Справа № 380/16726/24
Суддя: Мартинюк Віталій Ярославович
Дата ухвалення: 2024-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2024 рокусправа № 380/16726/24

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Мартинюк Віталій Ярославович, розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому, з урахуванням нової редакції позовної заяви просить:

визнати протиправним та скасувати рішення від 17.06.2024 №29 про відмову у призначенні пенсії за віком;

зобов`язати зарахувати до страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком, періоди роботи: з 08.05.1986 по 30.12.1986; з 29.04.1987 по 01.11.1987; з 26.01.1988 по 26.09.1988; з 04.11.1995 по 17.04.1996; з 24.04.1996 по 30.03.1997; з 26.04.1997 по 05.12.2002; з 01.09.2004 по 31.12.2004; з 01.04.2005 по 28.02.2006; з 01.04.2006 по 31.03.2007; з 01.01.2016 по 31.12.2016, та призначити пенсію за віком.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що спірним рішенням відповідач відмовив йому у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, оскільки не враховано до стажу спірні періоди роботи згідно трудової книжки (відсутня інформація про встановлені мінімуми трудової участі, звільнення з роботи не завірено печаткою та відсутня посада та підпис посадової особи, не зараховано періоди роботи в російській федерації та відсутні суми і сплата страхових внесків згідно індивідуальних відомостей застрахованих осіб). Зазначає, що відповідач безпідставно не зарахувавши до такого стажу спірні періоди роботи згідно з записами у трудовій книжці та довідці, виданої правлінням колгоспу «Зоря», оскільки вказані записи відповідають вимогам Законів №1058-IV. №1788-ХІІ, Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 та Основоположних положень про порядок видачі трудових книжок колгоспників, схвалених Союзною радою колгоспників 14.03.1975, затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 року №310 та з урахуванням Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, а відтак, звернувся з позовом до суду.

Відповідач 1 подав відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі з підстав, викладених у ньому. Зазначає, що частиною пергою статті 26 Закону №1058-IV визначено, що право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 60 років - за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року, після досягнення віку 63 років - за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 24 років, після досягнення віку 65 років - не менше 15 років. Відтак, за поданими документами та даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку страховий стаж позивача становить 25 років 06 місяців 21 день, а тому враховуючи принцип екстериторіальності органом Пенсійного фонду України правомірно винесено рішення про відмову позивачу у призначення пенсії через відсутність необхідного страхового стажу - 31 рік.

Відповідач 2 подав відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі з підстав, викладених у ньому. Зазначає, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Вказує, що припинено усі дипломатичні відносини з російською федерацією, органи Пенсійного фонду позбавлені можливості у повному обсязі виконувати угоду, зокрема, здійснювати до органів Пенсійного фонду російської федерації запити документів та інших відомостей. Зазначає, що страховий стаж позивача становить 25 років 6 місяців 21 день при необхідних 31.

Ухвалою суду від 23.09.2024 року відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Дослідивши наявні у справі докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

Згідно із записами у трудовій книжці НОМЕР_1 від 29.10.1984 року позивач, зокрема, серед іншого, з:

08.05.1986 по 30.12.1986 - водій колгоспу ім.Тельмана Синельниківського району;

26.01.1988 - слюсар-ремонтник четвертого розряду (Трест «Калушхімремонт»);

06.07.1988 - водій другого класу об`єднаної ділянки механізації;

22.09.1988 - водій другого класу на ділянці механізації в РСМУ-2;

01.02.1989 - водій першого класу на ділянці механізації;

04.11.1995 по 17.04.1996 - маляр-штукатур 4 розряду за трудовою угодою в СМП - 739;

24.04.1996 по 30.03.1997 - штукатур-маляр 4 розряду по вахтовому експодиційному методу роботи;

26.04.1997 по 05.12.2002 - водій першого класу за трудовою угодою;

03.09.2004 - водій мікроавтобусу першого класу у приватного підприємця ОСОБА_2 (свідоцтво реєстрації №4522Г від 27.08.2001);

30.04.2010 - звільнений за власним бажанням.

