Справа № 280/8465/24
Суддя: Мінаєва Катерина Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року Справа № 280/8465/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мінаєвої К.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст і підстави позовних вимог.

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі відповідач), в якій позивач просить суд:

1) визнати протиправним та скасувати рішення відповідача № 42 від 17.07.2024 про відмову в призначенні пенсії за віком позивачу.

2) зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком від 10.07.2024 року з врахуванням до страхового стажу періоду навчання з 01.09.1976 по 19.07.1978 та періоду роботи згідно трудової книжки від 21.07.1978: з 17.04.1985 по 02.04.1990.

Крім того, просить стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення їй пенсії за віком. Проте ГУ ПФУ в Закарпатській області прийняв рішення від 17.07.2024 № 42 про відмову у призначенні пенсії з огляду на відсутність необхідного страхового стажу. Так, відповідач не зарахував періоди роботи, відображені у трудовій книжці, оскільки запис про звільнення не завірено підписом та печаткою. На переконання позивача, підставою для призначення пенсії є саме наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. З огляду на вказане, рішення про відмову в призначенні пенсії є протиправним та підлягає скасуванню. Крім того, у період з 01.09.1976 по 19.07.1978 позивач навчався у технічному училищі, диплом було втрачено, проте факт навчання підтверджується архівною довідкою. За таких обставин, позивач вважає, що є підстави для зарахування відповідних періодів навчання та роботи до його страхового стажу.

ІІ. Виклад позицій інших учасників справи.

30.09.2024 надійшли пояснення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, у яких представник третьої особи зазначає, що надана позивачем заява розглянута в порядку екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області, тому саме вказане управління має завершити процедуру призначення позивачу пенсії. ГУ ПФУ в Закарпатській області прийняло рішення про відмову у призначенні пенсії за віком № 42 від 17.07.2024 року у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Щодо незарахування періоду роботи позивача з 17.04.1985 по 02.04.1990, то запис про звільнення позивача від 02.04.1990 року взагалі не завірено підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою особою та печаткою підприємства або відділу кадрів, що порушує вимоги Інструкції №162, Інструкції №58. Окрім того, на виконання положень Порядку №637 позивачем не надано уточнюючу довідку для підтвердження періоду роботи. При визначенні страхового стажу та призначенні пенсії можуть враховуватися лише достовірні, документально підтверджені відомості. Як наслідок, у посадових осіб територіального органу Пенсійного фонду України були відсутні законні підстави для врахування оспорюваного періоду роботи позивача з 17.04.1985 по 02.04.1990. Щодо незарахування періоду навчання позивача з 01.09.1976 по 19.07.1978, то позивачем безпосередньо до позову додано архівну довідку №609 від 31.07.2024 року, згідно з якою позивач навчався (денна форма) у Технічному училищі №8 м. Оріхів з 01.09.1976р. (наказ від 09.09.1976 р. №3-к) по 19.07.1978 року (наказ від 19.07.1978 р. №9к) за професією «Токар». Представник звертає увагу, що довідка видана 31.07.2024 року, а позивач звертався із заявою про призначення пенсії за віком 10.07.2024 року. Відповідно, при зверненні до територіальних органів Пенсійного фонду України, позивачем до заяви не було додано жодного документу для підтвердження проходження навчання за денною формою. За приведених обставин, доводи позивача з приводу незарахування оспорюваного періоду навчання з 01.09.1976 по 19.07.1978 року є безпідставними, оскільки позивач не вчинив жодних дій щодо надання відповідних доказів для зарахування такого періоду посадовими особами Пенсійного фонду України до страхового стажу. З огляду на викладене, просить відмовити у повному обсязі.

