Справа № 379/984/24
Суддя: Разгуляєва О. В.
Дата ухвалення: 2024-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Єдиний унікальний номер: 379/984/24
Провадження № 2-а/379/9/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2024 року м. Тараща

Таращанський районний суд Київської області, в складі:

головуючого судді Разгуляєвої О.В.,

при секретарі Мовчан М.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представників Департаменту патрульної поліції Петухова С.С., Єжової Є.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження з викликом сторін у відкритому судовому засіданні в приміщенні Таращанського районного суду Київської області, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, поліцейського 1 взводу 2 роти 2 батальйону полку патрульної поліції в місті Біла Церква та Білоцерківському районі УПП у Київській області капрала поліції Миколюка Дмитра Васильовича, про визнання дій відповідача незаконними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення,

У С Т А Н О В И В:

21 серпня 2024 року адвокат Якименко О.В., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, уточнивши вимоги в редакції від 09 вересня 2024 року, просив визнати незаконними дії відповідача поліцейського 1 взводу 2 роти 2 батальйону полку патрульної поліції в місті Біла Церква та Білоцерківському районі УПП у Київській області капрала поліції Миколюка Дмитра Васильовича та скасувати постанову серії ЕНА № 2842255 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 126 КУпАП, у вигляді штрафу в сумі 3400 грн; провадження у справі відносно позивача за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, - закрити у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення; судові витрати по наданню позивачеві правової допомоги адвокатом в сумі 3500 грн та сплачений судовий збір в сумі 605,60 грн стягнути з відповідача 2 - Департаменту патрульної поліції.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 16.08.2024 поліцейським 1 взводу 2 роти 2 батальйону полку патрульної поліції в місті Біла Церква та Білоцерківському районі УПП у Київській області сержантом поліції ОСОБА_2 (надалі Відповідачем 1) відносно позивача було винесено постанову про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 2842255, якою останнього притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 3400 грн за те, що позивач 16.08.2024 о 08:13 год в м. Тараща по вул. Богдана Хмельницького, 107 керував ТЗ без мотошолому, при цьому не мав відповідної категорії на право керування транспортним засобом, чим порушив п.п.2.3г) та 2.1а) ПДР України, чим порушив п. 2.1а ПДР України - керування ТЗ особою, яка не має права керування таким ТЗ.

Свою вину позивач категорично заперечує та з вказаною постановою не погоджується, вважає її незаконною та такою, що підлягає скасуванню, зазначаючи, що в його діях відсутні подія і склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Так, з 16.08.2024 близько 08:45 год позивач знаходився на узбіччі вул. Богдана Хмельницького в м. Тараща, а саме сидів на мопеді електричному «YADEF Т9» та розмовляв по телефону. Як тільки позивач розпочав телефонну розмову, позаду нього з`явилися працівники поліції, які розпочали звинувачувати його в тому, що він керував транспортним засобом без мотошолома. При цьому Відповідач 1 попросив надати йому водійське посвідчення з відповідною категорією на керування транспортними засобами. В свою чергу позивач повідомив, що працівники поліції його не зупиняли, а підійшли, коли він не керував мопедом електричним, а водійське посвідченння у нього в електронному застосунку ДІЯ. Крім того, позивач повідомив Відповідача 1, що цей мопед не підпадає під вимоги, встановлені законодавством щодо наявності посвідчення водія. Після чого, Відповідач 1 почав безпідставно змушувати позивача пройти огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів. Отримавши негативний результат, Відповідач 1, проігнорувавши усі пояснення позивача, виніс оскаржувану постанову.

Позивач вважає, що він не порушував вимоги п.п.2.3г) та 2.1а) ПДР України, оскільки Відповідач 1 не зупиняв його під час руху, а він сидів на мопеді електричному «YADEF Т9» та розмовляв по телефону. Зауважує, що отримання посвідчення водія для керування такою категорією електричних мопедів не вимагається чиним законом, оскільки транспортні засоби з електродвигуном потужністю менше 3 кВт не належать до механічних транспортних засобів. Електроскутер «YADEF Т9» має електродвигун потужністю 2500 Вт, тобто 2,5 кВт, тоді як розділ І ПДР України визначає, що механічним транспортним засобом є транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт.

