Справа № 520/21730/24
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2024-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 р.Справа № 520/21730/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Калиновського В.А. ,

за участю секретаря судового засідання Тютюник О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.09.2024, головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 12.09.24 року по справі № 520/21730/24

за позовом ОСОБА_1

до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України третя особа Вищий антикорупційний суд

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, ОСОБА_1 , з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року у справі за № 520/32954/23 у виконавчому провадженні № АСВП НОМЕР_8 від 29 травня 2024 року;

- зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у межах виконавчого провадження № АСВП НОМЕР_8 від 29 травня 2024 року на протязі наступного робочого дня після набрання рішенням у цій адміністративній справі законної сили перевірити виконання боржником - Вищим антикорупційним судом рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року по адміністративній справі № 520/32954/23, та винести постанову про накладення на нього штрафу відповідно до статті 75 Закону України «Про виконавче провадження», у якій зазначити вимогу до боржника - Вищого антикорупційного суду про виконання вказаного рішення протягом 10 робочих днів і попередженням про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що наразі рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 у справі № 520/32954/23 не виконано боржником в повному обсязі, хоча останній має можливість виконати рішення суду хоча б у частині нарахування ним суддівської винагороди, оскільки це не потребує додаткового залучення коштів державного бюджету і що підтверджується розрахунковим листом за червень 2024 року, з якого видно, що за наявності бажання він здійснює нарахування за судовими рішеннями (нарахування 45.042,79 гривень). На відсутність поважних причин невиконання боржником рішення суду вказує також й інформація Автоматизованої системи виконавчих проваджень щодо завершення відповідачем низки виконавчих проваджень щодо за рішеннями на користь суддів Вищого антикорупційного суду (№ АСВП НОМЕР_2 від 14.09.2021 року щодо судді ВАКС ОСОБА_4; № АСВП НОМЕР_3 від 18.10.2021 року щодо судді ОСОБА_2 ; № АСВП НОМЕР_4 від 24.01.2022 року щодо судді ВАКС ОСОБА_5; № АСВП НОМЕР_6 від 14.09.2022 року щодо судді ВАКС ОСОБА_6; № АСВП НОМЕР_5 від 12.12.2023 року щодо судді ВАКС ОСОБА_7; № АСВП НОМЕР_7 від 06.02.2024 року щодо судді АП ВАКС ОСОБА_8). За таких обставин, відповідач в особі головного державного виконавця Борисюка Р.А. допустив протиправну бездіяльність, а саме не виконав вимог ч. ч. 1 і 2 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», тобто наступного робочого дня після закінчення строку, встановленого ним у постанові про відкриття виконавчого провадження від 20 травня 2024 року, не перевірив виконання рішення суду боржником (Вищим антикорупційним судом), не виніс постанову про накладення на боржника штрафу із зазначенням вимоги виконати рішення протягом 10 робочих днів та попередженням про кримінальну відповідальність.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.09.2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа: Вищий антикорупційний суд про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишений без задоволення.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так, позивач в апеляційній скарзі зазначає, що відображений в оскаржуваному рішенні зміст вимоги відповідача від 20 серпня 2024 року не відповідає її фактичному змісту, що вказує на невідповідність висновків суду, викладених у рішенні обставинам справи, та є визначеною п. 3 ст. 317 КАС України підставою для скасування цього судового рішення та ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення:

Зазначена вимога була винесена після звернення позивача до суду з позовом у цій справі, а також і після відкриття судом провадження у ній, а направлення вимоги відповідачем боржнику не здійснювалося, докази на підтвердження її направлення та отримання суду не надавалися (третя особа отримання заперечує), що не спростовує протиправної бездіяльності відповідача та вказує на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, що є визначеною п. 1 ч. 1 ст. 317 КАС України підставою для скасування цього судового рішення та ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення.

Позивач наголошує, що винесення відповідачем вимоги у даному випадку взагалі не передбачене нормами права, оскільки порядок виконання рішень немайнового характеру встановлений вимогами ч. ч. 1 і 2 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» і не передбачає винесення будь-яких вимог, а передбачений обов`язок виносити виключно постанови, що є відмінним від вимоги документом як по формі, так і по сутності, а також і правовим наслідкам, що вказує як на невідповідність висновків суду, викладених у рішенні обставинам справи, так і на неправильне застосування ним норм матеріального права, що є визначеними п. п. 3 і 4 ст. 317 КАС України підставами для скасування цього судового рішення та ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення.

