Справа № 160/3109/24
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2024-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 жовтня 2024 року Справа № 160/3109/24
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Озерянської С.І.
за участі секретаря судового засідання Буснюк В.В.
представника позивача Губи В.В.
представника відповідача Костюченка О.Т.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу №160/3109/24 за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
02.02.2024 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить визнати протиправними дії Дніпровської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для продажу у власність по АДРЕСА_1 по фактичному розміщенню незавершеного будівництва квартирного (багатоквартирного) житлового будинку; визнати незаконним та скасувати рішення Дніпровської міської ради VIII скликання від 20.12.2023 року №242/45 «Про відмову гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок по АДРЕСА_1 ) по фактичному розміщенню незавершеного будівництва квартирного (багатоквартирного) житлового будинку для продажу у власність»; зобов`язати Дніпровську міську раду прийняти рішення про надання дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок по АДРЕСА_1 по фактичному розміщенню незавершеного будівництва квартирного (багатоквартирного) житлового будинку, для продажу у власність.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Дніпровської міської ради VIII скликання від 20.12.2023 року №242/45 позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для продажу у власність по АДРЕСА_1 ) по фактичному розміщенню незавершеного будівництва квартирного (багатоквартирного) житлового будинку. Як підстава відмови зазначено: у зв`язку із неподанням документів, необхідних для прийняття рішення щодо продажу земельної ділянки та виявлення недостовірних відомостей у поданих документах». Стверджує, що така відмова не перебачена ч. 3, 5 ст. 128 Земельного кодексу України, оскільки орган місцевого самоврядування може прийняти рішення про відмову в продажу, а не відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою. Також відповідачем не було забезпечено права позивача бути присутньою на сесії ради. В рішенні вимагається надання документів, однак без зазначення, яких саме документів, що суперечить частинам 2, 3 ст. 128 Земельного кодексу України, оскільки перелік таких документів є вичерпним та надавався позивачем, у зв`язку з чим оскаржуване рішення не містить обґрунтованих причин відмови.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.02.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 160/3109/24 за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.05.2024 року постановлено подальший розгляд адміністративної справи №160/3109/24 за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії здійснювати за правилами загального позовного провадження.
В судовому засіданні 16.10.2024 року представник позивача позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити.
В судовому засіданні 16.10.2024 року представник відповідача проти задоволення позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні.
Дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив та зазначає наступне.
Відповідно до рішення Дніпровської міської ради VII скликання від 20.09.2017 року №80/24 присвоєно незавершеному будівництвом багатоквартирному житловому будинку по АДРЕСА_4 .
19.10.2023 позивач звернулась до відповідача із заявою про надання дозволу та виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (шляхом викупу).
До заяви позивачем додано: копію договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 10.09.2015 року №1026; копію документу щодо права власності спадкоємиці ОСОБА_1 ; копію паспорту та копію ідентифікаційного номеру позивача.
Рішенням Дніпровської міської ради VIII скликання від 20.12.2023 року №242/45 відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для продажу у власність по АДРЕСА_1 ) по фактичному розміщенню незавершеного будівництва квартирного (багатоквартирного) житлового будинку у зв`язку з неподанням документів, необхідних для прийняття рішення щодо продажу такої земельної ділянки та виявленням недостовірних відомостей у поданих документах.

Позивач, вважаючи протиправним рішення Дніпровської міської ради щодо відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для продажу у власність, звернулась до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 14 Конституції України та статті 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України від 25.10.2001 № 2768-III.

Згідно статті 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно частини 2 статті 116 Земельного кодексу Українинабуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частинами 3 та 4 статті 116 Земельного кодексу України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Частиною 1 статті 121 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, зокрема, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Частиною 1 статті 122 Земельного кодексу України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до частини 6 статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, клопотання подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з абзацом 1 частини 7 статті 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Частиною 5 статті 46 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності - не рідше ніж один раз на місяць.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Відповідно до положень статті 118 Земельного кодексу України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів: звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування; розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому ст. 186-1 ЗК України; затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок, а надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття в подальшому суб`єктом владних повноважень позитивного рішення щодо відведення земельної ділянки у власність.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, від 27 березня 2018 року у справі №463/3375/15-а, від 11 червня 2019 року у справі №826/841/17, від 28 січня 2020 року у справі №2240/2962/18, від 28 лютого 2020 року у справі №806/3304/18, від 08 вересня 2020 року у справі № 812/1450/17, від 26 жовтня 2021 року у справі №160/5982/19, від 23 грудня 2021 року у справі №480/4737/19 та від 03 серпня 2023 року у справі №300/3771/22, від 16 січня 2024 року у справі № 420/7591/21, від 20 лютого 2024 року у справі № 826/842/17.

Згідно частини 1 статті 128 Земельного кодексу України встановлено, що продаж громадянам і юридичним особам земельних ділянок державної (крім земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації) та комунальної власності для потреб, визначених цим Кодексом, провадиться місцевими державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 128 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи, зацікавлені у придбанні земельних ділянок у власність, подають заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади або сільської, селищної, міської ради чи державного органу приватизації. У заяві (клопотанні) зазначаються місце розташування земельної ділянки, її цільове призначення, розміри та площа, а також згода на укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.