З матеріалів справи убачається, що 10.06.2024 року позивач звертався до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За принципом екстериторіальності Головним управління Пенсійного фонду України в Житомирській області прийнято рішення від 17.06.2024 №29 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

В даному рішенні, в тому числі, зазначено, що вік заявника 60 років. Необхідний страховий стаж визначений статтею 26 Закону становить 31 рік. Страховий стаж особи становить 25 років 6 місяців 21 день. За доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи в колгоспі з 08.05.1986 по 30.12.1986, оскільки в трудовій книжці відсутня інформація про встановлені мінімуми трудової участі. Довідка про кількість встановленого та виробленого мінімуму трудової участі відсутня. Не зараховано період роботи з 26.01.1988 по 26.09.1988, оскільки в трудовій книжці запис про звільнення з роботи не завірено печаткою, відсутня посада та підпис посадової особи. Інші документи передбачені статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та пунктом 3 Порядку №637 відсутні. Не зараховані періоди роботи з 04.11.1995 по 17.04.1996, з 24.04.1996 по 30.03.1997, з 26.04.1997 по 05.12.2002, оскільки це робота в російській федерації. Не зараховано періоди провадження підприємницької діяльності з 22.03.2010 по 31.03.2011, з 01.01.2016 по 31.12.2016, з 01.01.2023 по 31.05.2024, оскільки відсутні суми і сплата страхових внесків згідно індивідуальних відомостей застрахованих осіб. Не зараховано періоди роботи з 01.09.2004 по 31.12.2004, з 01.04.2005 по 28.02.2006, з 01.04.2006 по 31.03.2007, оскільки відсутня сплата страхових внесків згідно індивідуальних відомостей застрахованих осіб. Особа матиме право на пенсійну виплату з 20.05.2027 року або при набутті необхідного страхового стажу.

Будь-яких інших підстав для відмови у призначенні пенсії позивачу у тексті оскарженого рішення пенсійний орган не виклав.

При цьому, відповідачем у оскаржуваному рішенні жодним чином не заперечувалось, щодо загального страхового стажу позивача який складає 25 років 6 місяців 21 день.

Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Змістом спірних правовідносин є рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 17.06.2024 №29 про відмову у призначенні пенсії.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом шостим частини першої статті 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Згідно із преамбулою Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV, який набув чинності з 01 січня 2004 року (далі - Закон №1058-IV), цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону №1058-ІV в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати, зокрема, пенсія за віком.

Відповідно до статті 1 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Таке ж визначення містить і частина 1 статті 24 Закону №1058-IV, яка передбачає, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини 4 статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Таким чином, до 01 січня 2004 року стаж роботи підтверджується в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом №1058-IV.

Так, частинами 1-2 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ) визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Статтею 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637).

Відповідно до пункту 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Крім того, загальний порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162 (чинною на час набуття позивачем трудового стажу у спірних періодах) (далі - Інструкція №162) та Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої наказом Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 №58, яка діяла після втрати чинності Інструкції №162 (далі - Інструкція №58).

Відповідно до абзацу 1 пункту 1.1 Інструкції №162 та п.1.1. Інструкції №58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж позивача є її трудова книжка.

При цьому, у відповідності до п.2.3 Інструкції №162 усі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Згідно з абзацами 2, 3 пункту 2.2 Інструкції №162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності робітника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. До трудової книжки вносяться відомості про роботу: прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.

Відповідно до п.1.2 вказаної Інструкції прийом на роботу без трудової книжки не допускається.

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції №162 питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 «Про трудові книжки робітників та службовців» (далі Постанови №656) та даною Інструкцією.

Відповідно до пункту 1 Постанови №656 встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 13 Постанови №656, при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.

Зазначене також регламентується пунктом 4.1. Інструкції №58.

При цьому, відповідно до пункту 18 вищевказаної постанови, пункту 13 постанови Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 №310 та постанови від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників», відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації (спеціально уповноважена правлінням колгоспу особа).

Наведене вказує на те, що законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку.

