Справа № 160/10558/24
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2024-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 жовтня 2024 року м. Дніпросправа № 160/10558/24
Суддя І інстанції - Кальник В.В.

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),

суддів: Коршуна А.О., Сафронової С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з вказаним позовом до суду в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо прийняття рішення про оформлення набуття ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянства України;

- зобов`язати суб`єкта владних повноважень - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області прийняти рішення про оформлення набуття ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянства України.

В обґрунтування позову посилається на те, що відповідачем протиправно не приймається рішення з приводу набуття нею громадянства України.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 червня 20124 року позов було задоволено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить п рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення яким відмовити у задоволенні позову. Вказує, що відповідно до пункту 102 Порядку № 215 територіальний орган Державної міграційної служби України надсилає подані документи до органів Служби безпеки України та Міністерства внутрішніх справ України, які у межах своєї компетенції перевіряють (у тому числі в банках даних Міжнародної організації кримінальної поліції- Інтерполу) відсутність підстав, за наявності яких прийняття до громадянства України або вихід із громадянства України не допускається. Про результати перевірки органи Служби безпеки України та Міністерства внутрішніх справ України повідомляють територіальний орган Державної міграційної служби України не пізніше як у двомісячний строк з дня одержання документів.

Отже територіальний ДМС має право скласти висновок про відмову в набутті громадянства України, у зв`язку із тим, що таким територіальним органом ДМС отримано інформацію від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, що дії іноземця або особи без громадянства (заявника) загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, або територіальний орган ДМС отримав інформацію, що іноземець або особа без громадянства (заявник) вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку з учиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка с. Вишеньки Коропського району Чернігівської області, є громадянкою російської федерації, документована паспортом громадянина російської федерації № НОМЕР_1 , який виданий МИД росії 38005. Проживає в Софіївському районі Дніпропетровської області.

03.01.2024 року громадянка російської федерації ОСОБА_1 звернулась до Відділу № 9 у м. Кривому Розі ГУ ДМС у Дніпропетровській області з заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, як особа, яка народилась на території України до 24 серпня 1991 року.

17.01.2024 року матеріали справи про набуття громадянства України ОСОБА_1 за вих. № 1264-206/000249-24 були надіслані до ГУ ДМС у Дніпропетровській області для розгляду в межах компетенції.

23.01.2024 року ГУ ДМС у Дніпропетровській області надіслано заяву позивача до Управління Служби безпеки України в Дніпропетровській області.

14.02.2024 року листом за №55/2-1242 НТ-вих Управління СБУ у Дніпропетровській області повідомило ГУ ДМС у Дніпропетровській області, що відповідно до пункту 13 частини 1 статті 24 Закону України «Про службу безпеки України», було отримано інформацію, яка свідчить, що подальше документування громадянки російської федерації ОСОБА_1 , яка клопоче про оформлення набуття громадянства України, недоцільно, на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію».

03.04.2024 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було прийнято рішення про відмову в задоволенні клопотання про оформлення набуття особою громадянства України. В рішенні, з посиланням на лист Управління СБУ у Дніпропетровській області від 14.02.2024 року, було зазначено, що подані заявником документи не підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує набуття особою громадянство України.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що вказавши в якості підстави для відмови у задоволенні клопотання про прийняття до громадянства України пункт 6 статті 10 Закону України «Про імміграцію», відповідач не навів в рішенні від 03.04.2024 року таких інших випадків, передбачених законом, не уточнив причин та не конкретизував, які саме документи, подані заявником, не підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує набуття особою громадянство України, які обставини слугували підставою для прийняття спірного рішення, що фактично позбавило позивача реалізувати права бути обізнаним щодо обставини, у зв`язку із якою їй було відмовлено у задоволенні клопотання про оформлення набуття громадянства України. При цьому суд зазначив, що за загальними вимогами, які висуваються до актів суб`єктів владних повноважень, як актів правозастосування, є їхня обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав (фактичних і юридичних) його прийняття, а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України «Про громадянство України».

Статтею 6 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що громадянство України набувається:

1) за народженням;

2) за територіальним походженням;

3) внаслідок прийняття до громадянства;

4) внаслідок поновлення у громадянстві;

5) внаслідок усиновлення;

6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя;

7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки;

8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини;

9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства;

10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.

Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України передбачено Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року №215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006) (далі-Порядок №215).

Пунктом 1 Порядку№215 для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи передбачені розділом II цього Порядку.