Відповідач, Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, скориставшись своїм правом надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначено, що обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав, захист законних інтересів і, у випадку задоволення судом його вимог, рішення повинно мати наслідком реальне відновлення тих прав, за захистом яких позивач звернувся до суду.

Представник відповідача зазначає, що суд, розглядаючи справу щодо правомірності дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Аналогічне роз`яснення надане судам в п. 18 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.05.2012, яке зводиться до того, що суд не має права зобов`язувати державного виконавця до вчинення тих дій, які згідно із Законом можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Крім того, третя особа, представник Вищого антикорупційного суду теж надав відзив до суду апеляційної інстанції, в якому зазначено, що постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути винесена лише за умови, що судове рішення не виконано боржником без поважних причин, коли боржник мав реальну можливість виконати таке судове рішення, проте не зробив цього.

Представник третьої особи зазначає, що нарахування виплат на виконання судового рішення про зобов`язання здійснити нарахування за відсутності для цього бюджетного призначення призведе до взяття ВАКС на себе небюджетних зобов`язань, що є порушенням бюджетного законодавства.

ВАКС як державний орган не може діяти у спосіб інший, ніж визначено в законі, і допускати порушення законодавства, а в бюджетному законодавстві нарахування й виплата суддівської винагороди є нерозривним процесом.

Можливість виконання судових рішень зобов`язального характеру у 2021-2022 роках не спростовує доведеності належними та допустимими доказами об`єктивної неможливості такого виконання у 2024 році, позаяк кошторис затверджується на кожний рік окремо, фінансування суду змінюється із року в рік.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 по справі №520/32954/23, зокрема, визнано протиправними дії Вищого антикорупційного суду (, місце знаходження: 01601, м. Київ, проспект Берестейський, 41) щодо нарахування та виплати судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) суддівської винагороди за період з 01 по 31 жовтня 2023 року, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102,00 гривні. Зобов`язано Вищий антикорупційний суд (, місце знаходження: 01601, м. Київ, проспект Берестейський, 41) провести нарахування та виплату судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди за період з 01 по 31 жовтня 2023 року на підставі ч. ч. 2 і 3 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року №1402-VIII, виходячи з базового розміру посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (2.684,00 гривні), з врахуванням виплачених сум та утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Вказане судове рішення набрало законної сили 29.02.2024, Харківським окружним адміністративним судом 01.05.2024 видано виконавчий лист.

13.05.2024 ОСОБА_1 направив до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України заяву про примусове виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 по справі №520/32954/23.

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 29.05.2024 відкрито виконавче провадження №75157781, повідомлено боржника про необхідність виконання рішення суду протягом 10 робочих днів.

Також, в межах ВП №.05.2024 прийнято постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій та про стягнення виконавчого збору.

Листом від 14.06.2024 № 03.10-04/46/2024 боржник - Вищий антикорупційний суд, повідомив відповідача, що виплати, які здійснюються на виконання судових рішень за позовами суддів на їх користь згідно із законодавством, здійснюються за кодом економічної класифікації видатків (далі - КЕКВ) бюджету 2730 "Інші виплати населенню". Кошторисом Вищого антикорупційного суду на 2024 рік за бюджетною програмою "Здійснення правосуддя Вищим антикорупційним судом" (КПКВК 0851010) видатки за КЕКВ 2730 "Інші виплати населенню" наразі відсутні. А тому зазначив, що виконання рішення суду у справі № 520/32954/23 наразі вбачається неможливим з незалежних від Вищого антикорупційного суду причин.

Листом Вищого антикорупційного суду від 23.07.2024 року вихідний № 03.10-04/111/2024 повторно направлено звернення до Міністерства фінансів України з проханням збільшити видатки суду на виконання судового рішення у справі № 520/32954/23.

Листом від 02.08.2024 № 08020-13-10/22883 Міністерством фінансів України надано відповідь на вказане звернення Вищого антикорупційного суду від 23.07.2024, в якому повідомлено, що порядок виконання рішення суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, чітко регламентовано законом, таке виконання має відбуватися у відповідності до вимог частини другої статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» та частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Отже, виконання рішень судів має здійснюватись в установленому законом порядку.