Так, спірні правовідносини у даній справі, в тому числі, виникли у зв`язку з відмовою пенсійного органу позивачу зарахувати до страхового стажу записи у вищезазначеній трудовій книжці, оскільки у ній за період з 08.05.1986 по 30.12.1986 відсутня інформація про встановлені мінімуми трудової участі, а щодо періоду з 26.01.1988 по 26.09.1988, то запис про звільнення з роботи не завірено печаткою та відсутня посада і підпис посадової особи.

При цьому, позивач, як особа на яку не покладено обов`язку щодо організації ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок, не може нести відповідальність за неправильність, неточність або неповноту внесених до її трудової книжки відомостей, а тому, невірне заповнення трудової книжки не може бути підставою для прийняття органом Пенсійного фонду України рішення про відмову у призначенні пенсії та не зарахування страхового стражу, результатом чого стало обмеження належного соціального захисту громадянина.

Також, судом не береться до уваги посилання відповідача у спірному рішенні про відсутність довідки про кількість встановленого та виробленого мінімуму трудової участі позивача у колгоспі та інших документів, оскільки відповідно до положень статті 101 Закону України №1788-ХІІ органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №687/975/17.

Відповідно до вимог частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у постановах від 30 вересня 2019 року в справі №638/18467/15-а та від 25 квітня 2019 року в справі №593/283/17 зазначив, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів Пенсійного фонду України для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що дані трудової книжки позивача в частині спірного періоду містять неправдиві або недостовірні відомості, а тому зазначені у ній відповідачем недоліки, не може бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні значеного періоду роботи позивача до стажу роботи, що враховується у призначенні пенсії.

Крім того, в матеріалах справи наявна довідка від 12.11.1987 року №157, яка видана правлінням колгоспу «Зоря» з якої видно, що позивач дійсно працював в колгоспі по договору на будівництві житлових будинків з 29.04.1987 по 01.11.1987, як це передбачено п.1 Порядку №637.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області безпідставно не враховано вказані спірні періоди роботи позивача, а відтак позовні вимоги в цій частині є обгрунтовані та підлягають задоволенню.

Щодо припинення участі російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, у зв`язку з чим до страхового стажу позивачу не зараховано період роботи з 04.11.1995 по 17.04.1996, з 24.04.1996 по 30.03.1997, з 26.04.1997 по 05.12.2002, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону №1058-IV, якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі Україна та російська федерація (далі - Угода від 13.03.1992 року).

Згідно зі ст.1 Угоди від 13.03.1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 5 Угоди від 13.03.1992 року встановлено, що ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди.

Отже, дія цієї угоди розповсюджувалася на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держав - учасниць угоди.

В силу положень ст.6 Угоди від 13.03.1992 року, призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Відповідно до ст.11 зазначеної Угоди від 13.03.1992 року, необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 01.12.1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.

Аналіз вищенаведених норм вказує на те, що стаж, набутий на території будь-якої з держав - учасниць Угоди, підлягає безумовному врахуванню при встановленні права на пенсію. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Поряд з тим, суд враховує, що постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 року №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 року у м.Москві. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022 року.

Згідно з п.2 ст.13 Угоди від 13.03.1992 року, пенсійні права громадян держав - учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави - учасниці, на території якої вони проживають.

За наведеного правового регулювання та встановлених обставин справи, суд приходить висновку, що положення відповідних міжнародних договорів розповсюджуються також і на питання, пов`язані із зарахуванням періодів роботи на території інших держав до страхового стажу та обчислення пенсій, пов`язаних із їх перерахунком. Діюче в Україні пенсійне законодавство передбачає, що у разі, якщо пенсія призначена на території України, а особа працювала на території російської федерації або на підприємстві, зареєстрованому на території російської федерації після 13.03.1992 року, то цей стаж має враховуватись на території України як власний страховий (трудовий стаж), хоча пенсійні внески можуть сплачуватись в росії. Тобто існує гарантія врахування страхового стажу кожної із сторін при призначенні пенсії на її території без перерахування страхових внесків.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 14.11.2019 року у справі №676/6166/16-а, від 16.04.2020 року у справі №555/2250/16-а від 17.06.2020 року у справі №646/1911/17, від 21.02.2020 року у справі №291/99/17 та від 06.07.2020 року у справі №345/9/17.