Ухвалою судді від 26 серпня 2024 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою судді від 10 вересня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Крім цього, відповідачам визначено строк для подання відзиву на позовну заяву та зобов`язано надати всі матеріали, що були або мали бути взяті ними до уваги при прийнятті рішення, вчинення дії, з приводу яких подано позов.

Представник відповідача Департаменту патрульної поліції Сорока Костянтин Володимирович 23.09.2024 через систему «Електронний суд» подав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що викладені твердження позивача є хибними, а позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню судом. Зазначає, що оскаржувана постанова складена на місці вчинення правопорушення, відповідно до положень частини 4 статті 258 КУпАП. Окрім цього, вказав, що в позовній заяві позивач посилається на постанову Верховного суду колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду № 278/3362/15-к від 01 березня 2018 року, в якій на його думку суд визнав, що транспортний засіб з електродвигуном вважається механічним за умови, якщо потужність двигуна більша ніж 3 кВт. Дане посилання не є релевантним, оскільки в обставинах кримінального провадження фігурує викрадений транспортний засіб мопед «Мустанг» з об`ємом двигуна 49 см3, що є предметом злочину, передбаченого ст. 289 КК України, та не врегульовує питання адміністративного судочинства та порушення правил дорожнього руху. Верховний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого рішення про те, що такий транспортний засіб підпадає під категорію «механічний транспортний засіб» та є предметом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 289 КК України. Таким чином можна дійти до висновку, що позивач, посилаючись на нерелевантну постанову Верховного суду, вводить суд в оману з метою уникнення відповідальності за адміністративне правопорушення. Зазначив, що згідно пункту 1.9 ПДР мопед двоколісний транспортний засіб, який має двигун з робочим об`ємом до 50 куб.см або електродвигун потужністю до 4 кВт.

Представник відповідачів Департаменту патрульної поліції та поліцейського 1 взводу 2 роти 2 батальйону полку патрульної поліції в місті Біла Церква та Білоцерківському районі УПП у Київській області капрала поліції ОСОБА_2 Петухов Сергій Сергійович 25.09.2024 подав до суду відзив на позовну заяву у справі про скасування постанови про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 2842255 від 16.08.2024, аналогічний відзиву представника відповідача Департаменту патрульної поліції Сороки К.В. від 23.09.2024.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Пояснив суду, що електроскутер «YADEF Т9» не є механічним транспортним засобом, оскільки має електродвигун потужністю 2500 Вт, тобто 2,5 кВт, тоді як механічними транспортними засобами є транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт. Вважає, що має право керувати даним електроскутером без отримання посвідчення водія.

Представник позивача адвокат Якименко О.В. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи належно повідомлений, про причини неявки суду не повідомив.

Представники відповідача - Департаменту патрульної поліції Єжова Єлизавета Юріївна та ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували з мотивів, викладених у відзиві.

Поліцейський 1 взводу 2 роти 2 батальйону полку патрульної поліції в місті Біла Церква та Білоцерківському районі УПП у Київській області капрал поліції ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи належно повідомлений, про причини неявки суду не повідомив.

Суд, з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Фактичні обставини встановлені судом

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 3 статті 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення здійснюється в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України з особливостями, встановленими Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності викладені у статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (частина 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до частини 1 статті 9 та статті 10 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненням особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, іншими доказами, перелік яких не вичерпний (стаття 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

У відповідності до пункту 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення.

З матеріалів справи судом установлено, що 16.08.2024 о 08 год 29 хв поліцейським 1 взводу 2 роти 2 батальйону полку патрульної поліції в місті Біла Церква та Білоцерківському районі УПП у Київській області ДПП капралом поліції Миколюком Дмитром Васильовичем відносно позивача ОСОБА_1 було винесено постанову про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 2842255, якою останнього притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 3400 грн.

