Справа № 420/20945/24
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2024-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 02 липня 2024 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_2 ), в якій позивач просив:

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо належного розгляду рапорту ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про звільнення його з військової служби на підставі абз. 4 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про звільнення його з військової служби на підставі абз. 4 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та прийняти відповідне рішення.

Ухвалою суду від 08 липня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у порядку ч. 5 ст. 262 КАС України.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач уклав шлюб з ОСОБА_2 , про що свідчить свідоцтво про одруження серії НОМЕР_4 від 16.03.2024 р., та від шлюбу народилась дитина ОСОБА_3 07.06.2023 р. (свідоцтво про народження серія НОМЕР_5 ). Дружина перебуває в декретній відпустці - не працює.

Позивач зазначив, що від попереднього шлюбу Позивач з дружиною мають дітей: ОСОБА_4 16.02.2010 р. (свідоцтво про народження серія НОМЕР_6 ), ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6 р. (свідоцтво про народження серія НОМЕР_7 ).

В зв`язку з тим, що дружина перебуває в декреті, а біологічний батько перебуває за кордоном - Позивач повністю утримує сім`ю, починаючи зі звичайного харчування, закінчуючи планшетами, телефонами, ноутбуками, розвагами різного роду, подорожі та лікуванням, що забезпечує факт всебічного та повного утримання дітей, який може підтвердити дружина Позивача.

Факт утримання Позивачем дітей також підтверджується і довідкою про склад сім`ї та посвідченням багатодітної сім`ї серія НОМЕР_8 , відповідні комісії здійснювали перевірку відповідну для видачі посвідчення, а вуличний комітет також перевірив, поспілкувавшись із сусідами та підтвердив факт утримання дітей Позивачем.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ВОС НОМЕР_9 , В/ч НОМЕР_2 , призваний на військову службу під час загальної мобілізації, через введення воєнного стану в Україні 24 лютого 2022 р., подав рапорт щодо звільнення його зі служби відповідно до абз. 4 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Командир В/Ч НОМЕР_2 від 14.06.2024 року №1483 рапорт не погодили у зв`язку з відсутністю підтвердження факту утримання дітей, а документи довідка про склад сім`ї та посвідчення багатодітної сім`ї серія НОМЕР_8 - визвали сумніви в їх достовірності.

Позивач вважає такі дії протиправними, оскільки до рапорту були додані всі документи, які підтверджують факт утримання та виховання дітей позивачем.

До суду 15 липня 2024 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнає та просить відмовити, посилаючись на те, що зокрема, однією із підстав звільнення військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, передбачених статтею 26 Закону № 2232-ХІІ, а саме абз. 5 п. 3. ч. 12 у зв`язку з перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Також представник відповідача зазначає, що відповідно до частини п`ятої статті 22 Закону № 3543-ХІІ, 16 травня 2024року, Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 560 «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», додатком 5 до якого установлено Перелік документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

На думку представника відповідача, використовуючи вищенаведені норми Закону та аналогію Закону, документи що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону № 3543-ХІІ аналогічні, документам, які повинен надати військовослужбовець разом з рапортом на звільнення за аналогічних підстав.

Як видно з Переліку, при застосуванні підстави для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації такої як «жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці» необхідно подати наступні документи: свідоцтво про народження дітей (трьох і більше) із зазначенням батьківства військовозобов`язаного та один із документів: свідоцтво про реєстрацію шлюбу з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше) або рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), або рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання з тим із батьків, який є військовозобов`язаним, або письмовий договір між батьками про те, з ким будуть проживати діти та участь другого з батьків у їх вихованні, або рішення суду про встановлення факту перебування дитини на утриманні військовозобов`язаного відповідно до положень статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, а також договір про сплату аліментів на дитину.

Таким чином, представник відповідача звертає увагу, що законодавець чітко встановлює, що в свідоцтві про народження дітей (трьох і більше) повинно бути зазначене батьківство військовозобов`язаного.

Представник відповідача зазначив, що 08.06.2024р. позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 із рапортом про звільнення його зі Збройних Сил України на підставі абз. 5 п. 3. ч.12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232, а саме: перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Вказаний рапорт було розглянуто командиром військової частини НОМЕР_2 та надано обґрунтовану письмову відповідь Позивачу, про відмову в його задоволенні.

