Справа № 990/101/24
Суддя: Желєзний Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2024-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10жовтня 2024 року

м. Київ

Справа № 990/101/24

Провадження № 11-201заі24

Велика Палата Верховного Суду у складі:

Головуючого судді Уркевича В. Ю.,

судді-доповідача Желєзного І. В.,

суддівБанаська О. О., Булейко О. Л., Власова Ю. Л., Воробйової І. А., Єленіної Ж. М., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Погрібного С. О., Ступак О. В., Ткача І. В., Ткачука О. С., Усенко Є. А., Шевцової Н. В.,

за участю:

секретаря судового засідання Зейфман І. М.,

представників позивачки - адвокатів Лещенка А. В., Лещенка О. В.,

представниці Вищої ради правосуддя Цуцкірідзе І. Л.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу № 990/101/24 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, третя особа - Верховний Суд, про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 липня 2024 року (судді Тацій Л. В., Єзеров А. А., Стеценко С. Г., Стрелець Т. Г., Шарапи В. М.),

УСТАНОВИЛА:

Короткий зміст та обґрунтування наведених у позовній заяві вимог

1. У квітні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Вищої ради правосуддя (далі - відповідач, ВРП), у якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення ВРП від 20 лютого 2024 року № 481/о/15-24 «Про відмову у переведенні судді Вищого адміністративного суду України ОСОБА_1 на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду»;

- визнати протиправним та скасувати рішення ВРП від 19 березня 2024 року № 790/о/15-24 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку»;

- зобов`язати ВРП перевести ОСОБА_1 на посаду судді Верховного Суду (Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду).

2. На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що наказом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія) від 10 липня 2019 року № 316-к/тр оголошено пункт 2 наказу Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 04 квітня 2019 року № 191/к, яким припинено виконання повноважень члена ВККС ОСОБА_1 за квотою Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та відраховано позивачку зі штату ВККС 10 липня 2019 року у зв`язку з припиненням повноважень члена ВККС.

3. Не погоджуючись із наказом ВККС від 10 липня 2019 року № 316-к/тр, ОСОБА_1 оскаржила його до суду. Рішенням від 21 січня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнив частково: визнав протиправним і скасував наказ виконувача обов`язків голови ВККС від 10 липня 2019 року № 316-к/тр; визнав ОСОБА_1 відрахованою зі штату Комісії з 07 листопада 2019 року відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 16 жовтня 2019 року № 193-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» (далі - Закон № 193-IX) у зв`язку з припиненням її повноважень та стягнув з Комісії на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1 119 604,92 грн. У задоволенні інших позовних вимог суд відмовив. Рішення суду в частині стягнення з ВККС на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, що становить 259 908,28 грн, звернуто до негайного виконання.

4. Велика Палата Верховного Суду постановою від 08 грудня 2021 року у справі № 9901/407/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишила без задоволення. Апеляційні скарги Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та ОСОБА_2 задоволені частково. Рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 січня 2021 року в частині стягнення з ВККС на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 1 119 604,92 грн змінено. Викладено мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Викладено абзац четвертий резолютивної частини в новій редакції: «Стягнути з Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (ідентифікаційний код 37316378; місцезнаходження: 03109, м. Київ, вул. Генерала Шаповала, 9) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 895 561,73 грн з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів». В іншій частині рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 січня 2021 року залишено без змін.

5. Позивачка зазначила, що рішення суду у справі № 9901/407/19 фактично не відновило її порушене право в частині поновлення на посаді. А тому ОСОБА_1 неодноразово зверталась (у квітні, липні 2023 року та у січні 2024 року) до ВРП із заявами про переведення її на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду. На перші дві заяви позивачка отримала відповіді, за змістом яких відповідач повідомив, що процедурі переведення має передувати отримання рекомендації про переведення від ВККС.

6. За результатами розгляду заяви позивачки від 25 січня 2024 року ВРП 20 лютого 2024 року прийняла рішення «Про відмову у переведенні судді Вищого адміністративного суду України ОСОБА_1 на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду» № 481/0/15-24. Це рішення містить пропозицію ОСОБА_1 звернутись із заявою до ВРП про переведення її на посаду судді до Першого апеляційного адміністративного суду. Крім цього, роз`яснено, що наслідком незгоди із запропонованим переведенням є її звільнення з посади відповідно до пункту 5 частини шостої статті 126 Конституції України.