20.08.2024 державним виконавцем на адресу боржника Вищого антикорупційного суду сформовано вимогу за вих. № 20.1/НОМЕР_8/20, в якій боржника зобов`язано надати інформацію про виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 по справі №520/32954/23 в частині нарахування судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 по 31 жовтня 2023 року підставі ч. ч. 2 і 3 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року №1402-VIII, виходячи з базового розміру посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (2.684,00 гривні), з врахуванням виплачених сум та утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Представник третьої особи у своїх письмових поясненнях від 04.09.2024 вказав, що вимога державного виконавця від 20.08.2024 року за вих. № 20.1/НОМЕР_8/20 до Вищого антикорупційного суду не надходила.

Позивач вважаючи, державним виконавцем протиправно не перевірено виконання рішення суду та не винесено постанову про накладення на боржника штрафу, внаслідок чого допущено бездіяльність та порушення його права на справедливий суд, тому звернувся до суду із цим позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем у межах наданих повноважень, у відповідності до приписів Закону України "Про виконавче провадження" вчинено активні дії по сприянню виконанню рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 по справі №520/32954/23 шляхом звернення до боржника, формування відповідної вимоги до боржника у межах ВП НОМЕР_8 з одночасною оцінкою повідомлених боржником поважності причин неможливості негайного виконання рішення суду, що відповідно, свідчить про недопущення державним виконавцем протиправної бездіяльності у спірних правовідносинах.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволені позову з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Частиною 2 статті 14 КАС України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з ч. 3 ст.14 КАС України невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Також обов`язкове виконання рішення суду, в тому числі, суб`єктами наділеними владними повноваженнями, покладається Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції" від 17.07.1997. Отже її положення є обов`язковими для виконання Україною.

Стаття 6 вказаної Конвенції гарантує неухильність виконання рішення суду громадянами, юридичними особами та всіма органами влади України, до яких відноситься і Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.

Положеннями статті 370 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України: «Учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб».

Відповідно до вимог ч. ч.4 і 5 ст. 372 Кодексу адміністративного судочинства України: «Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом. Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах, вирішує суддя адміністративного суду одноособово, якщо інше не встановлено цим Кодексом».

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 373 Кодексу адміністративного судочинства України: «Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції».

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, врегульовано Законом України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (в редакції, що діяв на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 3 Закон № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з ч.1 ст. 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону.

Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

2. Виконавець зобов`язаний:

1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом;

Згідно з ч.1 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону:

1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення;

2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді;

3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом;

4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом;

5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Відповідно до ч.5 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно з ч.6 ст. 26 Закону № 1404-VIII за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Відповідно до частин 1, 2 статті 63 Закону № 1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною 6 статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»: «Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом».

Статтею 75 Закону № 1404-VIII встановлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Правовою підставою для накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання ним судового рішення у встановлений строк без поважних причин. При цьому, застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.

Вирішуючи питання про накладення штрафу, державний виконавець повинен встановити дві обставини: 1) факт виконання чи невиконання рішення; 2) у випадку невиконання рішення встановити причини невиконання. При цьому, лише дійшовши висновку про відсутність поважних причин, державний виконавець вправі накласти штраф на боржника. Встановлення таких обставин здійснюється шляхом виконання державним виконавцем своїх обов`язків та реалізації прав, передбачених ст.18 Закону № 1404-VIII, а також дотриманням сторонами виконавчого провадження свої обов`язків.

Зокрема, частиною 1 статті 18 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 3 цієї статті визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, серед іншого, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону, а частина 4 наголошує на тому, що вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Аналіз викладеного, дає підстави для висновку, що виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд. В свою чергу, підставою для застосування штрафу до боржника є невиконання судового рішення саме за відсутності поважних причин.

