Справа № 460/27951/22
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2024-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/27951/22 пров. № А/857/6472/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Пліша М. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2024 року у справі №460/27951/22 за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Рівненській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу, -

суддя в 1-й інстанції Зозуля Д. П.,

час ухвалення рішення 15 лютого 2024 року,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення 15 лютого 2024 року,

в с т а н о в и в:

Позивач Головне управління ДПС у Рівненській області звернулося в суд з позовом до відповідача - ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з останнього податковий борг у розмірі 722961,52 грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що за відповідачем на як на дату звернення до суду, так і на сьогодні обліковується податковий борг, зокрема з пені у сумі 722961,52 грн. Таким чином, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Крім того, зазначає, що підпункт 129.9.1 пункту 129.9 Податкового кодексу України, яким суд обґрунтував відмову у задоволенні позову в зазначеній частині не міг бути застосований у межах спірних правовідносин з огляду на принцип диспозитивності, оскільки суд зобов`язаний вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі. З врахуванням наведеного вважає, що податкова вимога прийнята правомірно, тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає про те, що за результатами розгляду адміністративної справа №460/39643/22 за його позовом до Головного управління ДПС в Рівненській області про визнання дій протиправними та анулювання нарахованої пені Рівненський окружний адміністративний суд ухвалив рішення, яким позовні вимоги задовольнив. Визнав протиправними дії Головного управління ДПС у Рівненській області щодо нарахування ОСОБА_1 пені в сумі 722961,52 грн та зобов`язав Головне управління ДПС у Рівненській області відкоригувати дані інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 шляхом анулювання пені в сумі 722961,52 грн. 27 вересня 2023 року вказане рішення набрало законної сили. Звертає увагу на те, що вищевказаним рішенням суду встановлені факти протиправності нарахування ГУ ДПС у Рівненській області для ОСОБА_2 податкового боргу. Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. Крім того просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) знаходився на податковому обліку в Головному управлінні ДПС у Рівненській області.

За даними обліку позивача за відповідачем рахується податковий борг в загальному розмірі 722961,52 грн з податку на додану вартість та податку на доходи фізичних осіб, що виник на підставі нарахованої пені.

Вказані обставини підтверджуються дослідженими судом доказами: розрахунком виникнення податкової заборгованості по нарахованих (донарахованих) сумах згідно з картками особових рахунків, інтегрованою карткою платника податків.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що в силу вимог ч.4 ст.78 КАС України обставина щодо анулювання нарахованої пені з податку на додану вартість та податку на доходи фізичних осіб у розмірі 722961,52 грн, з яким позивач пов`язує виникнення у відповідача податкового боргу, не доказується при розгляді іншої справи, тому немає підстав для стягнення податкового боргу, як такого, який не існує.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Ч.2 ст.19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до пп.21.1.1 п.21.1 ст.21 ПК України посадові особи контролюючих органів зобов`язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Згідно з п.16.1.4. ст.16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Положеннями ст.19-1 ПК України визначено функції податкового органу, до яких, зокрема, відноситься здійснення контролю за додержанням податкового законодавства, своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування і сплати податків та зборів, своєчасністю подання податкової звітності, здійснення контролю за погашенням податкового боргу з податків та зборів платників податків, у тому числі тих, майно яких перебуває у податковій заставі, організовує роботу та здійснює контроль за застосуванням арешту майна платника податків, що має податковий борг, та/або зупинення видаткових операцій на його рахунках у банку, здійснює інші функції, визначені цим Кодексом та законами України.

За змістом п.57.3 ст.57 ПК України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом з причин, пов`язаних з порушенням податкового законодавства (за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1-54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу), платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Відповідно до пп.14.1.175 п.14.1 ст.14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, заявлена сума податкового боргу у цій справі сформована ГУ ДПС в Рівненській області внаслідок узгодження суми податкового боргу, згідно з пенею, нарахованою на борг минулих років з податку на доходи фізичних осіб 643690,43 грн та пені, нарахованої на борг минулих років з податку на додану вартість 79271,09 грн.