Відтак, при прийнятті рішення щодо зарахування чи відмови в зарахуванні до страхового стажу певних періодів роботи, орган пенсійного фонду повинен враховувати норми законодавства України, в сукупності з нормами законів тієї країни, на території якої працювала в спірний період роботи особа, яка звернулась за призначенням пенсії.

Між тим, на час набуття позивачем трудового стажу у спірних періодах, вказана вище Угода від 13.03.1992 року були чинною для України, тому підлягає застосуванню до даних правовідносин.

Таким чином, суд не приймає до уваги посилання відповідача на припинення участі російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, оскільки таке припинення не стосується (не впливає) періодів трудової діяльності позивача, що мали місце в час дії Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року.

Відтак, суд вважає, що позивач не може бути позбавлений соціальної захищеності та пенсійного страхового стажу за час роботи, зазначеного у трудовій книжці в вищезазначеній частині позовних вимог, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Щодо незарахування до загального страхового стажу період роботи позивача з 01.09.2004 по 31.12.2004, з 01.04.2005 по 28.02.2006, з 01.04.2006 по 31.03.2007 та з 01.01.2016 по 31.12.2016, оскільки відсутні суми і сплата страхових внесків згідно індивідуальних відомостей застрахованих осіб, то суд зазначає таке.

Відповідно до п. 1 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування найманих працівників та інших осіб, які належать до кола осіб, що підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та зазначені у статті 11 Закону № 1058-IV, сплачуються їх роботодавцями та безпосередньо застрахованими особами.

Статтею 113 Закону № 1058-IV передбачено, що держава створює умови для функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування і гарантує дотримання законодавства з метою захисту майнових та інших прав і законних інтересів осіб стосовно здійснення пенсійних виплат.

На підставі ч. 1 ст. 16 Закон № 1058-IV застрахована особа має право отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, вимагати від страхувальників сплати внесків, у тому числі в судовому порядку тощо.

З цим правом кореспондується обов`язок страхувальника нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески (п. 6 ч. 2 ст. 17 Закону № 1058-IV) незалежно від фінансового стану платника (ч. 12 ст. 20 Закону № 1058-IV).

Пунктом 1 ч. 2 ст. 6 Закону України від 08.07.2010 № 2464-IV «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-IV) встановлено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до ст. 4 Закону № 2464-IV платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до ст. 26 Закону № 2464-IV посадові особи платників єдиного внеску несуть адміністративну відповідальність, зокрема, за порушення порядку нарахування, обчислення і строків сплати єдиного внеску.

Вказане свідчить про те, що страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює особа, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Такі висновки узгоджуються із правовою позицією, яка викладена Верховним Судом раніше, зокрема у постанові від 09.09.2019 у справі № 242/5448/16-а та у постанові від 23.03.2020 у справі №535/1031/16-а.

З трудової книжки убачається, що позивач у період з 03.09.2004 працював водієм мікроавтобусу першого класу у приватного підприємця ОСОБА_2 (свідоцтво реєстрації №4522Г від 27.08.2001).

Підставою для незарахування вказаного періоду до страхового стажу позивача відповідач вказав відсутність сплати страхових внесків згідно індивідуальних відомостей застрахованих осіб.

Проте, внаслідок невиконання приватним підприємцем ОСОБА_2 обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи у приватного підприємця за спірний період, зокрема з 03.09.2004 по 31.12.2004, з 01.04.2005 по 28.02.2006, з 01.04.2006 по 31.03.2007.

Беручи до уваги вище наведене, суд вважає, що позивач не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на включення спірного періоду роботи до страхового стажу за порушення, вчинене приватним підприємцем, оскільки згідно з Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник.