01.10.2024 судом отримано клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про залучення до участі у справі співвідповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області. Заявник зазначає, що заява ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком відповідно до принципу екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань розглядалась ГУ ПФУ в Закарпатській області. При цьому за результатами розгляду заяви та відповідних правовстановлюючих документів було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії, яке в подальшому скероване до ГУ ПФУ в Запорізькій області та долучено до електронної пенсійної справи позивача. Разом з тим, у подальшому, у випадку призначення пенсії, ОСОБА_1 перебуватиме на обліку в ГУ ПФУ в Запорізькій області, де також знаходимуться оригінали матеріали її пенсійної справи.

III. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою від 16.09.2024 суд відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику сторін; залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області; витребував від Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області належним чином засвідчену копію пенсійної справи ОСОБА_1 та ніші докази, на підставі яких було прийняте оскаржуване рішення.

Ухвалою від 07.10.2024 суд відмовив у задоволенні клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про залучення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області у якості співвідповідача.

IV. Фактичні обставини справи, встановлені судом.

10.07.2024 позивач, ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком. Заява разом з документами були прийняті пенсійним органом 10.07.2024 та зареєстровані за № 4479, про що свідчить розписка-повідомлення, відповідно до якої до заяви долучено довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, паспорт, трудову книжку.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 17.07.2024 № 42, прийнятому за принципом екстериторіальності, позивачу відмовлено у призначенні пенсії. Зазначено, що вік заявника становить 63 років 0 місяці 24 дні, страховий стаж заявника 17 років 9 місяці 2 дні. Відповідно до ст.26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 28 років (по 31.12.2021), при досягненні віку 63 років за наявності страхового стажу не менше 21 років (по 31.12.2024), при досягненні віку 65 років за наявності страхового стажу не менше 15 років. Результати розгляду документів, доданих до заяви: до страхового стажу роботи заявника згідно трудової книжки від 21.07.1978 не зараховано період роботи з 17.04.1985 по 02.04.1990, оскільки звільнення не завірено підписом та печаткою. Заявник не має права на призначення пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Право заявник набуде при досягненні віку 65 років.

У трудовій книжці позивача від 21.07.1978 щодо спірного періоду містяться наступні записи про роботу ОСОБА_1 в Оріхівській МДСО:

17.04.1985 прийнятий токарем 4 розряду (наказ №27-к від 17.04.1985);

01.11.1985 присвоєний п`ятий розряд токаря (наказ №96-к від 06.11.1985);

19.06.1986 Оріхівську МДСО надалі вважати Оріхівським МДПМК-166 (наказ №160-ОД від 19.06.1986);

02.04.1990 звільнений у зв`язку з переведенням у новостворений орендно-виробничий кооператив «Дорожний» у зв`язку з ліквідацією МДПМК-166 за рішенням ІНФОРМАЦІЯ_2 № 75 від 30.03.1990 (наказ № 23ап від 31.03.1990).

До позову також долучена архівна довідка від 31.07.2024 № 609, видана Державним навчальним закладом «Запорізьке вище професійне училище моди і стилю», про те, що ОСОБА_1 дійсно навчався (денна форма) у Технічному училищі № 8 м. Оріхів з 01.09.1976 (наказ від 09.09.1976 № 3-к) по 19.07.1978 (наказ від 19.07.1978 №9к) за професією «Токар».

Не погодившись з рішенням відповідача про відмову у призначенні пенсії за віком, позивач звернувся з цим адміністративним позовом до суду.

V. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також, у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України встановлено, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).

Стаття 1 Закону №1058-IV передбачає, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV встановлено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Частиною четвертою статті 24 Закону № 1058-IV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону № 1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року.

Підставою для відмови відповідачем у призначенні позивачу пенсії за віком була відсутність необхідного страхового стажу.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

12.08.1993 постановою Кабінету Міністрів України № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637), пунктами 1 та 3 якого передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку № 637.

Суд зазначає, що на момент внесення записів до трудової книжки позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 № 162 (у редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02.08.1985 №252, зі змінами, внесеними постановою Держкомпраці СРСР від 19.10.1990 №412 (далі - Інструкція № 162), та Інструкція про ведення трудових книжок, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110 (далі - Інструкція № 58).

Пунктом 1.1 Інструкції № 162 установлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців.

