Справа № 420/12459/24
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2024-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/12459/24

Головуючий в 1 інстанції: Хом`якова В. Місце ухвалення рішення: м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А.І.

Ступакової І.Г.

при секретарі Качуренко В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одеса адміністративну справу за апеляційною скаргою Одеської обласної прокуратури на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 червня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Одеської обласної прокуратури, в якому просить стягнути середній заробіток за час затримки виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2021 у справі №420/12089/20 про поновлення на роботі за період з 07.07.2021 по 30.11.2023 із відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що постановою від 07.07.2021 П`ятого апеляційного адміністративного суду у справі №420/12089/20 ОСОБА_1 поновлено в Одеській обласній прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області. Постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2021 у справі №420/12089/20 набула законної сили з 07.07.2021. Проте фактичне поновлення відбулось 30.11.2023, коли ОСОБА_1 було ознайомлено з наказом керівника Одеської обласної прокуратури №1832к від 17.11.2023 про поновлення позивача на посаді.

Вважає, що відповідно до приписів статті 236 Кодексу законів про працю України, враховуючи тривале невиконання судового рішення, на користь позивача підлягає до стягнення середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді за період з 07.07.2021 по 30.11.2023 із відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 червня 2024 року задоволено позов ОСОБА_1 частково.

Стягнуто з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток в сумі 702045 (сімсот дві тисячі сорок п`ять) грн. за час затримки виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2021 у справі №420/12089/20 про поновлення на роботі за період з 08.07.2021 по 29.11.2023 (включно) з утриманням податків та обов`язкових зборів.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Одеська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що остаточним судовим рішення, яким ОСОБА_1 поновлено на посаді з якої його звільнено, є саме постанова Верховного Суду від 28.04.2022, а не змінене нею рішення апеляційного суду від 07.07.2021. Вказує, що поновлення ОСОБА_1 на будь-якій посаді, окрім тієї яку він обіймав до звільнення, не відповідало вимогам статті 235 КЗпП України щодо поновлення саме на попередній роботі. Зазначив, що судом першої інстанції унаслідок невірної оцінки наведених обставин справи, серед іншого, вказано, що період затримки становить до 29.11.2023, водночас обласною прокуратурою поновлено ОСОБА_1 на роботі шляхом видання наказу від 17.11.2023.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом виконувача обов`язків прокурора Одеської області від 17.08.2020 №1624к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 20 серпня 2020 року. Як підставу зазначено рішення №58 від 24 червня 2020 року Третьої кадрової комісії, яким встановлено неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації.

02.03.2021 Одеський окружний адміністративний суд ухвалив рішення, яким відмовив у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури , Офісу Генерального прокурора у справі №420/12089/20 про визнання протиправним та скасування рішення від 17.08.2020 .

07.07.2021 П`ятий апеляційний адміністративний суд ухвалив постанову у справі №420/12089/20, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.03.2021 - скасовано. Ухвалено у справі нове судове рішення, яким задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 ; визнано протиправним та скасовано рішення Третьої кадрової комісії від 24.06.2020 № 58 про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації; визнано протиправним та скасовано наказ №1624к від 17.08.2020 про звільнення ОСОБА_1 , з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області та з органів прокуратури; поновлено ОСОБА_1 в Одеській обласній прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області.

Постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2021 у справі №420/12089/20 набула законної сили з 07.07.2021.

Касаційний адміністративний суд в складі Верховного Суду ухвалив постанову 22.08.2022 у справі №420/12089/20, якою касаційні скарги керівника Одеської обласної прокуратури і Офісу Генерального прокурора задоволено частково; постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2021 року в справі №420/12089/20 змінено щодо мотивів задоволення позовних вимог, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови; змінено резолютивну частину постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2021 року в справі №420/12089/20 і викладено її абзац шостий в такій редакції:

"Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області";

у решті постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2021 року в справі №420/12089/20 залишено без змін.

Керівником Одеської обласної прокуратури було видано 17.11.2023 наказ №1832к, яким скасовано наказ виконувача обов`язків прокурора Одеської області від 17 серпня 2020 року № 1624к зі змінами, внесеними наказом керівника Одеської обласної прокуратури від 05 січня 2022 року № 10к, про звільнення ОСОБА_2 з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру"; поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області з 21 серпня 2020 року.