7. Невирішення відповідачем по суті питання переведення, а, на переконання позивачки, вчинення «тиску» у формі офіційної пропозиції перейти на роботу в суд нижчого рівня з переїздом з м. Києва до м. Дніпра, поєднане з «погрозою» звільнення з підстави незгоди на переведення, спонукало позивачку 28 лютого 2024 року звернутись до ВРП із заявою про звільнення у відставку.

8. За заявою від 28 лютого 2024 року відповідач 19 березня 2024 року прийняв рішення про звільнення судді ОСОБА_1 з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку.

9. Рішення ВРП від 20 лютого 2024 року про відмову в переведенні судді Вищого адміністративного суду України ОСОБА_1 на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду позивачка оскаржує, покликаючись на те, що вона перебувала у штаті ВККС як суддя суду касаційної інстанції, тому відповідно до приписів частини четвертої статті 69 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VІІІ) не могла претендувати протягом часу перебування на посаді та протягом одного року після звільнення або припинення повноважень на посаду судді.

10. У свою чергу частиною третьою статті 94 Закону № 1402-VІІІ чітко передбачено, що за членом ВККС, який є суддею, на час здійснення повноважень зберігаються посада, статус і місце роботи.

11. На переконання ОСОБА_1 , суддя суду касаційної інстанції, відряджений до Комісії, для продовження своїх повноважень не повинен отримувати будь-яких рекомендацій для її переведення.

12. 15 грудня 2017 року Вищий адміністративний суд України припинив процесуальну діяльність та роботу, тому відповідно до положень частини третьої статті 82 Закону № 1402-VІІІ (в редакції, чинній станом на дату звернення до ВРП) переведення ОСОБА_1 на посаду судді іншого суду (у цьому випадку - Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду) мало відбуватись без конкурсу. Натомість відповідачем не враховано ці положення та протиправно до позивачки висунуто вимогу про необхідність отримання рекомендації ВККС.

13. Крім цього, ОСОБА_1 покликається також і на наявність процесуальних порушень, які, як вона зазначає, полягають у безпідставній участі у розгляді цього питання членів ВРП, яким вона заявила обґрунтовані відводи, та у порушенні формування порядку денного, до якого заздалегідь не включалось питання про надання рекомендації ВРП щодо переведення її до іншого суду.

14. З приводу рішення про звільнення у відставку ОСОБА_1 посилається на недотримання пункту 16.5 Регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17 (зі змінами) (далі - Регламент), яким передбачено, що ВРП ухвалює рішення про звільнення судді з посади за власним бажанням після попереднього з`ясування дійсного волевиявлення судді, а також фактів відсутності стороннього впливу на нього або примусу.

Рух справи

15. 08 квітня 2024 року Верховний Суд постановив ухвалу про відкриття провадження і вирішив розглядати цю справу за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні колегією суддів у складі п`яти суддів.

16. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 22 липня 2024 року відмовив у задоволенні позову.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

17. Рішення суду мотивоване тим, що наявність рекомендації ВККС при переведенні судді Вищого адміністративного суду України на посаду судді Верховного Суду є обов`язковою, а тому у ВРП були відсутні законні підстави для переведення судді Вищого адміністративного суду України ОСОБА_1 на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

18. Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність процедурних порушень при прийнятті оспорюваного рішення. ВРП, приймаючи рішення від 20 лютого 2024 року № 481/0/15-24 «Про відмову у переведенні судді Вищого адміністративного суду України ОСОБА_1 на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду», діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

19. ВРП, приймаючи рішення від 19 березня 2024 року № 790/0/15-24 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку», діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Короткий зміст та обґрунтування наведених в апеляційній скарзі вимог

20. Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що таке ухвалено внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

21. Представник позивачки зазначає, що ОСОБА_1 як член ВККС та суддя касаційної інстанції має законодавчі гарантії, визначені частиною третьою статті 94 Закону № 1402-VІІІ, відповідно до яких за членом ВККС, який є суддею, на час здійснення повноважень зберігаються посада, статус і місце роботи.

22. Частиною п`ятою статті 55 Закону № 1402-VІІІ визначено, що у разі призначення судді членом ВРП, ВККС він відряджається для роботи в цих органах на постійній основі. За членами цих органів - суддями зберігаються гарантії матеріального, соціального та побутового забезпечення, визначені законодавством для суддів, проте позивачка була позбавлена власного кабінету, робочого місця, матеріальних гарантій забезпечення її діяльності як судді, що свідчить про неналежне виконання державою позитивного зобов`язання щодо збереження після відрядження робочого місця.