Колегія суддів зазначає, що пунктом 1 ст. 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру. У справі «Горнсбі проти Греції» Суд зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін. Крім того, невиконання рішення є втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

З матеріалів справи встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року у справі за № 520/32954/23, яке набрало законної сили 29 лютого 2024 року, був задоволений позов ОСОБА_1 до Вищого антикорупційного суду про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Виконавчий лист по адміністративній справі № 520/32954/23 був виданий позивачу Харківським окружним адміністративним судом 01 травня 2024 року з резолютивною частиною такого змісту: «Зобов`язати Вищий антикорупційний суд (, місце знаходження: 01601, м. Київ, проспект Берестейський, 41) провести нарахування та виплату судді Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди за період з 01 по 31 жовтня 2023 року на підставі ч. ч. 2 і 3 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402^Ш, виходячи з базового розміру посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (2.684,00 гривні), з врахуванням виплачених сум та утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті».

Позивач звернувся до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою про примусове виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року у адміністративній справі № 520/32954/23, яка була отримана департаментом 17 травня 2024 року.

29.05.2024 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Борисюком Р.А. за цією заявою була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № АСВП НОМЕР_8, але копія зазначеної постанови позивачу не надсилалася.

13 червня 2024 року позивач направив до департаменту заяву, за якою просив направити йому копію цієї постанови, у тому числі і на електронну поштову адресу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яка було отримана департаментом 17 червня 2024 року, але відповідь на яку позивач також не отримав.

З метою отримання копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 29.05.2024 року № АСВП НОМЕР_8, а також і ідентифікатора доступу до цього виконавчого провадження, позивач звернувся зі скаргою на бездіяльність головного державного виконавця до начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, яка була отримана ним 04.07.2024 року.

05 липня 2024 року позивач отримав від головного державного виконавця Борисюка Р.А. на електронну поштову адресу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » копію постанови про відкриття виконавчого провадження № АСВП НОМЕР_8 від 29 травня 2024 року з ідентифікатором доступу до виконавчого провадження, зі змісту якої видно, що головний державний виконавець встановив боржнику (Вищому антикорупційному суду) строк для виконання рішення тривалістю 10 робочих днів.

26 липня 2024 року позивач отримав від відповідача лист від 16 липня 2024 року за № 101367/Т-20607/20.1 у якому зазначено, що подальше виконання рішення суду буде організоване відповідно до вимог закону.

Позивач наголошує, що з матеріалів виконавчого провадження, які містяться в Автоматизованій системі виконавчого провадження, йому стало відомо, що головним державним виконавцем Борисюком Р.А. станом на теперішній час були винесені три постанови: постанова про відкриття виконавчого провадження від 29 травня 2024 року, постанова про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 29 травня 2024 року та постанова про стягнення виконавчого збору від 29 травня 2024 року. Будь-яких інших постанов головним державним виконавцем Борисюком Р.А. не приймалося, що підтверджується також і інформацією про виконавче провадження, яка міститься в Автоматизованій системі виконавчого провадження.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження»: «За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною)».

Відповідно до вимог ч. ч. 1 і 2 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження»: «За рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність».

Нормами Інструкції з організації примусового виконання рішень (затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року за № 512/5; зареєстровано у МЮ України 02 квітня 2012 року за № 489/20802; надалі - Інструкція) передбачено, що:

- виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, здійснюється в порядку, визначеному ст. 63 Закону України про виконавче провадження (п. 1 розділу IX. Виконання рішень немайнового характеру Інструкції);

- у разі невиконання боржником рішення у встановлений виконавцем строк на боржника накладається штраф відповідно до ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» та застосовуються інші заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» (п. 2 розділу IX. Виконання рішень немайнового характеру Інструкції).

Позивач на підтвердження своєї позиції зазначає, що рішення суду боржником (Вищим антикорупційним судом) станом на теперішній час не виконано, хоча останній має можливість виконати рішення суду хоча б у частині нарахування ним суддівської винагороди, оскільки це не потребує додаткового залучення коштів державного бюджету і що підтверджується розрахунковим листом за червень 2024 року, з якого видно, що за наявності бажання він здійснює нарахування за судовими рішеннями (нарахування 45.042,79 гривень).

