Справа № 160/6004/24
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2024-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 жовтня 2024 року м. Дніпросправа № 160/6004/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 травня 2024 року в адміністративній справі №160/6004/24 (головуючий суддя першої інстанції Боженко Н.В.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 29.02.2024 року (згідно штампу на поштовому конверті) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправними дії керівництва ВЧ НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови у його звільненні з військової служби;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення про його звільнення за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю І групи, а саме за дідом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААГ №1898.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про протиправність дій відповідача щодо розгляду рапорту про звільнення позивача. Позивач зазначає, що відповідач неналежним чином розглянув його рапорт на звільнення та протиправно відмовив у звільненні з військової служби, в той час як позивач має відповідні правові підстави бути звільненим.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 травня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби, викладену в листі від 27.11.2023 року №12/33984/23-Вн.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби згідно абз.7 пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (в редакції, чинній станом на 27.11.2023 року) за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи, згідно рапорту ОСОБА_1 від 09.11.2023 року.

В задоволенні іншої частини позивних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду прийнято з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Апелянтом не заперечується наявність у ОСОБА_2 інвалідності І групи, однак позивачем належним чином не доведено необхідність здійснення догляду за ОСОБА_2 саме позивачем. Апелянт вважає, що позивачем не доведено факт спільного та постійного проживання з особою з інвалідністю I групи, яка потребує постійного догляду, а також відсутність інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд. Відповідачем належним чином розглянуто рапорт позивача про звільнення з військової служби та правомірно відмовлено в його задоволенні. Також апелянт вказує на те, що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду з цим позовом, оскільки позивач проходить військову (публічну) службу, в розумінні ч.5 ст.122 КАС України.

Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, яким просив у задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою.

У період з 03.09.2024 року по 17.09.2024 року суддя-доповідач Юрко І.В. перебувала у відпустці.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10-12).

Згідно свідоцтва про народження від 18.06.1984 року серії НОМЕР_2 позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , його батьки - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.13).

Згідно свідоцтва про народження від 02.03.1961 року серії НОМЕР_3 батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є ОСОБА_2 (а.с.14).

Згідно свідоцтва про народження від 10.07.1969 року серії НОМЕР_4 батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є ОСОБА_2 . (а.с.15)

Згідно свідоцтва про народження від 29.09.1946 р.н. ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Згідно свідоцтва про одруження від 14.02.1960 року серії НОМЕР_5 ОСОБА_2 , 1937 р.н., 14.02.1960 року уклав шлюб зі ОСОБА_6 , 1939 р.н., яка після укладення шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_7 (а.с.17)

Згідно свідоцтва про народження від 08.08.1939 року серії НОМЕР_6 ОСОБА_8 народилася ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с.18).

Рішенням Інгулецького районного виконавчого комітету Криворізької міської ради від 20.12.2000 року №229/4 ОСОБА_2 призначено піклувальником неповнолітнього онука ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .. В обґрунтуванні рішення вказано, що матір померла ІНФОРМАЦІЯ_9 , а батько ОСОБА_3 постійно проживає в російській федерації в місті Мончегорську Мурманської області (а.с.27).

Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 09.08.2022 року серії 12 ААВ №567637 ОСОБА_5 має інвалідність другої групи з 09.08.2022 року (загальне захворювання), встановлена на строк до 01.09.2023 року, дата чергового переогляду 01.08.2023 року (а.с.16).

Відповідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 06.07.2023 року серії 12ААГ №189812 ОСОБА_2 встановлено безстрокову першу групу інвалідності з 21.06.2023 року. В наявності печатка «потребує постійної сторонньої допомоги» (а.с.24).

Згідно висновку ЛКК від 08.12.2023 року №98/1377 ОСОБА_9 встановлено діагноз, за яким вона потребує сторонньої допомоги.

Згідно Акту від 25.07.2023 року, складеного головою ВК №5, мешканцями будинку АДРЕСА_2 - проживав до мобілізації за цією адресою разом з ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , які зареєстровані за вказаною адресою (а.с.25).

Згідно висновку про стан здоров`я громадянина, який бажає встановити опіку, від 22.08.2023 року, складеного КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №6» Криворізької міської ради» ОСОБА_1 може бути опікуном (а.с.26).

Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 23.10.2023 року, засвідченої приватним нотаріусом криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Русавською Т.В. (номер в реєстрі 3521) останній повідомив, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який з 1983 року перебуває та проживає у рф, з яким втрачено зв`язок, та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , є інвалідом ІІ групи, станом на 23.10.2023 року інших живих дітей немає. Дружина ОСОБА_9 є особою похилого віку та сама потребує цілодобового нагляду та догляду за собою. ОСОБА_2 , будучи інвалідом І «Б» групи та як особа, що потребує постійного стороннього догляду, прийняв рішення, свідомо без будь-якого примусу дав свою згоду на те, щоб позивач, самостійно займався і займається постійним доглядом за ним. Також ОСОБА_2 потребує цілодобового нагляду та догляду (а.с.28-29).

09 листопада 2023 року позивач звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби згідно пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII, разом з додатками згідно переліку (а.с.30).

