Справа № 160/11579/24
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2024-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 жовтня 2024 року м. Дніпросправа № 160/11579/24
Суддя І інстанції Серьогіна О.В.

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),

суддів: Сафронової С.В., Коршуна А.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 липня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з вищевказаним позовом до суду в якому просила визнати протиправною бездіяльність командування Військової частини НОМЕР_1 щодо неможливості розірвання контракту та не звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі пп. г) п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 07.08.2020 року проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 за контрактом. Від шлюбу з ОСОБА_2 у позивача народився син - ОСОБА_3 ,, ІНФОРМАЦІЯ_1 . 15.02.2015 року чоловіка позивача - ОСОБА_2 було призвано до лав ЗСУ на підставі Указу Президента України від 14.01.2015 року №15/2015 за мобілізацією. 10.09.2019 року був зарахований до в/ч НОМЕР_1 на посаду 474182 ДКВ де і проходить військову службу до цього часу. 07.11.2023 року рішенням Царичанського районного суду шлюб між позивачем і чоловіком було розірвано. 04.03.2024 року позивачем було подано рапорт про звільнення з військової служби за контрактом на підставі пп.г) п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», який надійшов у Військову частину НОМЕР_1 засобами поштового зв`язку 16.03.2024 року за вх. № 2669/3. Рапорт було розглянуто та 21.03.2024 року за вих. № 691/2847 було надана відповідь щодо відмови у задоволені рапорту. Вважає, що командування в/ч НОМЕР_1 відмовило у задоволенні рапорту безпідставно та не проаналізувавши до кінця суть порушеного питання, тому просить суд задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 липня 2024 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови в розірванні контракту та звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі пп. г) п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) розірвати контракт та звільнити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) з військової служби на підставі пп. г) п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» шляхом прийняття відповідного наказу.

Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції Військова частина НОМЕР_1 подала на нього апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати залишити без розгляду позовну заяву у зв`язку з пропуском строку звернення до суду або прийняти нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що жодних доказів на підтвердження того, що батько дитини ОСОБА_2 не виконує своїх батьківських обов`язків щодо неповнолітнього сина ОСОБА_4 у справі не існує. Також вказує на пропуск позивачем місячного строку звернення до суду, передбаченого ч.5 ст. 122 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з 07.08.2020 року ОСОБА_1 проходить військову службу в лавах ЗСУ за контрактом, що підтверджується копією військового квитка серії НОМЕР_4 від 20.08.2020 року.

З 07.08.2020 року позивач проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді солдат за спеціальністю навідник.

З 01.04.2023 року проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді солдат за спеціальністю радіо-телефоніста.

14.07.2012 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який був зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Царичанського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 26, що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_5 від 14.07.2012 року.

04.11.2012 року від шлюбу у них народився син - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_6 від 19.08.2014 року, актовий запис № 201, виданим Царичанським районним управлінням юстиції у Дніпропетровській області.

15.02.2015 року, чоловіка позивача - ОСОБА_2 було призвано до лав ЗСУ на підставі Указу Президента України від 14.01.2015 року №15/2015 за мобілізацією.

10.09.2019 року був зарахований до Військової частини НОМЕР_1 на посаду 474182 ДКВ де і проходить військову службу до цього часу, що не заперечується відповідачем.

07.11.2023 року рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області по справі №196/1148/23 шлюб між позивачем і чоловіком було розірвано.

04.03.2024 року позивачем було подано рапорт про звільнення з військової служби за контрактом на підставі пп.г) п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», який надійшов у Військову частину НОМЕР_1 засобами поштового зв`язку 16.03.2024 року за вх. № 2669/3.

Листом командира Військової частини НОМЕР_1 від 21.03.2024 року за вих. № 691/2847 позивачу було повідомлено про відмову у задоволені рапорту та зазначено наступне. Вивченням змісту рапорту та доданих до нього документів встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 має спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 07.11.2023 року розірвано. Однак, зазначені обставини не створюють підстав для висновків про самостійне виховання позивачем неповнолітньої дитини. Відомості про те, що батько неповнолітнього ОСОБА_3 - ОСОБА_2 помер, чи у встановленому законом порядку оголошений померлим, визнаний безвісно відсутнім, або позбавлений батьківських прав, або про те, що відносно нього виносилося рішення про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, - відсутні. ОСОБА_2 проходить військову службу за контрактом за місцем реєстрації позивача та дитини ОСОБА_1 - у Військовій частині НОМЕР_1 , отже перешкод у виконанні ним батьківських обов`язків (крім об`єктивних умов залучення до виконання заходів воєнного стану) - немає. Данні про прийняття органом опіки і піклування рішення про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, - відсутні, однак і в разі можливої наявності такого рішення, це не звільняє ОСОБА_2 від обов`язків з виховання дитини. Наведені позивачем у рапорті обставини свідчать про відсутність відомостей про можливий спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо виховання неповнолітнього ОСОБА_3 . Данні про те, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов`язків або неналежно виконує такі, - також відсутні. Відтак, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 є одинокою матір`ю та самостійно виховуєте неповнолітнього ОСОБА_3 .

Вважаючи, що відповідач протиправно відмовив в розірванні контракту та не звільнив ОСОБА_1 з військової служби на підставі пп. г) п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», позивач звернулася до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачка є військовослужбовцем, проходить військову службу під час дії воєнного стану за контрактом та самостійно виховує дитину віком до 18 років, при цьому не бажає продовжувати військову службу, про що вказано нею у рапорті. Зазначені обставини свідчать про те, що позивачка підлягає звільненню з військової служби на підставі п.п. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Колегія суддів погоджується з таким висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з вимогами ч.ч.1, 2 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до вимог ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

За нормами ч.2 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Відповідно до пункту 6 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» розрізняють наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Позивач проходить військову службу за контрактом і на даний час діє правовий режим воєнного стану.

Позивачкою був поданий рапорт до відповідача про звільнення з військової служби на підставі п.п. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно з вимогами п.п. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Відповідно до вимог ч.7 ст.26 Закону України від 25.03.1992 року №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначений у Положенні про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженому Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008).

Згідно з пунктом 260 Положення №1153/2008 під час дії особливого періоду військовослужбовці звільняються з військової служби з підстав, визначених статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та з урахуванням особливостей, передбачених статтею 26-2 названого Закону.

Положеннями підпункту 2 пункту 225 Положення №1153/2008 передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) здійснюється на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»: у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Порядок звільнення врегульований пунктами 233-243 Положення №1153/2008.

Згідно з пунктом 233 Положення №1153/2008 закріплено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Відповідно до пункту 14.10 Розділу XIV «Особливості проходження військової служби, служби в резерві та виконання військового обов`язку в запасі в особливий період» Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 року №170, звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Командири військових частин зобов`язані забезпечити своєчасне здавання посади, проведення усіх необхідних розрахунків з військовослужбовцями, стосовно яких видано наказ по особовому складу про звільнення з військової служби, у порядку, визначеному пунктом 242 Положення, та направлення їх на військовий облік до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання.

Відповідно до пункту 241 Положення №1153/2008 накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.

Згідно з правовими нормами пункту 242 Положення №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Отже, з системного аналізу вказаних норм права вбачається, що наслідком розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби посадові особи, які мають право на його звільнення з військової служби, зобов`язані видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця з військової служби чи надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорту.

Так, рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області у справі №196/1148/23 від 07.11.2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний. Після розірвання шлюбу, спільна дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований разом з матір`ю за місцем дислокації Військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 07.02.2024 року №813.