23. На думку представника позивачки, суд першої інстанції проігнорував та не надав відповідей на істотні аргументи ОСОБА_1 щодо наявності в неї законодавчої гарантії члена ВККС та судді, обраної безстроково, у розрізі фактичних обставин цієї справи та не застосував положення статті 128 Конституції України та частини третьої статті 94 Закону № 1402-VІІІ, що є порушенням права на справедливий судовий розгляд за статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція).

24. Зазначає, що суд першої інстанції не надав оцінки тому, що позивачка після протиправного припинення її повноважень як члена ВККС була позбавлена однієї зі складових матеріальної гарантії, а саме забезпечення місцем роботи (робочого кабінету, засобів для здійснення правосуддя).

25. Представник позивачки також посилається на те, що ВРП не дотримано процедури розгляду заяви про відвід членів ВРП ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ).

26. Вважає, що ВРП порушено процедуру розгляду питання порядку денного під час ухвалення рішення ВРП від 20 лютого 2024 року № 481/0/15-24 «Про відмову у переведенні судді Вищого адміністративного суду України ОСОБА_1 на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду», оскільки на порядку денному засідання ВРП було лише одне питання щодо розгляду заяви позивачки на переведення до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду. Питання про надання рекомендацій ВРП щодо переведення позивачки до іншого суду в порядку денному не було.

Позиція інших учасників справи

27. У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення, що є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.

28. Представник відповідача зазначає, що рішення ВРП від 20 лютого 2024 року № 481/0/15-24 «Про відмову у переведенні судді Вищого адміністративного суду України ОСОБА_1 на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду» прийнято повноважним складом ВРП, оскільки ухвалами ВРП від 20 лютого 2024 року № 479/0/15-24 та № 480/0/15-24 відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід членів ВРП ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ).

29. Звертає увагу на те, що переведення судді Вищого адміністративного суду України до відповідного касаційного суду у складі Верховного Суду без рекомендації ВККС неможливо. ВРП самостійно запропонувала позивачці надати згоду на переведення до Першого апеляційного адміністративного суду, а тому діяла в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом № 1402-VІІІ.

30. Представник відповідача зазначає, що доводи ОСОБА_1 про протиправність рішення ВРП від 19 березня 2024 року № 790/0/15-24 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку» є безпідставними, оскільки жодним нормативно-правовим актом не встановлено обов`язку ВРП з`ясовувати дійсне волевиявлення судді при звільненні у відставку.

Рух апеляційної скарги

31. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 28 серпня 2024 року відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 липня 2024 року, а ухвалою від 18 вересня 2024 року призначила справу до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

32. Представник позивачки у судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з викладених у ній підстав, зазначивши, зокрема, що: склад ВРП був неповноважним під час прийняття рішення про звільнення ОСОБА_1 у відставку; розгляд указаного питання відбувся на засіданні ВРП без участі ОСОБА_1 ; не було досліджено питання щодо відсутності тиску на ОСОБА_1 під час подання заяви про відставку.

33. Представник відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції

34. Постановою Верховної Ради України від 17 листопада 2005 року ОСОБА_1 обрано суддею Вищого адміністративного суду України безстроково.

35. Розпорядженням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 19 грудня 2014 року № 01/35-14 ОСОБА_1 призначено членом ВККС.

36. Наказом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 04 квітня 2019 року № 191/к, у зв`язку з припиненням повноважень члена ВККС ОСОБА_1 , за результатами проведеного публічного конкурсу від 28 березня 2019 року, вирішено призначити ОСОБА_2 членом ВККС.

37. Наказом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 05 червня 2019 року № 425/к вирішено внести зміни до наказу від 04 квітня 2019 року № 191/к, виклавши його вступну частину в такій редакції: «Відповідно до пункту 4 частини другої та частини восьмої статті 94, частини двадцять третьої статті 96, пункту 1 частини першої статті 97 Закону № 1402-VІІІ, ураховуючи підпункт 5 пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», за результатами проведення публічного конкурсу від 28 березня 2019 року та проходження спеціальної перевірки, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції». А його резолютивну частину в такій редакції: «1. Призначити ОСОБА_2 членом ВККС строком на чотири роки з дня призначення. 2. Припинити ОСОБА_1 виконання повноважень члена ВККС за квотою Уповноваженого ВРУ з прав людини».

38. Цим же наказом Службі управління персоналом (на правах самостійного відділу) Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини доручено надіслати копію цього наказу до ВККС для включення (зарахування) ОСОБА_2 до складу ВККС, а також до Вищого адміністративного суду України для припинення відрядження ОСОБА_1 до ВККС.

39. ВККС наказом від 10 липня 2019 року № 316-к/тр «Про відрахування ОСОБА_1 зі штату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України» оголосила пункт 2 наказу Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 04 квітня 2019 року № 191/к, яким припинено виконання повноважень члена ВККС ОСОБА_1 за квотою Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також відрахувала ОСОБА_1 зі штату ВККС 10 липня 2019 року у зв`язку з припиненням повноважень члена Комісії. Цим же наказом передбачено виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки.

40. Позивачка оскаржила наказ ВККС від 10 липня 2019 року № 316-к/тр.

41. Рішенням від 21 січня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду адміністративний позов ОСОБА_1 у справі № 9901/407/19 задовольнив частково: визнав протиправним і скасував наказ виконувача обов`язків голови ВККС від 10 липня 2019 року № 316-к/тр; визнав ОСОБА_1 відрахованою зі штату Комісії із 07 листопада 2019 року відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 193-IX у зв`язку з припиненням її повноважень та стягнув з Комісії на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1 119 604,92 грн. У задоволенні інших позовних вимог суд відмовив.

42. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 січня 2021 року в частині стягнення з ВККС на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 1 119 604,92 грн змінено. Викладено мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Викладено абзац четвертий резолютивної частини в новій редакції: «Стягнути з Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (ідентифікаційний код 37316378; місцезнаходження: 03109, м. Київ, вул. Генерала Шаповала, 9) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 895 561,73 грн (вісімсот дев`яносто п`ять тисяч п`ятсот шістдесят одна гривня 73 копійки) з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів». В іншій частині рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 січня 2021 року залишено без змін.

43. 11 квітня 2023 року позивачка звернулась до ВРП із заявою в порядку частини третьої статті 82 Закону № 1402-VІІІ, в якій просила перевести її на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

44. Листом від 20 квітня 2023 року за № 3378/0/9-23 ВРП повідомила ОСОБА_1 про неможливість розгляду заяви по суті та необхідність отримання рекомендації на переведення від ВККС.

45. 06 липня 2023 року позивачка вдруге звернулась до ВРП із заявою в порядку частини третьої статті 82 Закону № 1402-VІІІ, в якій просила належним чином розглянути по суті заяву від 11 квітня 2023 року про переведення її на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

46. 11 липня 2023 року відповідач листом № 5961/0/9-23 повідомив про необхідність отримання рекомендації ВККС для вирішення питання про переведення.

47. 25 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до ВККС із заявою про внесення до ВРП рекомендації на переведення на посаду судді Верховного Суду.

48. 11 січня 2024 року ВККС листом № 21-144/24 повідомила, що рішення про переведення судді має прийматись відповідачем без рекомендації ВККС.

49. 25 січня 2024 року ОСОБА_1 звернулась втретє із заявою до ВРП про переведення її на посаду Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

50. ВРП складено та оприлюднено порядок денний № 15 засідання ВРП, до якого включено пунктом 6 розгляд питання про переведення судді Вищого адміністративного суду України ОСОБА_1 на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

51. Засідання ВРП 20 лютого 2024 року проведено за участю ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_5 .

52. На засіданні 20 лютого 2024 року позивачка заявила клопотання про відвід членів ВРП ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які поставлені на голосування та були відхилені.

53. За результатами засідання ВРП прийняла рішення від 20 лютого 2024 року про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про переведення на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

54. Таке рішення мотивоване тим, що переведення судді, зокрема Вищого адміністративного суду України, до відповідного касаційного суду у складі Верховного Суду без надання рекомендації ВККС неможливе.

55. ВРП у рішенні зауважила, що після набрання чинності 27 грудня 2023 року Законом України від 21 листопада 2023 року № 3481-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 щодо забезпечення безперервності здійснення правосуддя найвищим судом у системі судоустрою України» (далі - Закон № 3481-ІХ) спеціальною нормою при вирішенні питання про переведення суддів Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України є пункт 14- 1 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІІ.