Листом відповідача від 27.11.2023 вказаний рапорт розглянуто, процитовано положення названого абз.7 пп. «г» п.2 ч.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII, згідно якої підставою для звільнення є: у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд. Зазначено, що копії долучених до рапорту документів не підтверджують наявність підстави для звільнення позивача в запас відповідно до абз.6 пп. «г» п.2 ч.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII, у зв`язку з тим, що не надані матеріали, які б підтверджували відсутність інших осіб, що можуть здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.31-32).

Позивач, не погодившись із відмовою у звільненні з військової служби, оскаржив таку відмову до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач був зобов`язаний встановити щодо заяви позивача лише існування обставин, які прямо та однозначно вказані в абзаці 8 п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII чи існувала у позивача необхідність здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю І групи, тобто: перевірити існування необхідності здійснювати такий догляд і наявність в особи інвалідності І групи, а тому відмова є індивідуально-правовим актом, який не відповідає вимогам законодавства, зокрема положенням ч.2 ст.2 КАС України. Суд першої інстанції зауважив, що відповідачем в цій справі вчинено не дії, а надано відмову на заяву позивача, яка є індивідуально-правовим актом. Відтак, суд першої інстанції відмовив у позовних вимогах в частині визнання протиправними дій та з метою ефективного захисту прав позивача вийшов за межі позовних вимог, визнав протиправною відмову відповідача, викладену в листі від 27.11.2023 року та зобов`язав відповідача прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон №2232-XII (в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин на 27.11.2023 року).

Відповідно до пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

абзац 7 - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

абзац 8 - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд

Апеляційний суд звертає увагу, що рапорт позивача від 09.11.2023 року містить посилання лише на пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII. Рапорт не містить як посилання на абз.7 вказаної норми, так і визначення особи, за якою є необхідність здійснення постійного догляду та у зв`язку із чим такий догляд потрібен (а.с.30).

В листі від 27.11.2023 року відповідачем наведено положення абзацу 8 пп.«г» п.2 ч.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII, який стосується особи з інвалідністю II групи або особи, яка за висновком МСЕК або ЛКК закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Судом першої зазначено, що відповідач не заперечував, що розглядав рапорт позивача саме в аспекті постійного догляду за особою І групи, тобто суперечність або незрозумілість рапорту позивача не існувала.

Натомість, згідно тексту відзиву на адміністративний позов, саме відповідач звертає увагу про невизначеність у рапорті ОСОБА_1 визначення підстави підпункту «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII, за якою він просить його звільнити з військової служби. І саме такі неточності рапорту призвели до надання відповіді про відмову у звільненні позивача, в тому числі і з помилковим посиланням на норму Закону №2232-ХІІ (а.с.55).

Колегія суддів зазначає, що відповідач, отримавши вказаний вище рапорт, мав підстави затребувати у позивача налжним чином мотивований рапорт та додаткові документи, що відповідало б вимогам розумності та розсудливості, а також пропорційності, однак такі дії вчинені не були, натомість відповідач вчинив правозастосування, яке не лише порушує вказані принципи, а й не відповідає конкретним положенням законодавства щодо підстав звільнення, що в свою чергу має наслідком неправомірність дій в частині розгляду рапорту позивача та визнання відмови у звільненні протиправною.

Відтак, апеляційний суд дійшов висновку, що відмова військової частини НОМЕР_1 про відмову у звільненні з військової служби позивача прийняте не у порядку та не у спосіб, що визначений Конституцією та законами України, та необґрунтовано, тобто не відповідає критеріям, визначених частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 року №124, (далі Інструкція з діловодства у Збройних Силах України), рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення,- звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Рапорт, як офіційна форма звернення військовослужбовця до вищої посадової особи передбачає його опрацювання та надання відповіді по суті порушених в ньому питань.

Як встановлено судом апеляційної інстанції відповідачем не було належним чином розглянуто рапорт ОСОБА_1 від 09.11.2023 року про звільнення з військової служби.

За обставин цієї справи відповідач доказів на підтвердження опрацювання та надання відповіді по суті порушених в рапорті питань не надав, оскільки і позивач в своєму рапорті не конкретизував підстав звільнення, що передбачені пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII.

Натомість, вказана норма містить 13 підстав для звільнення з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу)

Саме з урахуванням встановлених в суді обставин подання рапорту та підстав для звільнення з військової служби позивача (за абз.7 пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII) вказаний рапорт належить розгляду з урахуванням та опрацюванням поданих до рапорту документів.

Відтак, з урахуванням вимог частини 2 статті 9 КАС України апеляційний суд вважає, що належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 09.11.2023 року щодо звільнення з військової служби з урахуванням висновків суду.

Враховуючи наведені вище обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції у відповідності до вимог статті 317 КАС України належить скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, та з метою ефективного захисту порушеного права позивача необхідно зобов`язати відповідача повторно розглянути рапорт позивача про звільнення з військової служби.

Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 КАС України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 КАС України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 травня 2024 року в адміністративній справі №160/6004/24 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 травня 2024 року в адміністративній справі №160/6004/24 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Військову частину НОМЕР_1 у звільненні з військової служби ОСОБА_1 .

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 09.11.2023 року щодо звільнення з військової служби з урахуванням висновків суду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко