Справа № 936/802/24
Суддя: Даруда І. А.
Дата ухвалення: 2024-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 936/802/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" жовтня 2024 р. м. Іршава

Іршавський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді Даруда І.А.

за участю секретаря судових засідань Сатін Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся із позовною заявою до Головного управління національної поліції у Закарпатській області, в особо ВП № 2 Мукачівського РУП ГУНП в Закарпатській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10.07.2024 року поліцейським ВП №2 (смт. Воловець) Мукачівського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області старшим сержантом поліції Фітас Михайлом Михайловичем винесено постанову у справі про адміністративні правопорушення серії ЕНА №2575658, якою ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, а саме: 10.07.2024 о 10.46 год. в с. Нижні Ворота, дорога Київ - Чоп, керуючи автомобілем не виконав вимогу дорожнього знаку стоп-контроль, здійснив проїзд без зупинки, чим порушив п. 8.4.В. ПДР України., чим скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП та застосовано стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн.

На думку позивача, притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення даного адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП є незаконним та необгрунтованим, а винесена постанова підлягає скасуванню з наступних підстав.

Позивач ОСОБА_1 , заперечує вчинення ним адміністративного правопорушення, вказаного в постанові, оскільки належним доказом даного правопорушення, виходячи з його природи, є проїзд на знак стоп-контроль без будь якої зупинки автомобіля. При ньому не надано жодного доказу на підтвердження вчинення ним даного правопорушення. Позивач стверджує, що перед проїздом вказаного відрізку дороги у с. Нижні Ворота, біля поста поліції, він повністю зупинив автомобіль перед знаком стоп-контроль, після чого розпочав рух до поліцейського та військового, які стояли за знаком а потім вже повторно зупинився біля них двох. Про це він також, намагався пояснити поліцейським.

Також ОСОБА_1 зазначив, що в постанові не вказано на якому саме відрізку дороги Київ-Чоп і вимоги якого саме знаку стоп-контроль позивач не виконав, оскільки їх там є декілька по різних напрямках руху. Дану постанову вважає незаконною, оскільки він не порушував правил дорожнього руху.

Просить скасувати постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.

В свою чергу, представник відповідача 02.08.2024 року подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач керував транспортним засобом та не виконав вимогу дорожнього знаку 3.41 ПДР «Стоп котроль». Також зазначив, що відео доказом з бодікамери поліцейського підтверджується те. шо позивач вчинив правопорушення. Долучений до справи відеозапис фіксує вчинення позивачем правопорушення, а зміст вказаних файлів не викликає сумнівів в тому, що саме останніми зафіксовані події, які мали місце 10.07.2024 року за участі сторін в справі.

Також представник відповідача зазначила, що оскаржувана постанова складена відповідачем відповідно до норм Кодексу України про адміністративні правопорушення, Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС від 07.11.2015 № 1395, посилання позивача на порушення ГУНП в Закарпатській області законодавства в даному випадку є безпідставними, необгрунтованими, а позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, натомість, подав до суду заяву в якій просив позовні вимоги задовольнити з підстав, що наведені в позовній заяві, а розгляд справи проводити у його відсутності.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, клопотання про відкладення судового засідання не надходило.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до постанови про адміністративне правопорушення 10.07.2024 року поліцейським ВП №2 (смт. Воловець) Мукачівського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області старшим сержантом поліції Фітас Михайлом Михайловичем винесено постанову у справі про адміністративні правопорушення серії ЕНА №2575658, якою позивача визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, а саме: 10.07.2024 о 10.46 год. в с. Нижні Ворота, дорога Київ - Чоп, керуючи автомобілем не виконав вимогу дорожнього знаку стоп-контроль, здійснив проїзд без зупинки, чим порушив п. 8.4.В. ПДР України, чим скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП і накладено стягнення у виді штрафу в сумі 340 гривень.

Не погодившись із вказаною постановою у справі про адміністративне правопорушення, позивач оскаржив її до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи суд зазначає наступне.

Частина друга статті 19 Конституції Україні передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правил дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року.