56. Переведення ВРП вказаних суддів без рекомендації ВККС можливе виключно у разі дотримання спеціальних вимог, встановлених наведеною вище нормою Закону № 1402-VІІІ, а саме подання суддею відповідного суду у встановлений строк заяви про переведення до апеляційного суду чи місцевого суду, що відповідає спеціалізації такого судді.

57. У рішенні ВРП відображено, що з відповідною заявою ОСОБА_1 не зверталась.

58. ВРП також проаналізувала питання обґрунтованості доводів заяви позивачки про гарантії, визначені частиною третьою статті 94 Закону № 1402-VІІІ, та встановила, що ОСОБА_1 після припинення відрядження до ВККС і по теперішній час займає посаду судді Вищого адміністративного суду України, тобто за нею були збережені посада, статус і місце роботи, через що гарантії, передбачені положеннями Закону № 1402-VІІІ, є дотриманими.

59. Ураховуючи викладене, інформацію про наявність вакансій у судах апеляційної інстанції адміністративної юрисдикції, відомості про рівень судового навантаження, ВРП рекомендувала ОСОБА_1 звернутись до ВРП із заявою про надання згоди на переведення до Першого апеляційного адміністративного суду.

60. Водночас позивачці роз`яснено наслідки незгоди із запропонованим переведенням - звільнення з посади відповідно до пункту 5 частини шостої статті 126 Конституції України.

61. 28 лютого 2024 року до ВРП надійшла заява ОСОБА_1 , в якій остання просила звільнити її у відставку з посади судді Вищого адміністративного суду України відповідно до пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України.

62. 11 березня 2024 року за результатами розгляду заяви та доданих до неї матеріалів про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого адміністративного суду України у відставку членом ВРП складено висновок, яким внесена пропозиція про звільнення ОСОБА_1 у відставку.

63. 19 березня 2024 року ВРП прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв`язку з поданням заяви про звільнення у відставку.

ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

64. Положеннями частини другої статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

65. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в інших законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

66. Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

67. Щодо рішення ВРП від 20 лютого 2024 року № 481/0/15-24 «Про відмову у переведенні судді Вищого адміністративного суду України ОСОБА_1 на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду» Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.

68. Суд першої інстанції встановив, що 25 січня 2024 року до ВРП надійшла заява судді Вищого адміністративного суду України ОСОБА_1 про переведення на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

69. Розглянувши зазначену вище заяву про переведення позивачки на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, ВРП прийняла рішення від 20 лютого 2024 року № 481/0/15-24, яким відмовила у задоволенні такої заяви.

70. Відповідно до статті 18 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) ВРП є повноважною за умови обрання (призначення) на посаду щонайменше п`ятнадцяти членів, серед яких більшість становлять судді (включаючи суддів у відставці), та складення ними присяги.

71. Згідно із частиною другою статті 30 Закону № 1798-VIII засідання ВРП у пленарному складі, засідання Дисциплінарної палати є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість від складу ВРП або Дисциплінарної палати відповідно.

72. Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 зверталась до ВРП із заявами про відвід членів ВРП ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

73. На обґрунтування заяви про відвід члена ВРП ОСОБА_3 позивачка зазначила, що він як представник ГО «Всеукраїнське об`єднання «Автомайдан» брав участь у розгляді Окружним адміністративним судом м. Києва справи № 640/18450/19 за позовом громадської організації до Національного агентства з питань запобігання корупції, у якій оскаржувались результати перевірки декларації ОСОБА_1 .

74. Заява про відвід члена ВРП ОСОБА_4 мотивована тим, що він у складі колегії суддів Київського апеляційного суду розглядав справу за позовом ОСОБА_6 (доньки ОСОБА_1 ) до ОСОБА_7 про зміну способу стягнення аліментів. У вказаній справі ухвалою Київського апеляційного суду від 10 березня 2020 року задоволено заяву колегії суддів про самовідвід.

75. Суд першої інстанції встановив та зазначив, що заяви ОСОБА_1 розглянуті ВРП до вирішення по суті заяви позивачки про її переведення на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду. За результатами їх розгляду прийняті ухвали від 20 лютого 2024 року про відмову в задоволенні відводів у зв`язку з відсутністю обставин, що підтверджують підстави, передбачені статтею 33 Закону № 1798-VIII, та особисту, пряму чи побічну, заінтересованість членів ВРП у результатах розгляду справи, або інших обставин, що викликають сумнів у їх упередженості.

