Справа № 480/4922/23
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2024-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2024 р. Справа № 480/4922/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.06.2024, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Шевченко, м. Суми, повний текст складено 24.06.24 у справі № 480/4922/23

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі за текстом також відповідач), у якому просив:

1) визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 на підставі абз. 4 підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставина у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворим батьком, що підтверджується відповідним медичним висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

2) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 на підставі абз. 4 підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставина у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворим батьком, що підтверджується відповідним медичним висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 24 червня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , щодо нерозгляду та неприйняття рішення по суті рапортів від 21.11.2022 та від 22.12.2022 позивача ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорти ОСОБА_1 від 21.11.2022 та від 22.12.2022 про звільнення з військової служби на підставі абз.4 п.п. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу та прийняти відповідні рішення за результатами розгляду таких рапортів, з урахуванням висновків викладених у цьому рішенні суду.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з висновками, які не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що у зв`язку з внесенням відомостей в ЄРДР від 07.04.2023 за №0000148 та призупиненням військової служби молодшому сержанту ОСОБА_1 , Військова частина НОМЕР_1 не має повноважень приймати рішення щодо звільнення позивача з лав Збройних сил України, і суд першої інстанції зобов`язав відповідача вчинити дії, які суперечать приписам чинного законодавства.

За результатами апеляційного розгляду відповідач просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що у рішенні суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог. Уважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також КАС України) суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що молодший сержант ОСОБА_1 з 08.05.2022 проходить військову службу за мобілізацією у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді сержанта резерву запасної роти (а.с.19, 69).

21.11.2022 позивач подав рапорт про звільнення з військової служби на підставі пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу у зв`язку з тим, що він є обмежено придатним до військової служби, не має взагалі ніякої професійної підготовки та досвіду практичної роботи на займаній посаді, за станом свого здоров`я та виникненням сімейних обставин, а саме: його батько, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , потребує постійного догляду (а.с. 18, 62 зворот).

У відзиві відповідач указує, що на такий рапорт Військовою частиною НОМЕР_1 позивачу відмовлено у його задоволенні, оскільки позивачем не було надано жодних документів, які б підтверджували наявність законних підстав для звільнення, визначених у ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

22.12.2022 позивач подав другий рапорт (а.с.63), в якому, на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, а також пунктів 233, 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ, просив командира 11 запасної роти Військової частини НОМЕР_1 клопотати перед вищим командуванням про його звільнення з військової служби. Вказав, що має батька пенсіонера поважного віку, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає один та має захворювання, через які потребує постійного догляду згідно висновку ЛКК, виданого КНП Грунської сільської ради "Грунський центр первинної медико-санітарної допомоги" 23.11.2022 за № 28/111.

До рапорту позивач додав довідку військово-лікарської комісії № 514 від 02.06.2022, в якій зафіксовано висновок про обмежено придатність позивача до військової служби(а.с.29), а також додав висновок лікарсько-консультативної комісії Комунального некомерційного підприємства Грунської сільської ради "Грунський центр первинної медико-санітарної допомоги" №28/111 від 23.11.2022 (а.с.15), згідно з яким за станом здоров`я хворий, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , потребує постійного стороннього догляду сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказано, що хворому встановлено діагноз: хвороба Паркінсона, церебральний атеросклероз II ст., хронічне порушення мозкового кровообігу II-III ст., ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, вторинна артеріальна гіпертензія II ст., 2 стадія, ризик IV, СНПА, має когнітивні порушення.

Також у висновку вказано, що довідка видана за місцем потреби та терміном на 23.05.2023 (а.с.15).

У відзиві відповідач указує, що за результатом розгляду такого рапорту позивачу у його задоволенні також відмовлено по суті через відсутність законних підстав, передбачених Законом. Поданий висновок ЛКК №28/111 від 23.11.2022 не є належним підтверджуючим документом для звільнення зі служби за мобілізацією в Збройних Силах України за підпунктом г пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII.

Тобто відповідач визнає отримання Військовою частиною НОМЕР_1 вказаних рапортів позивача від 21.11.2022 та від 22.12.2022 та стверджує, що такі рапорти були розглянуті належним чином. Отримання Військовою частиною НОМЕР_1 вказаних рапортів підтверджується і доданими відповідачем до відзиву копіями рапортів.