На відсутність поважних причин невиконання боржником рішення суду вказує також й інформація Автоматизованої системи виконавчих проваджень щодо завершення відповідачем низки виконавчих проваджень щодо за рішеннями на користь суддів Вищого антикорупційного суду (№ АСВП НОМЕР_2 від 14.09.2021 року щодо судді ВАКС ОСОБА_4; № АСВП НОМЕР_3 від 18.10.2021 року щодо судді ОСОБА_2 ; № АСВП НОМЕР_4 від 24.01.2022 року щодо судді ВАКС ОСОБА_5; № АСВП НОМЕР_6 від 14.09.2022 року щодо судді ВАКС ОСОБА_6; № АСВП НОМЕР_5 від 12.12.2023 року щодо судді ВАКС ОСОБА_7; № АСВП НОМЕР_7 від 06.02.2024 року щодо судді АП ВАКС ОСОБА_8).

Отже, колегія суддів вважає, що відповідач в особі головного державного виконавця Борисюка Р.А. допустив протиправну бездіяльність, а саме не виконав вимог ч. ч. 1 і 2 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», тобто наступного робочого дня після закінчення строку, встановленого ним у постанові про відкриття виконавчого провадження від 20 травня 2024 року, не перевірив виконання рішення суду боржником (Вищим антикорупційним судом), не виніс постанову про накладення на боржника штрафу із зазначенням вимоги виконати рішення протягом 10 робочих днів та попередженням про кримінальну відповідальність.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винести постанову про накладення на нього штрафу відповідно до статті 75 Закону України «Про виконавче провадження», у якій зазначити вимогу до боржника - Вищого антикорупційного суду про виконання вказаного рішення протягом 10 робочих днів і попередженням про кримінальну відповідальність, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 16 частини 3 статті 18 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів та попередження про кримінальну відповідальність (частина друга статті 63 вказаного Закону).

Частинами першою та другою статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

З аналізу вказаних норм слідує, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення). Така відповідальність настає за умови, що судове рішення не виконано з поважних причин і в строк, встановлений держаним виконавцем.

Тобто, надаючи оцінку тому, чи правомірно на боржника наклали штраф за невиконання/повторне невиконання судового рішення, потрібно з`ясувати часові рамки, в межах яких боржник мав вчинити певні дії (за виконавчим листом), і в чому причина невиконання судового рішення у відведений йому строк.

У цьому зв`язку варто зауважити, що сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до статті 75 Закону № 1404-VIII.

Вказані висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 21.01.2020 у справі № 640/9234/19.

Таким чином, приймаючи рішення про наявність чи відсутність підстав для застосування штрафу, державний виконавець зобов`язаний не лише встановити сам факт невиконання рішення, а й встановити причини та впевнитися у відсутності поважних причин його невиконання.

Колегія суддів зазначає, що поважними, в розумінні наведених норм Закону України «Про виконавче провадження», можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Верховний Суд у постанові від 07.11.2019 по справі № 420/70/19 зазначив, що умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. В залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.

Таким чином, постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути винесена лише за умови, що судове рішення не виконано боржником без поважних причин, коли боржник мав реальну можливість виконати таке судове рішення, проте не зробив цього.

У зв`язку з цим, з метою всебічного і повного з`ясування усіх обставин, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин боржник повинен надати державному виконавцю достатньо підтверджені відомості про те, чи дійсно боржником свідомо не виконано належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

З матеріалів справи вбачається, що 29.05.2024 державним виконавцем було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_8 та надано боржникові 10 днів для його виконання.

Поряд із тим, боржник - Вищий антикорупційний суд скерував до виконавчої служби лист від 14.06.2024 № 03.10-04/46/2024, в якому повідомив про неможливість виконання судового рішення в частині виплати недоплаченої суддівської винагороди, у зв`язку з відсутністю фінансування, яке не закладено у кошторисі на 2024 рік.

Так, у кошторисі Вищого антикорупційного суду на 2024 рік (копія якого залучена третьою особою до матеріалів справи разом з поясненням на позов) за бюджетною програмою «Здійснення правосуддя Вищим антикорупційним судом» (КПКВК 0851010) видатки за КЕКВ 2730 «Інші виплати населенню» відсутні, у той час як фактичне та у повному обсязі виконання судового рішення по справі № 520/21730/24 можливе за умови наявності у Вищого антикорупційного суду відповідних бюджетних асигнувань на відповідні цілі за рахунок коштів Державного бюджету України.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, листом Вищого антикорупційного суду від 23.07.2024 року вихідний № 03.10-04/111/2024 повторно направлено звернення до Міністерства фінансів України з проханням збільшити видатки суду на виконання судового рішення у справі № 520/32954/23.