Щодо сплати страхових внесків за період з 03.01.2016 по 30.11.2016, то суд зазначає, що в матеріалах справи наявні докази сплати позивачем єдиного внеску, які стосуються його підприємницької діяльності, а саме, квитанції: №2 від 19.01.2016, №45 від 19.02.2016, №28 від 18.03.2016, №51 від 19.04.2016, №1 від 20.05.2016, №2 від 16.06.2016, №15 від 19.07.2016, №16 від 19.08.2016, №19 від 19.09.2016, №4 від 20.10.2016 та №41 від 17.11.2016 платником яких є позивач, призначення платежу: єдиний внесок.

При цьому, судом не береться до уваги твердження позивача на які він посилається у позовній заяві щодо сплати страхових внесків за грудень 2016 року (за період по 31.12.2016), оскільки у матеріалах справи такі докази відсутні.

Таким чином, як вже вище зазначено, підставою відмови відповідачем у призначенні позивачу пенсії, було те, що позивач не набув необхідного страхового стажу роботи відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який повинен становити 31 рік, після досягнення віку 60 років.

Відтак, судом встановлено, що вік заявника більше 60 років, його страховий стаж станом на момент звернення із заявою про призначення пенсії (10.06.2024) становить 25 років 6 місяців 21 день,, а також з врахуванням спірного періоду його роботи, що в сукупності становить більше 31 рік страхового стажу, який є достатнім для призначення пенсії відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а тому спірне рішення прийнятеГоловним управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відмову в призначенні пенсії є протиправним.

Відповідно до вимог частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачами не подано належних доказів правомірності відмови позивачу у призначені пенсії.

Згідно з п.3 ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Такий критерій правомірності відповідачем дотриманий не був.

З огляду на викладене, спірне рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Позовні вимоги в частині зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати позивачу до страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком, періоди роботи: з 08.05.1986 по 30.12.1986; з 29.04.1987 по 01.11.1987; з 26.01.1988 по 26.09.1988; з 04.11.1995 по 17.04.1996; з 24.04.1996 по 30.03.1997; з 26.04.1997 по 05.12.2002; з 03.09.2004 по 31.12.2004; з 01.04.2005 по 28.02.2006; з 01.04.2006 по 31.03.2007; з 01.01.2016 по 30.11.2016 є похідними від першої позовної вимоги, тому також підлягають до задоволення в цій частині.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити позивачу пенсію за віком, то така є передчасною та задоволенню не підлягає, адже спірні правовідносини між учасниками справи в цій частині ще не виникли, оскільки відповідач ще не ухвалював рішення щодо зарахування позивачу до страхового стажу періоди його роботи, а тому відсутні підстави вважати, що права позивача у зазначеній частині будуть порушені.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково.

При цьому, суд, у відповідності до ч.2 ст.9 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача щодо призначення пенсії за віком з 10.06.2024 року у відповідності до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням правової оцінки, наданої судом.

Що стосується судових витрат, то, у відповідності до вимог ст.139 КАС України, такі підлягають стягненню на користь позивача пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, підп.15.5 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково та вийти за межі позовних вимог.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 17.06.2024 №29 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (адреса: 10003, м.Житомир, вул.О.Ольжича, 7, ) зарахувати ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком, періоди роботи: з 08.05.1986 по 30.12.1986; з 29.04.1987 по 01.11.1987; з 26.01.1988 по 26.09.1988; з 04.11.1995 по 17.04.1996; з 24.04.1996 по 30.03.1997; з 26.04.1997 по 05.12.2002; з 03.09.2004 по 31.12.2004; з 01.04.2005 по 28.02.2006; з 01.04.2006 по 31.03.2007; з 01.01.2016 по 30.11.2016.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (адреса: 10003, м.Житомир, вул.О.Ольжича, 7, ) повторно розглянути заяву від 10.06.2024 року ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) про призначення пенсії за віком у відповідності до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із урахуванням висновків суду, зробленого у цьому рішенні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (адреса: 10003, м.Житомир, вул.О.Ольжича, 7, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Львівський окружний адміністративний суд, а у разі реєстрації офіційної електронної адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

СуддяМартинюк Віталій Ярославович