Своє рішення командування частини обґрунтувало тим, що не зрозуміло, з якої саме підстави Позивач бажав бути звільненим зі Збройних Сил України. В своєму рапорті Позивач вказав, що бажає бути звільненим на підставі абз. 5 п. 3. ч.12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232, а причиною- перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. Однак, абз. 5 п. 3. ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232 звучить так: «військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України».

Що стосується підстави «перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці», представник відповідача зазначив, що це є абз. 4 п. 3. ч.12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232.

Також представник відповідача зазначив, що при вивченні наданих позивачем документів було встановлено, що батьком ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 являється ОСОБА_6 . Інших документів додано не було.

Якщо розглядати в якості підстави для звільнення Позивача зі Збройних Сил України абз. 5 п. 3. ч.12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232 - «військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України», то стосовно Позивача, ця підстава не може бути застосована, оскільки ним не надано доказів, що один з батьків, вказаних дітей, помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також що Позивач самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Якщо розглядати в якості підстави для звільнення Позивача зі Збройних Сил України абз. 4 п. 3. ч.12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232 «перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці», то ця підстава також не може бути застосована до Позивач, оскільки ним не надано доказів, утримання трьох і більше дітей віком до 18 років. Із наданих Позивачем документів підтверджується лише факт утримання Позивачем однієї дитини віком до 18 років- його рідної доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , щодо якої у Позивача є обов`язок щодо її утримання.

Що стосується, надання Позивачем довідки про те, що з ним проживають і начебто знаходяться на утриманні, крім ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , то, на думку представника відповідача, її достовірність визиває сумніви, оскільки довідка такого зразку видається у разі встановлення опіки над дітьми та за умови, що батько/мати не беруть участі у вихованні дитини. Однак Позивачем не було надано, документів, які б підтверджували встановлення ним опіки над ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з рапорту Позивача, та долучених до нього додатків, позивачем не було надано доказів на підтвердження усиновлення ним дітей ОСОБА_2 , зокрема рішення суду, свідоцтво про народження, інші докази на підтвердження таких фактів, та рішення суду про встановлення факту перебування на утриманні дітей, рішення суду про стягнення аліментів на утримання дітей на підставі ст. 268 СК України, тощо Позивачем також долучено до рапотру не було.

У свою чергу 30 липня 2024 року позивач надав відповідь на відзив, відповідно до якої наполягав на задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що аби встановити усиновлення чи опіку, потрібно позбавити батьківських прав батька, процедура довготривала і може бути застосоване лише в судовому порядку та за рішенням суду, і виключно з підстав, визначених у ст. 164 Сімейного кодексу України. А вже потім можна проводити процес усиновлення, адже позбавлення батьківських прав не позбавляє обов`язку утримання дітей. Відповідно дані процеси можуть зайняти до трьох років.

Також позивач зазначив, що на спростування доводів відповідача він надає нотаріально посвідчену заяву №2363 від 18.07.2024р.; довідку Балтського відділу ДВС у Подільському районі Одеської області, Договір двосторонній між батьками.

На його думку, всі вищезазначені документи, ще раз підтверджують факт утримання дітей позивачем.

У свою чергу 05 серпня 2024 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, відповідно до якої представник наполягав на відмові у задоволенні позову, зазначивши, що посилання позивача на те, що він приймає участь у вихованні та утриманні дітей своєї дружини, є його правом, а не обов`язком, яке закріплене в ст. 260 Сімейного кодексу України.

На думку представника відповідача розлучення ОСОБА_2 з батьком її двох старших дітей від першого шлюбу ОСОБА_7 не звільняє його від обов`язків щодо дитини, в тому числі участі в їх вихованні та утриманні. Однак, ОСОБА_2 не вказано чи вживались нею які небудь заходи, встановлені законодавством, з метою добровільного або примусового способу утримання її дітей від першого шлюбу їх батьком, або іншими особами, на яких законодавством покладається такий обов`язок.

Тому, на думку представника відповідача, заява ОСОБА_2 не є достатнім доказом в розумінні ст. 76 КАС України, оскільки не дає змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Також на думку представника відповідача, довідки з Балтського ВДВС ПМУМЮ (м. Одеса) від 25.07.2024р. №18553/21.17-31 про те, що станом на 25.07.2024р. у них на виконанні не перебуває виконавче провадження про стягнення аліментів з ОСОБА_6 не є доказом того, що ОСОБА_6 ухиляється від утримання своїх спільних з ОСОБА_2 дітей.

