уже була висловлена Верховним Судом у постанові від 07 травня 2020 року, справа № 420/6652/18 (провадження № К/9901/21488/19).

При винесенні оскаржуваного рішення у формі висновку посадовими особами відповідача не враховано, що позивачка тривалий час, а саме з 2006 року проживає на території України, має стійкий правовий та соціальний зв`язок з Україною, дитина, яка народилися на території України і є громадянами України.

При цьому скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, здійснене за формальних обставин без дослідження всіх обставин необхідності прийняття такого рішення, зумовило, порушення необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані норми ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Протягом всього часу проживання на території України позивачка не порушувала чинного законодавства України, в тому числі про правовий статус іноземців, злочинів не скоювала, за час проживання на території України навчалася та працювала.

Перебування іноземця чи особи без громадянства на території України на законних підставах є визначальним для встановлення її правового статусу.

Тому, втрата сформованого певного укладу життя в цій країні, зв`язків з оточенням, покладає на позивача надмірний тягар.

Таким чином, суд вважає за необхідне визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 0583 від 12.03.2024 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та № 2316 від 12.03.2024 року про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 виданої 02.06.2021 року громадянці Республіки Молдова ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Посвідка на постійне проживання скасовується у разі скасування дозволу на імміграцію, а також вилучається, визнається недійсною та знищується (пп. 1 п. 64, пп. 4 п. 72 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та очищення посвідки затвердженого КМУ від 25.04.2018 року № 321).

З огляду на зазначене, задля відновлення порушених прав позивачки, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити громадянці Республіки Молдова ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 посвідку на постійне проживання.

Європейський суд з прав людини, який неодноразово вказував у своїх рішеннях, що помилки або прорахунки державних органів повинні служити вигоді зацікавлених осіб, особливо в разі відсутності інших конфліктуючих інтересів. Зокрема, у рішенні від 20.01.2012 року у справі Рисовський проти України (заява №29979/04) ЄСПЛ зазначив про особливу важливість принципу належного урядування, який передбачає, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний якомога послідовний спосіб. Потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування» та пояснив його практичне значення, зокрема, зазначивши, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Іншими словами, ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Згідно із ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, суд доходить висновку, що позовна заява громадянки Молдови ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на зазначене та згідно із ст.139 КАС України судові витрати позивачки у розмірі 1211,20 грн. підлягають стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8, 9, 12, 14, 44, 139, 242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов громадянки Молдови ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними і скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 0583 від 12.03.2024 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та № 2316 від 12.03.2024 року про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 виданої 02.06.2021 року громадянці Республіки Молдова ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити громадянці Республіки Молдова ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 посвідку на постійне проживання.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області на користь громадянки Молдови ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 1211 грн. 20 коп. (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивачка: громадянка Молдови ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ).

Відповідач: Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, буд. 44, м. Одеса, 65014, ).

Суддя С.О. Cтефанов