Наказом керівника Одеської обласної прокуратури № 1836к від 17.11.2023 тимчасово визначено робоче місце ОСОБА_1 у відділі нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією Ущщщ та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Одеської обласної прокуратури (копія наказу додається). При цьому, кадровому підрозділу обласної прокуратури наказано вжито вичерпних заходів, направлених на ознайомлення ОСОБА_1 з наказом про його поновлення на роботі.

Рекомендованим листом та на електронну пошту позивачу надсилався лист обласної прокуратури від 20.11.2023 № 07-1320вих-23, в якому, зокрема, повідомлено про накази щодо поновлення та тимчасового визначення робочого місця, а також вказано на необхідність прибути до відділу кадрової роботи та державної служби Одеської обласної прокуратури (копія листа із доказами його направлення додається). Утім, лист повернуто відділенням поштового зв`язку за закінченням терміну зберігання, доказів отримання електронного листа суду також не надано. Відповідач надав акт , складений трьома працівниками відділу кадрової роботи від 17.11.2023 про те, що працівник підрозділу ОСОБА_3 у присутності інших працівників телефонувала ОСОБА_1 для того, щоб повідомити про цей наказ, однак абонент не відповів. Також вказаним працівником на застосунок Vіbег надіслано повідомлення відповідного змісту.

30.11.2024 ОСОБА_1 було ознайомлено з наказом керівника Одеської обласної прокуратури було видано наказ №1832к від 17.11.2023.

Позивач вважає, що за час затримки виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2021 у справі №420/12089/20 про поновлення його на роботі з 07.07.2021 по 30.11.2023 Одеська обласна прокуратура має сплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток, тому звернувся до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги частково, виходив з наявності у позивача права на стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, а тому прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 702045 грн. з вирахуванням з цієї суми роботодавцем податків та обов`язкових платежів.

При цьому вказав, що період з 08.07.2021 (наступний день після прийняття судового рішення) до 29.11.2023 (останній день затримки виконання рішення суду, фактично позивача поновлено 30.11.2023) відповідно до норм та вимог чинного законодавства України є часом вимушеного прогулу позивача.

Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статті 129-1 Конституції України регламентовано, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з частиною другою та третьою статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Пунктом 3 частини 1 статті 371 КАС України встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Предметом даного адміністративного позову є наявність правових підстав для виплати середнього заробітку за час затримки виконання рішення передбачених ст.235, 236 КЗпП.

Відповідно до приписів абзацу 1 статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно із статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно з частиною першою та другою статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Положеннями частини 8 статті 235 КЗпП України встановлено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно зі статтею 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд уже неодноразово викладав висновки щодо застосування статті 236 КЗпП України стосовно виконання рішення суду про поновлення на роботі/посаді, яке допущене до негайного виконання.

Зокрема, у постанові від 21 жовтня 2021 року у справі №640/19103/19 Верховний Суд з цього приводу зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.

Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Верховний Суд підкреслив, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.

Як зауважив Верховний Суд у справі №640/19103/19, відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Верховний Суд наголосив, що наведені приписи КЗпП України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі.

У підсумку суд касаційної інстанції у справі №640/19103/19 констатував, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 09 листопада 2022 року у справі №460/600/22, який, урахувавши раніше висловлену Верховним Судом правову позицію щодо застосування статті 236 КЗпП України, зазначив, що приписи частини восьмої статті 235 КЗпП України і приписи пункту 3 частини першої статті 371 КАС України достатньо чітко і однозначно встановлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню й цей імператив адресований передовсім роботодавцю. Невчинення позивачем як працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення чи незвернення до органу державної виконавчої служби) ніяким чином не впливає на обов`язок роботодавця самостійно виконати рішення суду, допущеного до негайного виконання, яке покладає на нього зобов`язання щодо поновлення працівника на посаді.