76. Таким чином, ВРП вирішено заяви про відвід членів ВРП ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до розгляду по суті питання про переведення позивачки до відповідного касаційного суду у складі Верховного Суду, а тому суд першої інстанції дійшов слушного переконання, що матеріали справи не спростовують правильності висновків ВРП в цій частині.

77. Як установив суд першої інстанції, 20 лютого 2024 року на засіданні ВРП були присутні 15 її членів. За результатами голосування за проголосувало 14 членів ВРП, проти - 1.

78. Отже, оскаржуване рішення ВРП прийнято повноважним складом ВРП та підписано всіма її членами, які брали участь у його ухвалені.

79. Суд першої інстанції також установив, що позивачка належним чином повідомлена про засідання ВРП. Була на ньому присутня, що не заперечується сторонами у справі.

80. Ураховуючи наведене вище, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності процедурних порушень при прийнятті ВРП рішення від 20 лютого 2024 року № 481/0/15-24, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними.

81. 27 грудня 2023 року набрав чинності Закон № 3481-IX, яким, зокрема, доповнено розділ XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІІ пунктом 141, відповідно до якого суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України може бути переведений до апеляційного суду чи місцевого суду, що відповідає спеціалізації такого судді, у порядку, передбаченому статтями 53 та 82 цього Закону, без проведення конкурсу, з урахуванням особливостей, передбачених цим пунктом.

82. Відповідно до пункту 14 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІІ судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України мають право брати участь у конкурсі на посади суддів Верховного Суду у відповідних касаційних судах у порядку, визначеному цим Законом.

83. Частиною другою статті 82 Закону № 1402-VІІІ установлено, що переведення судді на посаду судді до іншого суду здійснюється на підставі та в межах рекомендації ВККС, внесеної за результатами конкурсу на зайняття вакантної посади судді, проведеного в порядку, визначеному главою 3 цього розділу.

84. Частиною першою статті 821 Закону № 1402-VІІІ передбачено, що переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня може здійснюватися без конкурсу лише у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді.

85. Відповідно до частини першої статті 70 Закону № 1798-VIII переведення судді з одного суду до іншого здійснюється ВРП:

1) на підставі та в межах рекомендації ВККС і доданих до неї матеріалів;

2) на підставі подання Дисциплінарної палати про переведення судді до суду нижчого рівня.

86. Системний аналіз положень статей 82, 821 Закону № 1402-VІІІ та статті 70 Закону № 1798-VIII дає підстави для висновку про те, що переведення суддів вищих спеціалізованих судів, зокрема суддів Вищого адміністративного суду України, до Верховного Суду можливе лише за результатами конкурсу на підставі рекомендації ВККС.

87. Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що переведення судді, зокрема Вищого адміністративного суду України, до відповідного касаційного суду у складі Верховного Суду передбачено за умови отримання рекомендації ВККС, внесеної за результатами конкурсу на зайняття вакантної посади судді.

88. Переведення ВРП суддів, зокрема Вищого адміністративного суду України, без рекомендації ВККС можливе виключно у разі дотримання спеціальних вимог, встановлених наведеною вище нормою Закону № 1402-VІІІ (пункт 141 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення»).

89. Пунктом 141 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII передбачено, що переведення такого судді здійснюється ВРП на підставі його особистої заяви протягом 30 днів з дня її надходження, незалежно від наявності у відповідному суді вакантної посади судді. Заява про переведення подається суддями, зазначеними в абзаці першому цього пункту, до ВРП протягом 30 днів з дня набрання чинності Законом № 3481-IX. У разі неподання заяви про переведення протягом зазначеного строку ВРП пропонує такому судді переведення до апеляційного суду, що відповідає спеціалізації такого судді, визначеного ВРП самостійно, в якому є вакантна посада судді. Незгода судді з таким переведенням є підставою для звільнення його з посади відповідно до пункту 5 частини шостої статті 126 Конституції України. Рішення про переведення судді приймається ВРП без надання рекомендації ВККС.

90. Суд першої інстанції встановив, що після набрання чинності Законом № 3481-IX (з 27 грудня 2023 року) позивачка протягом 30 днів не звернулась до ВРП із заявою про її переведення до апеляційного чи місцевого суду.

91. Розгляд питання про переведення судді Вищого адміністративного суду України ОСОБА_1 на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду за її заявою включено до порядку денного засідання ВРП 20 лютого 2024 року. За результатами розгляду цього питання ВРП прийняла рішення про відмову в переведенні.