Відповідно до п. 3 Порядку №215 заява з питань громадянства подається у письмовій формі з зазначенням дати її складання та підписується заявником.

Пунктом 24 Порядку №215 передбачено - для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка народилася до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент народження особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає:

а)заяву про набуття громадянства України за територіальним походженням;

б)дві фотокартки (розміром 35 х 45 мм);

в)один із таких документів:

- декларацію про відсутність іноземного громадянства - для осіб без громадянства;

- зобов`язання припинити іноземне громадянство - для іноземців. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави, або якщо міжнародні договори України з іншими державами, громадянами яких є іноземці, передбачають припинення особами громадянства цих держав одночасно з набуттям громадянства України;

- декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства разом із документом, що підтверджує надання особі статусу біженця чи притулку в Україні, - для іноземців, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні;

- заяву про зміну громадянства - для іноземців, які є громадянами держав, міжнародні договори України з якими передбачають припинення особами громадянства цих держав одночасно з набуттям громадянства України;

г) копію свідоцтва про народження або інший документ, що підтверджує факт народження особи на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту.

Згідно з п. 26 Порядку № 215, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, батько чи мати якої народилися до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент їх народження до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону, подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку, а також:

а) документ, який підтверджує факт народження відповідно батька чи матері заявника на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту;

б) копію свідоцтва про народження заявника або інші документи, що засвідчують родинні стосунки заявника відповідно з батьком чи матір`ю, які народилися на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту.

Пунктами 92-94 Порядку № 215 визначено порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України, рішення за якими приймаються територіальними органами Державної міграційної служби України

Так, територіальні органи Державної міграційної служби України приймають рішення про оформлення набуття громадянства України, зокрема, за територіальним походженням.

Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України, до якого подано документи щодо оформлення набуття громадянства України, перевіряє відповідність оформлення поданих документів вимогам законодавства України.

Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, територіальний підрозділ Державної міграційної служби України не пізніш як у двотижневий строк з дня надходження документів повертає їх заявникові для усунення недоліків. Якщо заявник у двомісячний строк з дня повернення йому документів не усуває недоліки та не подає документи повторно, керівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України приймає рішення про припинення провадження за цією заявою.

Подані заявником належно оформлені документи не пізніш як у двотижневий строк з дня їх надходження надсилаються до територіального органу Державної міграційної служби України.

Територіальний орган Державної міграційної служби України перевіряє відповідність оформлення документів з питань громадянства вимогам законодавства України та підтвердження ними наявності фактів, з якими Закон пов`язує набуття особою громадянства України.

Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, зазначені документи повертаються до територіального підрозділу Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником. Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України не пізніш як у тижневий строк з дня повернення документів надсилає їх заявникові для усунення недоліків. Якщо заявник у двомісячний строк з дня повернення йому документів не усуває недоліки та не подає документи повторно, керівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України приймає рішення про припинення провадження за цією заявою.

Відповідно до п.95 Порядку № 215, рішення про оформлення набуття особою громадянства України або про відмову у задоволенні клопотання про оформлення набуття особою громадянства України не пізніш як у тримісячний строк з дня надходження документів надсилається до територіального підрозділу Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником.

Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником, не пізніш як у тижневий строк з дня надходження відповідного рішення повідомляє про нього заявника у письмовій формі. У разі прийняття рішення про відмову у задоволенні клопотання про оформлення набуття особою громадянства України заявникові у письмовій формі повідомляються причини відмови.

З оскарженого рішення відповідача від 03.04.2024 року, вбачається, що під час перевірки матеріалів справи про набуття громадянства України ОСОБА_1 №103607, ГУ ДМС у Дніпропетровській області в межах компетенції було встановлено, що документи, подані заявником, були оформлені належним чином і підтверджують наявність фактів, які є підставами для набуття громадянства України відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України».

В той же час підставою для відмови у задоволенні клопотання позивача про набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України», стала відповідь Управління СБУ у Дніпропетровській області, оформлена листом від 14.02.2024 року №55/2-1242 НТ-вих, на запит відповідача, в якій Управління СБУ у Дніпропетровській області повідомило, що подальше документування громадянки рф ОСОБА_1 , яка клопоче про прийняття до громадянства України, недоцільно на підставі п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію не надається в інших випадках, передбачених законом.