Поряд з цим, на виконання вимог ухвали суду першої інстанції від 12.06.2023, жодної відповіді чи рішення, у тому числі, у вигляді резолюції, за результатом розгляду вказаних рапортів позивача, відповідачем суду не було надано.

Представник позивача зверталася до Військової частини НОМЕР_1 із запитами від 21.03.2023 та від 12.05.2023 щодо повідомлення про результати розгляду рапортів позивача (а.с.65), на які відповідач листами від 20.04.2023 за №2/7-348 та від 31.05.2023 за №2/7-516 представника позивача повідомив про те, що ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні його рапорту через відсутність законних підстав, додатково вказав, що відповідь на рапорти не можуть надати, оскільки не мають доступу до архіву (а.с. 10, 66, 67).

Позивачем на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 також подано звернення від 25.03.2023, в якому він просив повідомити про результати розгляду вказаних вище рапортів, поданих у листопаді та грудні 2022р. (а.с. 63 зворот), на яке відповідач листом від 19.04.2023 за № 2/7-347 повідомив позивача про те, що у задоволенні рапорту по суті було відмовлено через відсутність законних підстав. Додатково вказано, що чинним законодавством не передбачено процедуру звільнення військовослужбовців, які відсутні у військовій частині (а.с. 64).

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у звільненні позивача з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, за результатом поданих позивачем у листопаді та грудні 2022 року рапортів, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у цій справі.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав доказів належного результату розгляду рапортів позивача від 21.11.2022 та від 22.12.2022, у тому числі таких, як прийняття наказу або відмови у прийняття наказу командиром частини, з посиланням на акти законодавства та з роз`ясненням порядку оскарження, і бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 не відповідає критеріям правомірності, визначеним в ч.2 ст.2 КАС України, та є протиправною.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Виходячи з положень вказаної норми законодавства, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи у цій частині, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби, врегульовано нормами Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 за № 2232-XII (далі - Закон № 2232- XII), а також нормами Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення № 1153/2008).

Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною 6 статті 2 Закону № 2232-XII передбачено види військової служби, серед яких військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 за № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженим Законом України від 24.02.2022 за № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та Указом Президента України від 06.05.2024 за № 271/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в України", затвердженого Законом України від № 3684-IX від 08.05.2024, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року строком на 90 діб. Тобто, введений воєнний стан триває станом і на сьогодні.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII.

Так, відповідно до абз.4 пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, а саме, на час подання у листопаді та грудні 2022 року спірних рапортів про звільнення) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Позивач, виявивши своє небажання продовжувати проходити військову службу (як умова за п."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII), звернувся до Військової частини НОМЕР_1 з рапортами про звільнення від 21.11.2022 та від 22.12.2022 на підставі зазначеної норми Закону №2232-XII - п.п. "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII (а.с. 62 зворот, 63), отримання яких відповідачем не заперечується.

Відповідач стверджує, що рапорти були розглянуті. Втім, оцінюючи вказані доводи, судом враховано таке.

Відповідно до ч.7 статті 26 Закону №2232-ХІІ, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Так, згідно із абз.2 п.12 Положення № 1153/2008 право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Відповідно до пункту 233 Положення № 1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

За приписами абзацу 4 пункту 241 Положення накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.

Згідно з абз.13 п.14.10 Розділу ХІV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України №170 від 10.04.2009 (далі Інструкція №170) документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Пункт 12.11 розділу XII Інструкції № 170 визначає, що перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

Відповідно до пункту 234 Положення № 1153/2008 перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

Згідно з підпунктом 2 пункту 225 Положення № 1153/2008 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", зокрема, у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що звернення військовослужбовця з певним проханням оформлюється рапортом, який має бути адресований вищій посадовій особі та підлягає реєстрації в день надходження шляхом проставлення відмітки про його надходження в правому куті нижнього поля аркуша, що підтверджує факт одержання такого рапорту адресатом та в подальшому забезпечує здійснення контролю за його належним виконанням.

Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті.

У свою чергу розгляд рапорту про звільнення зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає, зокрема, підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин. Також уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. При цьому документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 12.06.2023 (а.с. 50, 51) витребувано у відповідача рішення, прийняті за результатами розгляду рапортів позивача. Однак жодної відповіді чи рішення, у тому числі у вигляді резолюції, за результатом розгляду рапортів позивача, поданих ОСОБА_1 у листопаді та грудні 2022 року, відповідачем до матеріалів справи не надано.