Також представник відповідача звертає увагу, що ще до розірвання шлюбу, ОСОБА_2 звернулась до Балтського районного суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_6 . 06 липня 2021р. Суд задовільнив її заяву і видав судовий наказ про стягнення аліментів з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей доньки та сина, у розмірі 1/3 (однієї третьої) частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на кожну дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 22.06.2021 року і до досягнення донькою повноліття.

Також щодо Договору між батьками дітей про те з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов її життя бачитиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним батьківського піклування від 02.07.2024р. представник відповідача зазначив, що вказаний договір укладений у простій письмовій формі 02.07.2024р, нотаріально не засвідчений. Підписаний ніби-то ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , оскільки розглядаючи написання прізвищ та ініціалів біля них, складається враження, що написані вони однією рукою. А в своїй позовній заяві, також від 02.07.2024р., Позивач вказує, що ОСОБА_6 перебуває за кордоном.

Представник відповідача звертає увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 157 Сімейного кодексу України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню, та відповідно до ч.2 ст. 109 Сімейного кодексу України договір між подружжям про розмір аліментів на дитину має бути нотаріально посвідчений. У разі невиконання цього договору аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса, та відповідно до ч. 1 ст. 189 Сімейного кодексу України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Оскільки Договір між батьками дітей про те з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов її життя бачитиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним батьківського піклування між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладений у простій письмовій формі 02.07.2024р, нотаріально не засвідчений, то і ніякої юридичної сили він не має.

До суду 17 липня 2024 року надійшла заява представника позивача ОСОБА_8 про припинення повноважень представника.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, суд встановив таке.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено паспортом громадянина України.

Сторони не заперечують, що позивач був мобілізований та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .

Так, відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 15.12.2022 року № 333 солдата служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_1 , призначено на посаду акумуляторник відділення розбирально-складальних робіт ремонтного взводу автомобільної техніки військової частини НОМЕР_2 з 15 грудня 2022 року та зараховано до списків особового складу, на всі види забезпечення.

Суд встановив, що позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , відповідно до свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_4 від 16 березня 2024 року, та від шлюбу народилась дитина ОСОБА_3 07.06.2023 р. (свідоцтво про народження серія НОМЕР_5 ).

Відповідно до рішення Балтського районного суду Одеської області від 02 листопада 2021 року у справі № 493/820/21 шлюб, зареєстрований 08.09.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , - розірвано.

ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є батьками дітей: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_6 ), ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_7 ), які проживають разом із ОСОБА_2 та її чоловіком - ОСОБА_1 , що підтверджено, довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 823 від 22.05.2024 року та довідкою № 824 від 22.05.2024 року, виданими відділом «Центр надання адміністративних послуг» Балтської міської ради Одеської області.

Суд встановив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 видано посвідчення НОМЕР_8 від 18 березня 2024 року багатодітної сім`ї, строком до 16 лютого 2028 року.

Відповідно до судового наказу Балтського районного суду Одеської області від 06 липня 2021року по справі № 493/821/21 суд задовільнив заяву ОСОБА_2 і видав судовий наказ про стягнення аліментів з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей доньки та сина, у розмірі 1/3 (однієї третьої) частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на кожну дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 22.06.2021 року і до досягнення донькою повноліття.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач подав до командира військової частини НОМЕР_2 рапорт (вх. № 3242 від 08.06.2024), яким просив звільнити його з військової служби на підставі сімейних обставин, зазначивши, що він має на утриманні трьох дітей віком до 18 років: ОСОБА_4 16.02.2010 р. (свідоцтво про народження серія НОМЕР_6 ), ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6 р. (свідоцтво про народження серія НОМЕР_7 ), ОСОБА_3 07.06.2023 р. (свідоцтво про народження серія НОМЕР_5 ), та відповідно, він має підставу для звільнення з військової служби. Факт утримання дітей підтверджується і довідкою про склад сім`ї та посвідченням багатодітної сім`ї.

До рапорту додані додатки в нотаріально засвідчених копіях:

Свідоцтва про народження дітей, довідка про склад сім`ї, посвідчення багатодітної сім`ї, свідоцтво про шлюб, паспорт, код.

Суд встановив, що листом від 14.06.2024 року № 1483 військова частина НОМЕР_2 повідомила позивача про розгляд його рапорту та відмовила у його погодженні у зв`язку з відсутністю всіх необхідних документів, що підтверджують факт утримання позивачем трьох і більше дітей віком до 18 років, з посиланням на те, що факт утримання дітей ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 повинен бути встановлений у судовому порядку.