Листом від 02.08.2024 № 08020-13-10/22883 Міністерством фінансів України надано відповідь на вказане звернення Вищого антикорупційного суду від 23.07.2024, в якому повідомлено, що порядок виконання рішення суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, чітко регламентовано законом, таке виконання має відбуватися у відповідності до вимог частини другої статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» та частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Отже, виконання рішень судів має здійснюватись в установленому законом порядку.

Тобто, Вищий антикорупційний суд позбавлений можливості самостійно виконати рішення у повному обсязі, оскільки здійснення таких платежів як виплата з бюджету недоотриманих коштів на користь суддів без наявності відповідного бюджетного призначення та не в межах бюджетних асигнувань законодавством не передбачено.

Державним виконавцем надана оцінка вказаним обставинам (як підтверджено відповідачем у судовому засіданні 12.09.2024) та віднесено їх до поважних причин неможливості виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 по справі №520/32954/23, враховуючи те, що та чи інша поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.

Невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. Накладення штрафу у такому випадку жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів.

Таким чином, приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи встановлено, що відповідачем вживалися заходи щодо виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року по адміністративній справі № 520/32954/23, а також враховуючи відсутність доказів, які б свідчили про навмисне невиконання Вищим антикорупційним судом зазначеного судового рішення, колегія суддів приходить до висновку, що у державного виконавця не було законних підстав для винесення постанови про накладення штрафу за невиконання рішення суду без поважних причин, а відтак підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Крім того, колегія суддів вважає за неоюхідне зазначити, що частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, вирішення питання накладення штрафу на боржника у відповідності до ст. 75 Закону України "Про виконавче провадження" належить до повноважень органу державної виконавчої служби.

Положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що для ефективного та належного способу захисту порушених прав позива необхідно визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року у справі за № 520/32954/23 у виконавчому провадженні № АСВП НОМЕР_8 від 29 травня 2024 року та зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у межах виконавчого провадження № АСВП НОМЕР_8 від 29 травня 2024 року на перевірити виконання боржником - Вищим антикорупційним судом рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року по адміністративній справі № 520/32954/23, та вчинити всі необхідні дії передбачені нормами Інструкції з організації примусового виконання рішень (затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року за № 512/5 та Законом України "Про виконавче провадження" для виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року по адміністративній справі № 520/32954/23 з урахуванням висновків суду.

Аналізуючи наведені нормативно - правові акти, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, зробив помилкові висновки.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.09.2024 року по справі № 520/21730/24, прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 6 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Разом з тим, колегія суддів наголошує на тому, що принцип пропорційності при стягненні судового збору у разі часткового задоволення позову щодо позовних вимог немайнового характеру не застосовується.

Аналогічна правова позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду від 13.08.2020 у справі 440/3005/19.

З матеріалів справи встановлено, що позивачем при зверненні до суду з адміністративним позовом сплачено судовий збір в сумі 1212 грн згідно з платіжною інструкцією № 0.0..1 від 08.08.2024 року та при зверненні з апеляційною скаргою сплачено судовий збір в сумі 1453,44 грн згідно з квитанцією №3547-2204-3766-0042 від 18.09.2024 р.

Колегія суддів дішла висновку, що оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, то витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України на користь позивача на загальну суму 2665,44 грн.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.09.2024 по справі № 520/21730/24 скасувати.

Прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України третя особа Вищий антикорупційний суд про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року у справі за № 520/32954/23 у виконавчому провадженні № АСВП НОМЕР_8 від 29 травня 2024 року.

Зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у межах виконавчого провадження № АСВП НОМЕР_8 від 29 травня 2024 року на перевірити виконання боржником - Вищим антикорупційним судом рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року по адміністративній справі № 520/32954/23, та вчинити всі необхідні дії передбачені нормами Інструкції з організації примусового виконання рішень (затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року за № 512/5 та Законом України "Про виконавче провадження" для виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року по адміністративній справі № 520/32954/23 з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати на судовий збір в загальній сумі 2665 (дві тисячі шістсот шістдесят п`ять) грн 44 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) О.М. Мінаєва В.А. Калиновський
Повний текст постанови складено 22.10.2024 року