Натомість відповідачем надано відповідь на звернення позивача від 25.03.2023 (а.с. 63 зворот, 64). Однак така відповідь за підписом начальника відділення персоналу штабу Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 не може бути рішенням, за результатом розгляду рапортів позивача про звільнення від 21.11.2022 та від 22.12.2022 у розумінні Положення № 1153/2008, Закону №2232-ХІІ, Інструкції №170, а тим більше не свідчить про прийняття рішення (у тому числі про відмову) уповноваженою особою, зокрема командиром Військової частини НОМЕР_1 , чи іншою особою, яка має повноваження на прийняття відповідних рішень з кадрових питань. Доказів того, що начальник відділення персоналу штабу Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 наділений відповідними повноваженнями на вчинення таких дій, зокрема, звільняти чи відмовляти у звільненні, матеріали справи не містять, відповідачем таких доказів суду не надано.

Лист від 24.06.2023 за №2/7-601 на рапорт позивача від 07.06.2023, поданий позивачем в ході розгляду справи, також не є доказом розгляду рапортів позивача від 21.11.2022 та від 22.12.2022, відмова у звільненні з військової служби саме за якими і є предметом розгляду у цій справі.

Враховуючи, що рішень, прийнятих за результатом розгляду рапортів позивача від 21.11.2022 та від 22.12.2022, відповідачем не надано, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що таких рішень прийнято не було.

Отже, відповідач не надав доказів належного результату розгляду рапортів позивача від 21.11.2022 та від 22.12.2022, у тому числі таких, як прийняття наказу або відмови у прийняття наказу командиром частини, з посиланням на акти законодавства та з роз`ясненням порядку оскарження. Така бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 не відповідає критеріям правомірності, визначеним в ч.2 ст.2 КАС України, та є протиправною.

Обґрунтовуючи свою позицію відповідач у відзиві стверджував про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби з огляду на не подання позивачем до рапортів медичного висновку медико-соціальної експертної комісії та не підтвердження відсутності інших осіб, які можуть здійснювати догляд.

Проте колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що вказані доводи суд не може брати до уваги та надавати їм оцінку за обставин не прийняття відповідачем за результатом поданих позивачем у листопаді та грудні 2022 року рапортів про звільнення жодного рішення, саме в якому б відповідачем зазначались ці доводи з обґрунтуванням необхідності надання підтвердження відсутності інших осіб, які можуть здійснювати догляд, а також надавалась б оцінка, у тому числі, доводам позивача про його стан здоров`я, на чому наголошує ОСОБА_1 в обох рапортах, а також з наданням оцінки висновку ЛКК (а.с. 15) на предмет наявності чи відсутності всіх відомостей у ньому для застосування положень пп. «г» п.2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-XII, у тому числі чи віднесено надання такого висновку до компетенції уповноваженого на це чинним законодавством органу, який склав висновок, чи відповідає цей висновок встановленій формі, з наданням оцінки строку, на який виданий такий висновок.

Також суд не бере до уваги доводи представника відповідача, наведені в апеляційній скарзі, щодо того, що у зв`язку з внесенням відомостей в ЄРДР від 07.04.2023 за №0000148 та призупиненням військової служби молодшому сержанту ОСОБА_1 Військова частина НОМЕР_1 не має повноважень приймати рішення щодо звільнення позивача з лав Збройних сил України, оскільки відповідачем не було прийнято жодного рішення за поданими в листопаді, грудні 2022 року рапортами позивача, у тому числі у зв`язку з вчиненням відповідних дій позивачем.

Враховуючи встановлені судом обставини справи та досліджені докази, приймаючи до уваги, що відповідачем не прийнято жодного рішення за результатом поданих позивачем рапортів в листопаді та грудні 2022 року рапортів про звільнення, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що належним захистом порушеного права позивача, з урахуванням ст. 9 КАС України, є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нерозгляду та неприйняття рішення по суті рапортів ОСОБА_1 від 21.11.2022 та від 22.12.2022 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами з покладенням на Військову частину НОМЕР_1 обов`язку розглянути рапорти від 21.11.2022 та від 22.12.2022 ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі абз.4 п.п. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та прийняти відповідні рішення за результатами розгляду таких рапортів, з урахуванням висновків викладених у цьому рішенні суду.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58), згідно з якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів уважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Ураховуючи положення статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.06.2024 у справі № 480/4922/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді О.В. Присяжнюк В.Б. Русанова