Враховуючи те, що позивач є військовослужбовцем, проходить військову службу під час дії воєнного стану за контрактом та самостійно виховує дитину віком до 18 років, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (самостійно здійснює догляд та виховання), при цьому не бажає продовжувати військову службу, при цьому батько дитини також проходить військову службу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачка підлягає звільненню з військової служби на підставі п.п. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що свідчить про протиправність відмови відповідача у звільненні з військової служби, оскільки позивач відповідає вичерпному перелік умов, яким повинен відповідати військовослужбовець для прийняття позитивного рішення за його рапортом.

Також судом першої інстанції на спростування доводів відповідача, що відсутності доказів самостійного виховання позивачем дитини вірно зауважено, що чинним законодавством не надано тлумачення поняттю «самостійного виховання дитини (дітей)». Сімейним кодексом України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовий та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що під самостійним вихованням дитини віком до 18 років необхідно розуміти утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

Позивачем доведено самостійне виховання дитини, оскільки батько дитини ОСОБА_2 10.09.2019 року зарахований до Військової частини НОМЕР_1 на посаду 474182 ДКВ де і проходить військову службу до цього часу, а тому з об`єктивних причин, у даному конкретному випадку (враховуючи особливості проходження військової служби), його участь у вихованні дитини обмежена.

Отже, доводи відповідача про відсутність належних документів на підтвердження самостійного виховання позивачем дитини до 18 років є безпідставними, а зазначені вище обставини свідчать про те, що позивач підлягає звільненню з військової служби на підставі п.п. «г» п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

З урахуванням наведеного, право позивача на звільнення у зв`язку із здійсненням виховання дитини (дітей) віком до 18 років кореспондується із обов`язком відповідача звільнити останню з військової служби за вказаною підставою за наявності документів, які підтверджують це право.

Листом командира Військової частини НОМЕР_1 від 21.03.2024 року за вих. № 691/2847 позивачу було повідомлено про відмову у задоволені рапорту, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що саме діями відповідача, а не бездіяльністю порушуються права позивача, оскільки відповідачем (дією) відмовлено, шляхом формування листа від 21.03.2024 року за вих. № 691/2847, у задоволенні рапорту.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи зазначене суд першої інстанції вірно визнав протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови в розірванні контракту та звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі пп. г) п.3 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та враховуючи те, що в даному випадку у відповідача немає дискреційних повноважень, оскільки закон не передбачає будь-яких альтернативних варіантів рішення за наслідками вирішення рапорту військовослужбовця за встановлених судом обставин, з метою повного захисту прав та інтересів позивача зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 розірвати контракт та звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі пп. г) п.3 ч.5 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу шляхом прийняття відповідного наказу.

Щодо строку звернення позивача із зазначеним позовом до суду колегія суддів зазначає про те, що відповідно до чч. 1, 2, 5 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до частини 1 статті 121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Питання стосовно доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.

Відповідно до вимог ст.6 КАС України - суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини в Рішенні від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» констатував, що право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Проявом цього права є забезпечення для кожної особи можливості звернутися до суду.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі «Іліан проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 26 березня 2024 року отримала письмову відмову у задоволенні рапорту про звільнення, із зазначеним позовом до суду звернулася 01 травня 2024 року, тобто з порушенням місячного строку звернення до суду..

В той же час колегія суддів зауважує, що позивач проходить військову службу за контрактом, є учасником бойових дій, термін пропуску строку звернення до суду становить менше 5 днів з урахуванням вихідних, що є незначним, а тому вказані обставини можуть свідчити про пропуск строку звернення позивача до суду за захистом його прав з поважних причин та є підставою для поновлення судом строків, установлених ч. 2 ст. 122 КАС України.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про поважність причин пропуску строку звернення до адміністративного суду із зазначеними вимогами та наявністю підстав для його поновлення.

Окремо колегія суддів зазначає, що при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів зазначає, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку зі збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та ст. 6 зазначеної Конвенції.

Доводи викладені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки висновків, зроблених судом першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись п.1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили.

В повному обсязі постанова складена 22 жовтня 2024року.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова

суддя А.О. Коршун