Згідно до пункту 2.2 Інструкції № 162 у трудову книжку вносяться, зокрема, відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.

Пунктом 2.3 Інструкції № 162 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Крім того, відповідно до пункту 2.5 Інструкції № 162 у разі виявлення неправильного чи неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення та ін., виправлення проводиться адміністрацією того підприємства, де було внесено відповідний запис. Адміністрація за новим місцем роботи зобов`язана надати працівникові у цьому необхідну допомогу.

У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (пункт 4.1 Інструкції № 162).

Пунктом 8.1 Інструкції № 162 визначено, що контроль за дотриманням порядку ведення трудових книжок здійснюється у порядку, передбаченому постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦРПС від 6 вересня 1973 р. № 656 «Про трудові книжки робітників та службовців» (СП СРСР, 1973 р. № 21, ст. 115).

Аналіз вказаних норм свідчить, що законодавством визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку. Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством. Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено.

Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган.

Також слід зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.08.2019 по справі №654/890/17 (провадження №К/9901/22832/18).

Як зазначено в оскаржуваному рішенні від 17.07.2024 № 42, неможливо зарахувати період роботи з 17.04.1985 по 02.04.1990, оскільки звільнення не завірено підписом та печаткою.

При дослідженні трудової книжки позивача, а саме її сторінок 6-9, щодо періоду роботи з 17.04.1985 по 02.04.1990 судом встановлено, що підставою внесення відомостей про прийняття на роботу став наказ №27-к від 17.04.1985, про звільнення з роботи наказ № 23ап від 31.03.1990. Записи щодо дати прийняття на роботу та звільнення виконані чітко, не містять виправлень або неточностей.

Разом з тим, внесені записи про роботу позивача у вказаний період не засвідчені належним чином (без підпису керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи та печатки підприємства), що свідчить про грубе недотримання вказаних вище вимог законодавства щодо порядку заповнення трудової книжки та викликає обґрунтовані сумніви у достовірності внесених записів щодо стажу роботи позивача в спірному періоді.

Як зазначалося судом вище, відповідно до пунктів 2, 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Тобто, у зв`язку з неточностями та невірними записами у трудовій книжці, що підтверджують наявний трудовий стаж, підтверджуючими документами можуть бути довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи або ж довідки архівних установ.

Однак, разом із заявою про призначення пенсії ОСОБА_1 надав до пенсійного органу на підтвердження страхового стажу лише трудову книжку, жодних додаткових документів на підтвердження спірного періоду роботи в Оріхівській МДСО (з 17.04.1985 по 02.04.1990) надано не було.

До матеріалів справи також позивачем не надано жодних додаткових доказів на підтвердження роботи у період з 17.04.1985 по 02.04.1990 у Оріхівській МДСО, отже всупереч обов`язку, встановленого частиною першою статті 77 КАС України, позивач не навів жодних аргументів та правого обґрунтування щодо вказаних обставин, не довів своє твердження належними та допустимими доказами.

На підставі пункту 4.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 (далі - Порядок № 22-1) право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

За пунктом 3.2 вказаного Порядку у 10-денний строк з дня одержання заяви про призначення пенсії посадова особа підприємства, установи, організації оформляє всі необхідні документи і направляє їх до органу, що призначає пенсію, за місцезнаходженням підприємства, установи, організації або передає документи працівнику для їх подачі до органу, що призначає пенсію, самостійно. У необхідних випадках посадова особа підприємства, установи, організації надає працівнику допомогу щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії. У разі якщо підготовлено не всі необхідні для призначення пенсії документи, до органу, що призначає пенсію, подаються наявні документи, а документи, яких не вистачає, подаються додатково у строки, передбачені пунктом 1.8 розділу І цього Порядку.

У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис (у разі подання заяви через вебпортал або засобами Порталу Дія таке повідомлення надсилається особі через електронний кабінет користувача вебпорталу або засобами Порталу Дія). Якщо документи будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата реєстрації заяви на вебпорталі або засобами Порталу Дія (абзац четвертий пункту 1.8 розділу І Порядку № 22-1).

У рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 17.07.2024 № 42 відповідачем було зазначено, що заявник не має права на призначення пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, проте при наданні підтверджуючих документів право може бути переглянуто. Тобто, з урахуванням положень Порядку № 22-1 позивач мав право протягом трьох місяців з моменту отримання оскаржуваного рішення подати до пенсійного органу додаткові документи на підтвердження страхового стажу за період його роботи в Оріхівській МДСО (з 17.04.1985 по 02.04.1990), проте цього не зробив. Водночас покликання лише на записи в трудовій книжці, які не засвідчені підписом уповноваженої особи підприємства та печаткою, у цьому випадку є недостатніми.

Таким чином, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для зарахування позивачу до страхового стажу періоду роботи з 17.04.1985 по 02.04.1990, тому у задоволенні позову у цій частині слід відмовити.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача врахувати до страхового стажу періоду навчання з 01.09.1976 по 19.07.1978.

Відповідно до пункту "д" частини третьої статті 56 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі

Виходячи з норм діючого законодавства, періоди трудової діяльності зараховуються до страхового стажу при обчисленні пенсії за періоди до 01.01.2004 згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення», а після 01.01.2004 -Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»

Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

Відповідно до пункту 8 Порядку №637 період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження періоду навчання за денною формою здобуття освіти приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.

Як зазначив позивач, у період з 01.09.1976 по 19.07.1978 він навчався у технічному училищі № 8, проте диплом було втрачено, водночас факт навчання підтверджується архівною довідкою № 609.

Судом досліджено надану позивачем архівну довідку від 31.07.2024 № 609 та встановлено, що така була видана Державним навчальним закладом «Запорізьке вище професійне училище моди і стилю», про те, що ОСОБА_1 дійсно навчався (денна форма) у Технічному училищі № 8 м. Оріхів з 01.09.1976 (наказ від 09.09.1976 № 3-к) по 19.07.1978 (наказ від 19.07.1978 №9к) за професією «Токар».

Тобто, період навчання з 01.09.1976 по 19.07.1978 підтверджується архівною довідкою, через що, у разі її подання разом із заявою про призначення пенсії за віком, має бути зарахований до страхового стажу позивача.

Судом встановлено, що разом із заявою про призначення пенсії позивач долучив довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, паспорт, трудову книжку, про що свідчить розписка-повідомлення від 10.07.2024. У матеріалах пенсійної справи також відсутня вказана архівна довідка, через що суд доходить висновку, що така була надана позивачем лише до суду.

Таким чином, враховуючи те, що із заявою про призначення пенсії архівна довідка від 31.07.2024 № 609 до відповідача не подавалась та, відповідно, пенсійний орган не вирішував питання щодо зарахування періоду навчання на підставі вказаної довідки, суд зазначає, що публічно-правовий спір про зарахування такого періоду у правовідносинах між сторонами відсутній, через що відмовляє у цій частині позовних вимог.

З огляду на викладене, рішення відповідача відповідає критеріям правомірності, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, у зв`язку з чим суд доходить висновку про відсутність підстав для визнання протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 17.07.2024 № 42.

Решта доводів та заперечень висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (параграф 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд вважає, що відповідачем доведено правомірність дій Пенсійного фонду та прийнятого рішень, натомість позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

VI. Висновки суду.

Частинами першою, другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення.

VII. Розподіл судових витрат.

Відповідно до приписів статті 139 КАС України, з огляду на ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, за відсутності доказів понесення судових витрат відповідачем, підстав для їх розподілу немає.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, місцезнаходження: пл. Народна, буд. 4, м. Ужгород, 88000; .

Третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, місцезнаходження: пр.Соборний, буд.158-Б, м.Запоріжжя, 69057; .

Рішення у повному обсязі складено та підписано 22.10.2024.

Суддя К.В.Мінаєва