Пунктом 1.1 ПДР визначено, що ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

У відповідності до п. 1.3 ПДР учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Пунктом 1.9 ПДР передбачено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

В оскаржуваній постанові зазначено, що позивач не виконав вимогу дорожнього знаку стоп-контроль, здійснив проїзд без зупинки, чим порушив п. 8.4.В Правил дорожнього руху та вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Згідно з п. 8.1 ПДР регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.

Підпунктом «в» п. 8.4 ПДР визначено, що дорожні знаки поділяються на групи: заборонні знаки. Запроваджують або скасовують певні обмеження в русі;

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до п. 10 розділу ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Крім того, п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративне правопорушення на транспорті» роз`яснено судам, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилається правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідач, як на обставини вчинення позивачем правопорушення, посилається на складену оскаржувану постанову у справі про адміністративне правопорушення та на обставини, що зафіксовані на відеозаписі, однак відеозапису до матеріалів справи представником відповідача не було долучено.

Суд не вважає постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності беззаперечним доказом вчинення ним правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Наведений висновок узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 26 квітня 2018 року у справі № 338/1/17.

Візуальне спостереження за дотриманням ПДР працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку.

Отже, уповноважена особа має всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, зокрема, на підставі належних доказів, які підтверджують факт вчинення особою адміністративного правопорушення.

Однак, відеозапису на якому були б зафіксовані обставини вчинення правопорушення, представником відповідача надано не було, на підставі чого, суд приходить до висновку, що працівниками поліції не здійснено безперервну відеофіксацію подій, які відбувалися, з моменту початку до їх завершення, що є порушенням вимог пункту 5 розділу II та підпункту 2 пункту 1 розділу VII Інструкції, затвердженої наказом МВС України від 11.01.2019 за №1026, а доводи відповідача у відзиві де останній посилається на обставини, що зафіксовані на відеозаписі з бодікамери поліцеського, суд оцінює критично та вважає безпідставними.

Таким чином, факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення за обставин, викладених в оскаржуваній постанові, не зафіксовано.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Положеннями ст. 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обов`язок доказування в адміністративному судочинстві розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Аналогічна правова позиція викладена Верховим Судом у постанові від 14 березня 2018 року у справі № 760/2846/17.

Своєю чергою, відповідачем не надано до суду інших доказів, які підтверджують наявність складу правопорушення та спростовують пояснення позивача, викладені в адміністративному позові, які б дозволили вказати на достовірність обставин викладених в постанові про притягнення до адміністративної відповідальності позивача, а тому будь-які сумніви з приводу наявності вини водія транспортного засобу трактуються на користь водія в силу дії презумпції невинуватості.

Таким чином, суд вважає, що відсутні належні докази вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Суд зазначає, що правовою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність складу вчиненого адміністративного правопорушення, що має підтверджуватися належними та допустимими доказами.

При цьому КУпАП встановлюється чітка стадійність притягнення особи до відповідальності: виявлення правопорушення, фіксація правопорушення, формування доказової бази (матеріалів справи), розгляд справи про адміністративне правопорушення.

Тобто, після виявлення факту вчинення правопорушення працівник поліції зобов`язаний зібрати належні та допустимі докази такого правопорушення, чого у даних спірних правовідносинах не було дотримано.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо правомірності доказування свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, а позивач факт вчинення такого правопорушення заперечує, тому немає достатніх підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

З урахуванням наведеного, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірності своїх дій щодо прийняття рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності згідно з постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 2575658 від 10.07.2024 року.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

З огляду на викладене, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю та скасувати оскаржувану постанову, згідно з якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, а справу про адміністративне правопорушення закрити.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 76, 77, 90, 139, 241-246, 255, 262, 271, 272, 286 КАС України, суд

Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Скасувати постанову поліцейського ВП №2 (смт. Воловець) Мукачівського РУП ГУНП в Закарпатській області сержанта поліції Фітас Михайла Михайловича про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №2575658 від 10.07.2024 про притягнення ОСОБА_1 , до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.І ст. 122 КУпАП (п. 8.4.В. ПДР України), а справу про адміністративне правопорушення закрити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених ч. 2 ст. 299 КАС України.

Судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених ст. 286 КАС України, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення складено 21.10.2024 року.

Суддя: І.А. Даруда