При цьому, правомірність нарахування вказаного податкового боргу оскаржувалась ОСОБА_1 в адміністративній справі №460/39643/22. З метою вирішення адміністративної справи №460/39643/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про анулювання нарахованої пені у розмірі 722961,52 грн провадження у цій справі було зупинено до вирішення вищевказаної справи.

14 червня 2023 року Рівненським окружним адміністративним судом прийнято рішення у справі №460/39643/22, яким позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання дій протиправними та анулювання пені задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління ДПС у Рівненській області щодо нарахування ОСОБА_1 пені в сумі 722961,52 грн. Зобов`язано Головне управління ДПС у Рівненській області відкоригувати дані інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) шляхом анулювання пені в сумі 722961,52 грн. Вказане рішення суду набрало законної сили 30 січня 2024 року.

Частиною 4 ст.78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в силу вимог ч.4 ст.78 КАС України, обставина щодо анулювання нарахованої пені по податку на додану вартість та податку на доходи фізичних осіб у розмірі 722961,52 грн, з яким позивач пов`язує виникнення у відповідача податкового боргу, не доказується при розгляді іншої справи, а тому підстави стягнення з відповідача податкового боргу у зв`язку з несплатою такої заборгованості відсутні.

Колегія суддів зазначає, що покликання апелянта на те, що підпункт 129.9.1 пункту 129.9 Податкового кодексу України не міг бути застосований у межах спірних правовідносин з огляду на принцип диспозитивності, колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки такі не спростовують правомірності відмови у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Крім того, при поданні відзиву на апеляційну скаргу відповідач просив стягнути з податкового органу витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн.

Вирішуючи питання про стягнення вищевказаних витрат, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до ст.16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

П.1 ч.3 ст.132 КАС України передбачає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з положеннями ч.7, 9 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до ст.30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З системного аналізу наведених вище правових норм вбачається, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Колегія суддів зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Крім того, на підтвердження здійсненної правової допомоги необхідно долучати розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися в акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, між адвокатським об`єднанням «Лінія Права» та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги від 03 червня 2024 року, а також відповідно до вказаного Договору укладено Акт приймання передачі послуг правової допомоги від 05 червня 2024 року.

Згідно з цим Актом за вищевказаним договором адвокатом були надані наступні послуги: первинна консультація, ознайомлення з матеріалами справи №460/27951/22, змістом апеляційної скарги податкового органу, формування та узгодження правової позиції з клієнтом, підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу. Усього вартість таких послуг оцінена у 20000,00 грн.

Колегія суддів зазначає, що зі змісту акту приймання передачі послуг вбачається, що такий не містить вказівки та обґрунтування часу, витраченого адвокатом на надані послуги правової допомоги, тому заявлений до відшкодування за рахунок відповідача розмір витрат на правову допомогу в сумі 20000,00 грн не підтверджується належними доказами та є завищеним.

При цьому, витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено, що узгоджується із рішенням ЄСПЛ «Бєлоусов проти України», за яким навіть несплата адвокатського гонорару, обумовленого договірними зобов`язаннями, свідчить про те, що витрати за таким гонораром є «фактично понесеними».

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20, від 13 грудня 2023 року у справі №160/17139/20.

Крім того, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Колегія суддів зауважує, що позивач вільний у виборі представника та у визначенні розміру його гонорару за домовленістю сторін, проте цей вибір не повинен бути надмірно обтяжливим для іншої сторони процесу при вирішенні судом питання про розподіл судових витрат, тому, на думку колегії суддів, судом першої інстанції було правильно проаналізовано долучені документи про надання правової допомоги та надано їм правову оцінку.

Таким чином, враховуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи щодо витрат на професійну правничу допомогу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що з врахуванням принципу співмірності та розумності судових витрат, ступеня складності предмета спору, виходячи з конкретних обставин справи та змісту виконаних послуг необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань позивача витрати у розмірі 300,00 грн, оскільки такий розмір буде відповідати принципу співмірності та розумності у спірних правовідносинах, та виходячи зі змісту поданого відзиву на апеляційну скаргу.

Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2024 року у справі №460/27951/22 без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Рівненській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 300,00 грн (триста) гривень 00 копійок.

У стягненні решти суми витрат відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 23 жовтня 2023 року.