Застосовуючи наведені підходи Верховного Суду до спірних правовідносин, колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника, щодо невиконня рішення у зв`язку з переглядом рішення про поновлення на посаді Верховним Судом, оскільки нормами закону чітко передбачено, що період затримки необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі, в свою чергу рішення суду апеляційної інстанції в силу положень ст. 325 КАС України, набирає законної сили з дати його прийняття.

В свою чергу, інститут звернення рішення суду до негайного виконання покликаний забезпечувати швидкий і реальний захист прав працівника. Цей інститут не заперечує можливості скасування в апеляційному чи касаційному порядку рішення, допущеного до негайного виконання, проте на стадії такого оскарження віддає перевагу інтересам працівника, а тому доводи апелянта в цій частині висновків суду першої інстанції не спростовують.

Колегія суддів наголошує, що аналіз статей 235, 236 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає одразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде в подальшому це рішення суду оскаржуватися.

З обставин розглядуваної справи слідує, що постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2021 у справі №420/12089/20, -задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 ; поновлено ОСОБА_1 в Одеській обласній прокуратурі на посаді, рівнозначній посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 247246 грн. 88 коп.

Відтак, існування зазначеного судового рішення породжувало у відповідачів обов`язок щодо поновлення позивача на вказаній посаді, який мав бути здійснений шляхом видання відповідного наказу негайно після проголошення судового рішення.

Однак, лише 17.11.2023 року Керівником Одеської обласної прокуратури було видано наказ №1832к, яким зокрема поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Одеської області з 21 серпня 2020 року.

Тобто, рішення суду від 07.07.2020 у справі №420/12089/20 у частині поновлення позивача на посаді було виконане відповідачем лише 17.11.20231 року, відтак не негайно, як того вимагають приписи КАС України та КЗпП України.

При цьому, матеріалами справи підтверджено, що 30.11.2024 ОСОБА_1 було ознайомлено з наказом керівника Одеської обласної прокуратури було видано наказ №1832к від 17.11.2023.

Таким чином, період з 08.07.2020 (наступний день за датою ухвалення рішення суду про поновлення позивача на посаді) по 29.11.2023 (день, що передував дню ознайомлення з наказом про поновлення на посаді та початком виконання посадових обов`язків) є періодом за який позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Доводи апелянта, що судом першої інстанції унаслідок невірної оцінки наведених обставин справи, серед іншого, вказано, що період затримки становить до 29.11.2023, водночас обласною прокуратурою поновлено ОСОБА_1 на роботі шляхом видання наказу від 17.11.2023, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Наведена правова позиція підтверджується також висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 31.12.2019 у справі №817/1308/16, від 17.06.2020 у справі №521/1892/18, від 21.04.2021 у справі №461/1303/19.

При цьому, судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що відповідач не надав суду доказів того, що 17.11.2023 позивач приступив до виконання службових обов`язків, йому почалась нараховуватись зарплата, та відбулось табелювання обліку робочого часу позивача.

На підставі встановленого, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді відповідно до статті 236 КЗпП України за період з 08.07.2020 по 29.11.2023 року.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, суд першої інстанції вірно врахував, що такий розмір обчислюється відповідно до ст.27 Закону України Про оплату праці від 24 березня 1995 року №108/95-ВР за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Згідно з п.2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (п.5 Порядку №100).

Так, відповідно до довідки Одеської обласної прокуратури від 15.02.2021 року №21-57 заробітна плата позивача за останні два місяці роботи перед звільненням складає 24384,44 грн., а середньоденна заробітна плата складає 1134,16 грн.

Кількість робочих днів в період з 08.07.2021 по 29.11.2023 становить 619 робочих днів.

Середній заробіток за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі розраховано наступним чином: 1134 грн. 16 коп. х 619 р.дн. = 702045, 00 грн.

При цьому судом апеляційної інстанції враховується, що відповідач в апеляційній скарзі не навів своїх розрахунків щодо можливої суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 08.07.2021 по 29.11.2023 у розмірі 702045, 00 грн. з утриманням податків та обов`язкових зборів.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та зводиться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Отже, інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційні скарги на нього слід залишити без задоволення

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 22 жовтня 2024 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А.І. Бітов

Суддя: І.Г. Ступакова