92. У цьому ж рішенні викладена пропозиція ВРП до ОСОБА_1 надати згоду на переведення до Першого апеляційного адміністративного суду, передбачену абзацом четвертим пункту 141 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII.

93. Ураховуючи те, що позивачка не звернулась до ВРП із заявою про її переведення до апеляційного чи місцевого суду протягом 30 днів з дня набрання чинності Законом № 3481-ІХ, ВРП запропонувала позивачці перевестись до апеляційного суду, що відповідає спеціалізації такого судді, визначеного ВРП самостійно, в якому є вакантна посада судді.

94. Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що питання щодо внесення пропозиції не потребувало окремого його внесення до порядку денного засідання ВРП, оскільки прямо передбачено положеннями Закону № 1402-VIII, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та є безпідставними.

95. ВРП, приймаючи рішення від 20 лютого 2024 року № 481/0/15-24 «Про відмову у переведенні судді Вищого адміністративного суду України ОСОБА_1 на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду», діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

96. Щодо доводів ОСОБА_1 з приводу гарантій, встановлених частиною третьою статті 94 Закону № 1402-VIII, Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.

97. Відповідно до абзацу першого частини третьої статті 94 Закону № 1402-VIII за членом ВККС, який є суддею або державним службовцем, на час здійснення повноважень зберігаються посада, статус і місце роботи. Такі члени ВККС на час здійснення повноважень відряджаються до Комісії.

98. ОСОБА_1 . Постановою Верховної Ради України від 17 листопада 2005 року обрана суддею Вищого адміністративного суду України безстроково.

99. Розпорядженням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 19 грудня 2014 року № 01/35-14 позивачка призначена членом ВККС.

100. Наказом ВККС від 10 липня 2019 року № 316-к/тр припинено виконання повноважень члена ВККС ОСОБА_1 за квотою Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також відраховано її зі штату ВККС 10 липня 2019 року у зв`язку з припиненням повноважень члена Комісії. У подальшому цей наказ рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 січня 2021 року визнано протиправним і скасовано, визнано ОСОБА_1 відрахованою зі штату Комісії із 07 листопада 2019 року відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 193-IX у зв`язку з припиненням її повноважень.

101. Ураховуючи наведене вище, а також те, що позивачка із заявами про переведення її на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зверталась саме як суддя Вищого адміністративного суду України з 11 квітня 2023 року, суд першої інстанції правильно зазначив, що спірні правовідносини, які пов`язані з розглядом заяв про переведення позивачки, не впливали на дотримання гарантій, встановлених абзацом першим частини третьої статті 94 Закону № 1402-VIII, щодо збереження посади, статусу і місця роботи, тому доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції у цій частині.

102. Щодо рішення ВРП від 19 березня 2024 року № 790/0/15-24 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку» Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.

103. Позивачка, оскаржуючи рішення ВРП про своє звільнення з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку, покликається, зокрема, на порушення відповідачем пункту 16.5 Регламенту.

104. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 28 лютого 2024 року до ВРП надійшли заява судді Вищого адміністративного суду України ОСОБА_1 та додані до неї документи про звільнення з посади судді цього суду у відставку відповідно до пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України.

105. Частиною третьою статті 116 Закону № 1402-VІІІ передбачено, що заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею до ВРП, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви ухвалює рішення про звільнення судді з посади.

106. Питання про звільнення судді з таких підстав, як: неспроможність виконувати повноваження за станом здоров`я (пункт 1 частини шостої статті 126 Конституції України); подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням (пункт 4 частини шостої статті 126 Конституції України), розглядається ВРП на засіданні у пленарному складі (пункт 16.1 Регламенту).

107. Відповідно до частини другої статті 30 Закону № 1798-VIII засідання ВРП у пленарному складі, засідання Дисциплінарної палати є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість від складу ВРП.

108. 19 березня 2024 року ВРП ухвалено рішення № 790/0/15-24 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку».

109. 19 березня 2024 на засіданні ВРП були присутні 16 членів ВРП. За результатами голосування за проголосувало 16 членів ВРП, проти - 0.

110. Таким чином, оскаржуване рішення ВРП прийнято повноважним складом ВРП та розглянуте у межах строку, встановленого частиною третьою статті 116 Закону № 1402-VIII.