З вказаної постанови вбачається, що 16.08.2024 о 08:13 год в м. Тараща по вул. Богдана Хмельницького, 107 водій ОСОБА_1 керував ТЗ - «YADEА T9» без н/з, без мотошолому, при цьому не мав відповідної категорії на право керування транспортним засобом, чим порушив п.п.2.3г) та 2.1а) ПДР України, чим порушив п. 2.1а ПДР України - керування ТЗ особою, яка не має права керування таким ТЗ.

Вказаною постановою дії ОСОБА_1 кваліфіковані як вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 гривень 00 копійок.

Із наданих позивачем доказів, а саме договору купівлі-продажу транспортного засобу № 811 від 30.04.2024 року, акта прийому-передачі транспортного засобу по договору купівлі-продажу транспортного засобу № 811 від 30.04.2024 року та сертифіката відповідності колісного транспортного засобу № UA.010.08479-24, судом встановлено, що транспортним засобом, на якому рухався позивач, є мопед електричний марки «YADEА T9», 2023 року випуску, який має наступні технічні характеристики: потужність двигуна 2,5 кВт .

Так, частиною 2 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, -тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Положеннями статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення регламентовано, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Загальні правила накладення стягнення за адміністративне правопорушення визначені статтею 33 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за приписами якої воно накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення, як це передбачено статтею 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення, є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Пунктом 11 частини 1 статті 23 Закону України від 02 липня 2015 року № 580 VІІІ «Про національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Положеннями пункту 8 частини 1 статті 23 вказаного вище Закону зазначено, що у випадках, визначених законом, поліція здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

За змістом статті 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення, органи Національної поліції розглядають справи, зокрема, про порушення правил дорожнього руху (частини перша, друга і четверта статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення). Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Процедуру оформлення поліцейськими підрозділів патрульної поліції та поліцейськими, на яких покладаються обов`язки із забезпечення безпеки дорожнього руху в окремих регіонах та населених пунктах, де тимчасово відсутня патрульна поліція (далі поліцейський), матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі визначає «Інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року № 1395 (далі Інструкція).

У разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу (пункт 4 розділ І Інструкції).

Пункт 1 та 2 розділу ІІІ Інструкції, визначає, що справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, за місцем проживання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за місцем реєстрації транспортного засобу та на місці вчинення адміністративного правопорушення. Постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема частинами першою,другою і четвертою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Відповідно до пункту 1 розділу IV Інструкції, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення.

Отже, постанова у справі про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 2 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення без складання відповідного протоколу.

Суд, надаючи оцінку оскарженому рішенню вважає за необхідне зазначити наступне.

Правове регулювання суспільних відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, права, обов`язки і відповідальність суб`єктів учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання визначено нормами Закону України від 30 червня 1993 року № 3353 ХІІ «Про дорожній рух» (далі по тексту Закон України «Про дорожній рух»).

Положеннями статті 14 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин.

Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

У статті 16 Закону України «Про дорожній рух» визначено основні права та обов`язки водія транспортного засобу якими, зокрема, передбачено, що водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Крім того як визначено у пункті 2 частини 1 статті 32 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VІІІ «Про Національну поліцію» (далі по тексту Закон України «Про Національну поліцію»), поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі по тексту Правила дорожнього руху України).

Як вказано у пункті 1.1 Правил дорожнього руху України, ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Відповідно до пунктів 1.3 та 1.4 Правил дорожнього руху України учасники дорожнього руху зобов`язані знати та неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

Пунктом 1.9 Правил дорожнього руху України визначено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до підпункту «а» пункту 2.1 Правил дорожнього руху України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

За визначеннями, наведеними у пункті 1.10 Правил дорожнього руху України: транспортний засіб - пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів; механічний транспортний засіб - транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3кВт; мотоцикл двоколісний механічний транспортний засіб з боковим причепом або без нього, що має двигун з робочим об`ємом 50 куб. см і більше. До мотоциклів прирівнюються моторолери, мотоколяски, триколісні та інші механічні транспортні засоби, дозволена максимальна маса яких не перевищує 400 кг; мопед - двоколісний транспортний засіб, який має двигун з робочим об`ємом до 50куб.см або електродвигун потужністю до 4кВт.