В той же час надаючи оцінку вказаним підставам для відмови у набутті громадянства позивачкою, суд першої інстанції вірно зауважив, що відповідач не навів в рішенні від 03.04.2024 року цих інших випадків, передбачених законом, не уточнив причин та не конкретизував, які саме документи, подані заявником, не підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує набуття особою громадянство України, які обставини слугували підставою для прийняття спірного рішення, що фактично позбавило позивача реалізувати права бути обізнаним щодо обставини, у зв`язку із якою їй було відмовлено у задоволенні клопотання про оформлення набуття громадянства України.

Також суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що положеннями п. 94 Порядку № 215 врегульовано надсилання до органів Служби безпеки України документів щодо поновлення особи у громадянстві України, в той час як підстав для направлення до Служби безпеки України документів щодо набуття громадянства України за територіальним походженням Порядком № 215 не передбачено.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за загальними вимогами, які висуваються до актів суб`єктів владних повноважень, як актів правозастосування, є їхня обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав (фактичних і юридичних) його прийняття, а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Загальне посилання відповідача у спірному рішенні від 03.04.2024 року на положення пункт 6 статті 10 Закону України «Про імміграцію» та на лист СБУ не свідчить про обґрунтованість такого рішення, оскільки ставить заявника у стан правової невизначеності щодо підстав відмови у задоволенні клопотання про оформлення набуття особою громадянства України, що є неприпустимим.

Вказані обставини справи спростовають доводи апеляційної скарги з приводу того, що територіальний ДМС має право скласти висновок про відмову в набутті громадянства України, у зв`язку із тим, що таким територіальним органом ДМС отримано інформацію від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, що дії іноземця або особи без громадянства (заявника) загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, або територіальний орган ДМС отримав інформацію, що іноземець або особа без громадянства (заявник) вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку з учиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, оскільки доказів отримання такої інформації відповідачем не надано.

Колегія суддів зауважує, що предметом спору у вказаній справі не правомірність висновків Управління СБУ у Дніпропетровській області щодо позивача ОСОБА_1 , а законність та обґрунтованість рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, винесеного на підставі листа Управління СБУ у Дніпропетровській області, яким відмовлено у задоволенні клопотання про оформлення набуття громадянства.

Суд першої інстанції вірно застосував принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, як це передбачено частиною другою статті 6 КАС України,

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає у тому, щоб рішення було прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominenv. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

За таких обстави суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, рішення Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області від 03.04.2024 року про відмову у задоволенні клопотання про оформлення набуття громадянства України не відповідає критеріям обґрунтованості, оскільки відповідачем хоч і наведено норму законодавства, однак, без зазначення причин для відмови у оформленні набуття громадянства України, тобто не обґрунтовано підстав та мотивів прийняття такого рішення.

Судом першої інстанції вірно враховано той факт, що позивач має постійне місце проживання на території України, має сім`ю - чоловіка та трьох дітей, які є громадянами України, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями свідоцтв про шлюб та про народження.

Згідно з частиною другою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 21.06.1988 у справі «Боррехаб проти Нідерландів» висвітлив правову позицію щодо захисту права на «сімейне життя» у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції. Так, позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зав`язків між батьком та його неповнолітньою донькою. У наведеній справі, Суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N005 (право на повагу до приватного і сімейного життя).

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі «Боррехаб проти Нідерландів» від 21.06.1988 та у справі «Каплан та інші проти Норвегії» від 24.07.2014 роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам ч. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 1 Конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть служити заяви, де мовиться про порушення права на сімейне життя у зв`язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином/громадянкою договірної держави, або на скасування даного цій особі дозволу на проживання

У контексті практики Європейського суду з прав людини, за ст. 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі «Мустаким проти Бельгії». ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені ст. 8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржене рішення не містить жодної оцінки владним суб`єктом співрозмірності балансу між приватним інтересом іноземця на продовження перебування в Україні та публічним інтересом держави, у контексті змісту ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За таких обставин рішення Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області від 03.04.2024 року прийняте не у порядку та не у спосіб, що визначений Конституцією та законами України, та необґрунтовано, тобто не відповідає критеріям, визначених частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, тому є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Щодо поновлення порушеного оправа позивача та способу його захисту суд першої інстанції вірно виходив наступного.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За таких обставин з метою ефективного захисту порушеного права позивача суд першої інстанції вірно зобов`язав відповідача повторно розглянути заяву позивача про оформлення набуття громадянства України громадянці російської федерації ОСОБА_1 від 03.01.2024 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і зводяться лише до їх переоцінки, а тому підстави для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили.

В повному обсязі постанова складена 22 жовтня 2024 року.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов

суддя А.О. Коршун

суддя С.В. Сафронова