111. Пунктом 16.4 Регламенту визначено, що участь судді в розгляді питання про звільнення судді з посади за загальними обставинами не є обов`язковою.

112. Абзацом четвертим пункту 16.6 Регламенту передбачено, що розгляд заяви про відставку або про звільнення за власним бажанням може бути відкладений за обґрунтованою заявою судді на строк не більше одного місяця у разі, якщо мотиви, наведені суддею, будуть визнані ВРП поважними.

113. Суд першої інстанції установив, що позивачку не запрошували на засідання ВРП про ухвалення цього оскаржуваного рішення через те, що участь судді в розгляді питання про звільнення судді у відставку не є обов`язковою. Однак на офіційному сайті ВРП оприлюднено порядок денний засідання ВРП на 19 березня 2024 року, у пункті 8 якого міститься оголошення про розгляд матеріалів щодо звільнення суддів з посад за загальними обставинами, зокрема заяви судді Вищого адміністративного суду України ОСОБА_1 про відставку.

114. Матеріали справи не містять доказів того, що позивачка зверталась до ВРП із заявами про відкладення розгляду питання про звільнення у відставку та про бажання бути присутньою на засіданні ВРП під час розгляду її заяви.

115. З доданих до заяви документів щодо визначення відповідного стажу для звільнення судді Вищого адміністративного суду України ОСОБА_1 у відставку, а саме: актів про призначення, про обрання на посаду судді, копії трудової книжки, встановлено, що до стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді, що дає право на відставку, підлягають зарахуванню: період роботи на посаді судді - 32 роки 10 місяців; стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді, - 2 роки.

116. Отже, на день ухвалення ВРП цього рішення загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 , який дає їй право на звільнення у відставку, становить понад 20 років.

117. Доданими до заяви документами підтверджено, що суддя Вищого адміністративного суду України ОСОБА_1 має достатній для звільнення у відставку стаж роботи, встановлений статтями 116, 137 Закону № 1402-VIII з урахуванням пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

118. Відповідно до пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України підставою для звільнення судді є подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

119. Пунктом 16.5 Регламенту встановлено, що ВРП ухвалює рішення про звільнення судді з посади за власним бажанням після попереднього з`ясування дійсного волевиявлення судді, а також фактів стороннього впливу на нього або примусу.

120. При цьому звільнення судді за власним бажанням та звільнення судді у відставку є різними процедурами та мають різні наслідки.

121. Право судді на відставку обумовлюється бездоганною репутацією, неухильним дотриманням вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, дотриманням високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 9901/75/19).

122. Частиною п`ятою статті 116 Закону № 1402-VIII встановлено, що за суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку. А звільнення судді з посади за власним бажанням не передбачає жодних пільг та переваг.

123. Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що пункт 16.5 Регламенту є застосовним саме при розгляді ВРП питання про звільнення судді з посади за власним бажанням, яке, враховуючи наслідки, потребує попереднього з`ясування дійсного волевиявлення судді, а також фактів стороннього впливу на нього або примусу.

124. До того ж суд першої інстанції правильно зазначив, що роз`яснення позивачці наслідків незгоди із запропонованим переведенням до суду апеляційної інстанції не можна розцінювати як «тиск», оскільки такі наслідки прямо передбачені Законом № 1402-VIII.

125. Таким чином, ВРП, приймаючи рішення від 19 березня 2024 року № 790/0/15-24 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку», діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

126. Ухвалюючи рішення у цій справі, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що всі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою, що є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

127. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), пункт 29).

128. На переконання суду, питання, які можуть вплинути на результат розгляду цієї справи, суд розглянув та надав їм оцінку в повній мірі.

129. Інші доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, також не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

130. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

131. Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

132. Оскільки Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду розглянув справу з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні висновків, то апеляційна скарга позивачки задоволенню не підлягає.

Висновки щодо розподілу судових витрат

133. Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

134. Оскільки Велика Палата Верховного Суду не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 243, 266, 310, 315, 316, 322, 325 КАС України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. Ю. Уркевич

Суддя-доповідач І. В. Желєзний
Судді: О. О. Банасько М. В. Мазур
О. Л. Булейко С. Ю. Мартєв
Ю. Л. Власов С. О. Погрібний
І. А. Воробйова О. В. Ступак
Ж. М. Єленіна І. В. Ткач
Л. Ю. Кишакевич О. С. Ткачук
В. В. Король Є. А. Усенко
О. В. Кривенда Н. В. Шевцова