До заяви (клопотання) додаються: а) документ, що посвідчує право користування земельною ділянкою (у разі його наявності), та документи, що посвідчують право власності на нерухоме майно (будівлі та споруди), розташоване на цій земельній ділянці (у разі наявності на земельній ділянці будівель, споруд); б) копія установчих документів для юридичної особи, а для громадянина - копія документа, що посвідчує особу; г) копія свідоцтва про реєстрацію постійного представництва з правом ведення господарської діяльності на території України - для юридичних осіб, створених та зареєстрованих відповідно до законодавства іноземної держави.

Частиною 3 статті 128 Земельного кодексу України передбачено, що орган державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування у місячний строк розглядає заяву (клопотання) і приймає рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (якщо такий проект відсутній) та/або про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки (крім земельних ділянок площею понад 50 гектарів для розміщення відкритих спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд) чи про відмову в продажу із зазначенням обґрунтованих причин відмови.

Відповідно до частини 5 статті 128 Земельного кодексу України підставою для відмови в продажу земельної ділянки є: а) неподання документів, необхідних для прийняття рішення щодо продажу такої земельної ділянки; б) виявлення недостовірних відомостей у поданих документах; в) якщо щодо суб`єкта підприємницької діяльності порушена справа про банкрутство або припинення його діяльності; г) встановлена цим Кодексом заборона на передачу земельної ділянки у приватну власність; ґ) відмова від укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної.

Таким чином, приписи статті 128 Земельного кодексу України передбачають вирішення порушеного фізичною особою питання або шляхом прийняття рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та/або проведення експортної грошової оцінки земельної ділянки в разі дотримання заявником встановленої процедури звернення та в разі додання до заяви документів, визначених в частині 2 статті 128 Земельного кодексу України; або шляхом прийняття рішення про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою з обов`язковим обґрунтуванням причини відмови, вичерпний перелік яких наведений в частині 5 статті 128 Земельного кодексу України.

Отже за приписами статті 128 Земельного кодексу України міська рада не наділена повноваженням прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою за результатами розгляду заяви про продаж земельних ділянок.

З матеріалів справи вбачається, що 19.10.2023 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпровської міської ради із заявою про надання дозволу та виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (шляхом викупу).

До заяви позивачем було додано копію договору про задоволення вимог іпотекодержателя; копію документу щодо права власності спадкоємиці; копію паспорту та копію ідентифікаційного номеру.

Рішенням Дніпровської міської ради VIII скликання від 20.12.2023 року №242/45 відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для продажу у власність по АДРЕСА_1 ) по фактичному розміщенню незавершеного будівництва квартирного (багатоквартирного) житлового будинку у зв`язку з неподанням документів, необхідних для прийняття рішення щодо продажу такої земельної ділянки та виявленням недостовірних відомостей у поданих документах.

При цьому судом встановлено, що в рішенні не зазначено та не обґрунтовано жодної з передбачених частиною 5 статті 128 Земельного кодексу України підстав для відмови у продажу земельної ділянки, а форма відмови не відповідає приписам статті 128 Земельного кодексу України.

Суд зазначає, що відповідач, фактично не розглянув заяву позивача від 19.10.2023 року та не виніс за результатами такого розгляду ні рішення про задоволення, ні мотивованої відмови.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що рішення Дніпровської міської ради VIII скликання від 20.12.2023 року №242/45 «Про відмову гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для продажу у власність по АДРЕСА_1 ) по фактичному розміщенню незавершеного будівництва квартирного (багатоквартирного) житлового будинку для продажу у власність суперечить вимогам Земельного кодексу України, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

При цьому не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання протиправними дій Дніпровської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для продажу у власність по АДРЕСА_1 по фактичному розміщенню незавершеного будівництва квартирного (багатоквартирного) житлового будинку, оскільки права позивача порушено саме оскаржуваним рішенням Дніпровської міської ради VIII скликання від 20.12.2023 року №242/45 «Про відмову гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок по АДРЕСА_1 ) по фактичному розміщенню незавершеного будівництва квартирного (багатоквартирного) житлового будинку для продажу у власність».

Щодо обраного способу захисту порушеного права.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Разом з цим, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, вихід за межі позовних вимог можливий, але повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, на захист яких поданий позов.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що відповідачем протиправно не було розглянуто належним чином заяву позивача та не прийнято жодного з передбачених законом рішень, суд вважає за необхідне обрати належний спосіб захисту порушеного права позивача та зобов`язати Дніпровську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.10.2023 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (шляхом викупу) та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства, з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.

Зважаючи на встановлені у справі обставини, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Положеннями частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Отже, на користь позивача підлягає відшкодуванню сума судового збору у розмірі 1211,20 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань Дніпровської міської ради.

При цьому, з матеріалів справи судом встановлено, що позивач сплатила судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3633,60 грн., що документально підтверджується квитанцією від 01.02.2024 року.

Враховуючи вимоги частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» надміру сплачений судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. може бути повернутий позивачу на підставі її клопотання.

Керуючись статтями 243, 245-247, 250, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, 75, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Дніпровської міської ради VIII скликання від 20.12.2023 року №242/45 «Про відмову гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок по АДРЕСА_1 ) по фактичному розміщенню незавершеного будівництва квартирного (багатоквартирного) житлового будинку для продажу у власність».

Зобов`язати Дніпровську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.10.2023 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (шляхом викупу) та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства, з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Дніпровської міської ради судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст судового рішення складено 23.10.2024 року.

Суддя С.І. Озерянська