Відповідно до пункту 2.13 Правил дорожнього руху України транспортні засоби класифікуються, залежно від категорій, зокрема: А1 - мопеди, моторолери та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб.см або електродвигун потужністю до 4 кВт; А - мотоцикли, у тому числі з боковим причепом, та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом 50 куб.см і більше або електродвигун потужністю 4 кВт і більше.

Також пунктом 3 «Положення про порядок видачі посвідчень водія», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 340 від 08 травня 1993 року, передбачено, що транспортні засоби, керування якими дозволяється за наявності посвідчення водія, поділяються на такі категорії, зокрема, «А1» - мопеди, моторолери та інші двоколісні (триколісні) транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб. сантиметрів або електродвигун потужністю до 4 кВт

Згідно з положеннями пунктів 2 та 3 наведеного вище Положення, особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії. А транспортні засоби, керування якими дозволяється за наявності посвідчення водія, залежно від їх типів і призначення поділяються на відповідні категорії.

З наведеного вбачається, що Правилами дорожнього руху України розмежовані поняття «механічний транспортний засіб» та «транспортний засіб» й різниця між цими поняттями полягає у наявності двигуна внутрішнього згорання, а також потужності електродвигуна. Для транспортних засобів з двигуном внутрішнього згоряння жодних обмежень щодо технічних характеристик останнього відповідною правовою нормою не передбачено. Водночас, транспортний засіб з електродвигуном вважається механічним за умови, що потужність двигуна більша ніж 3 кВт. У зворотному випадку транспортний засіб з електродвигуном не буде вважатись механічним, однак все ж таки залишатиметься транспортним засобом.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №278/3362/15-к.

Твердження представників відповідачів про нерелевантність посилань позивача на вищевказану постанову Верховного суду суд не бере до уваги, оскільки висновок, викладений у ній, містить визначення поняття «механічний транспортний засіб», і стосується як всіх транспортних засобів загалом, так і конкретного предмету кримінального правопорушення у справі, що переглядалася.

Таким чином, з порівняння понять «транспортний засіб», «механічний транспортний засіб» та «мопед» вбачається, що мопед є різновидом механічного транспортного засобу, який має двигун внутрішнього згорання з робочим об`ємом до 50 куб.см або електродвигун потужністю від 3 до 4 кВт. Отже, враховуючи відсутність визначення «електричний мопед» у Правилах дорожнього руху України, слід дійти висновку, що електричний мопед можливо прирівняти до мопеду лише за наявності у нього електродвигуна потужністю від 3 до 4 кВт.

Як встановлено із матеріалів справи та не оспорювалось сторонами, позивач 16.08.2024 року під час зупинки його інспектором поліції керував мопедом електричним марки «YADEА T9», 2023 року випуску, який має наступні технічні характеристики: потужність двигуна 2,5 кВт, та останньому було поставлено у провину порушення вимог пункту 2.1 «а» Правил дорожнього руху України, відповідно до якого водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Разом з тим, слід зазначити, що пункт 2.1 «а» Правил дорожнього руху України передбачає обов`язок мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом для водіїв саме механічних транспортних засобів, а тому вказана норма права має застосовуватись системно разом з пунктом 2.13 Правил дорожнього руху України.

З системного аналізу положень пунктів 1.10 та 2.13 Правил дорожнього руху України слід дійти висновку, що пристрої (електромопед, електроскутер тощо), у яких потужність електромотора до 3 кВт, не є механічним транспортним засобом у розумінні пункту 1.10 Правил дорожнього руху України, а значить на них не розповсюджуються вимоги пункту 2.13 наведених Правил стосовно права на управління транспортними засобами категорії А1 з потужністю мотора від 3 кВт до 4 кВт.

Аналогічна судова практика, викладена у постановах Третього апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2023 року у справі № 932/2831/22, від 09 лютого 2023 року у справі № 199/3648/22 та від 22 березня 2022 року у справі № 177/844/21 та постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2023 року у справі № 639/3287/23.

Враховуючи викладене у сукупності, у відповідності до визначень, що містяться у Правилах дорожнього руху України, суд приходить до висновку, що мопед електричний марки «YADEА T9», 2023 року випуску, потужністю двигуна 2,5 кВт, хоча і є транспортним засобом, проте він за своїми технічними характеристиками не може бути прирівняний до мопедів або інших механічних транспортних засобів.

Отже в даному випадку, працівник поліції помилкового прирівняв мопед електричний марки «YADEА T9», яким керував позивач, до механічного транспортного засобу, право на керування яким надається за умови наявності посвідчення водія категорії А1.

Беручи до уваги, що адміністративну відповідальність за порушення пункту 2.1 «а» Правил дорожнього руху України може нести виключно водій механічного транспортного засобу, до якого мопед електричний марки «YADEА T9» не віднесено, позивач ОСОБА_1 не є суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У статті 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення імперативно визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1 279-8 цього Кодексу.

З огляду на викладене, враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку, що при винесені постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, працівником поліції не в повній мірі дотримано вимог статей 245, 251 та 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення в частині повноти й всебічності з`ясування обставин адміністративної справи.

В даному випадку судом встановлено, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено частиною 2 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

При цьому провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законів.

Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 7 своєї постанови від 24 червня 1988 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг у справах про адміністративні правопорушення» розглядаючи скаргу на постанову у справі про адміністративне правопорушення, суд повинен перевірити: чи накладено адміністративне стягнення правомочним органом; чи є в діях даної особи ознаки проступку, за який законом передбачена адміністративна відповідальність, і вина у його вчиненні; чи не сплив строк давності для притягнення до адміністративної відповідальності; чи правильні висновки органу (посадової особи), який виніс постанову, про тяжкість вчиненого проступку і обтяжуючі обставини; чи враховані пом`якшуючі обставини, майновий стан винного.

Приписами частин 1 та 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності визначені статтею 286 Кодексу адміністративного судочинства України. Згідно пункту 3 частини 3 вищенаведеної статті Кодексу встановлено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Враховуючи викладене, а також встановлені судом обставини, не спростовані відповідачем, суд приходить висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині скасування оскаржуваної постанови з закриттям провадження у справі. В задоволенні вимоги позивача щодо визнання незаконними дій відповідача поліцейського 1 взводу 2 роти 2 батальйону полку патрульної поліції в місті Біла Церква та Білоцерківському районі УПП у Київській області капрала поліції ОСОБА_2 слід відмовити, оскільки згідно ч. 3 ст. 286 Кодексу адміністративного судочинства України суд не наділений такими повноваженнями.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд відповідно до пункту 5 частини 1 статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір у розмірі 605 гривень 60 копійок, що підтверджено квитанцією до платіжної інструкції № 0.0. .1 від 21.08.2024 року, виданою АТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до приписів частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа

Керуючись статтями 242, 244, 245, 246, 271, 286 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, поліцейського 1 взводу 2 роти 2 батальйону полку патрульної поліції в місті Біла Церква та Білоцерківському районі УПП у Київській області капрала поліції Миколюка Дмитра Васильовича, про визнання дій відповідача незаконними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, задовольнити частково.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА №2842255 від 16.08.2024, якою ОСОБА_1 притягнено до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.2 ст.126 КУпАП, закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (, місцезнаходження 03048 м. Київ вул. Федора Ернста,3) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 ), судовий збір у розмірі 605,60грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 24.10.2024.

ГоловуючийО. В. Разгуляєва