В ході судового розгляду справи позивач додатково надав суду довідку з Балтського ВДВС ПМУМЮ (м. Одеса) від 25.07.2024р. №18553/21.17-31 про те, що станом на 25.07.2024р. у них на виконанні не перебуває виконавче провадження про стягнення аліментів з ОСОБА_6 ; нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_2 про те, що на сьогоднішній момент єдиною особою, яка здійснює фінансове забезпечення її та їх сім`ї є її чолові - ОСОБА_1 , та батько її дітей від першого шлюбу, її колишній чоловік ОСОБА_6 , не здійснює участі в утриманні її з ним спільних дітей.

Також суду надано позивачем Договір між батьками дітей про те з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов її життя бачитиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним батьківського піклування між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладений у простій письмовій формі 02.07.2024р, нотаріально не засвідчений.

Проаналізувавши положення чинного законодавства, обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не належать задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі статтею 1 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні введено воєнний стан, строк дії продовжено до теперішнього часу.

Статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII (далі - Закон № 2232-ХІІ) визначені підстави для звільнення з військової служби.

Відповідно до абз.4 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації звільняються з військової служби під час воєнного стану, зокрема, перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Тобто буквальний аналіз цієї статті закону доводить, що виникає право на звільнення з військової служби у військовослужбовців, які маю на утриманні трьох і більше дітей.

Загальний порядок здійснення сімейних прав та виконання сімейних обов`язків закріплено у статтях 14, 15 СК України.

Так, сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. У той же час, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. Майновий обов`язок недієздатної особи за її рахунок виконує опікун. Якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейного обов`язку, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Статтею 155 СК України унормовано, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Стаття 180 СК України, визначає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За змістом статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Якщо місце проживання чи перебування батьків невідоме, або вони ухиляються від сплати аліментів, або не мають можливості утримувати дитину, дитині призначається тимчасова державна допомога з урахуванням матеріального стану сім`ї, у якій виховується дитина, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виплата тимчасової державної допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Стаття 188 СК України передбачає, що батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби. Батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Якщо дитина перестала отримувати дохід або її дохід зменшився, заінтересована особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів.

Стаття 196 СК України регулює питання відповідальності за прострочення сплати аліментів, оплати додаткових витрат на дитину.

Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, вони: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Статтями 207 та 232 СК України унормовано поняття «усиновлення» та правові наслідки усиновлення. Зокрема, усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя.

З моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов`язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими її родичами за походженням. При усиновленні дитини однією особою ці права та обов`язки можуть бути збережені за бажанням матері, якщо усиновлювачем є чоловік, або за бажанням батька, якщо усиновлювачем є жінка. моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов`язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням. Усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків.

Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Стаття 12 цього Закону передбачає, що позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей.

Частиною 2 ст. 166 СК України також визначено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Згідно з статтею 268 СК України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

Суд може звільнити вітчима, мачуху від обов`язку по утриманню падчерки, пасинка або обмежити його певним строком, зокрема у разі: 1) нетривалого проживання з їхнім матір`ю, батьком; 2) негідної поведінки у шлюбних відносинах матері, батька дитини.

Отже, сімейне законодавство містить чітке розмежування таких понять, як «батько», «мати», «дитина», «вітчим», «пасинок», «усиновлений», «усиновитель». Перед усім, це пов`язано із різним обсягом прав та обов`язків названих суб`єктів сімейних правовідносин по відношенні один до одного.

Зокрема, законодавець безальтернативно наголошує на тому, що батько зобов`язаний утримувати своїх неповнолітніх дітей навіть в тому випадку, коли не проживає разом з ними та позбавлений батьківських прав. Форми такого утримання можуть різнитись. Тобто, законодавець надає право сторонам сімейних правовідносин диспозитивно вирішити питання про форму утримання дитини одним із батьків.

Коли питання стосується сплати «аліментів», то безумовно, якщо така форма утримання, визначена рішенням суду, вона є обов`язковою. Але, з іншої сторони, не сплата аліментів не має своїм правовим наслідком втрату правового зв`язку між дитиною та одним із батьків.

Аналізовані приписи СК України визначають відповідальність за несплату аліментів, що пов`язана із негативними наслідками майнового характеру, а не припиненням зв`язку між батьками та дітьми. Адже головним завданням сімейного законодавства є охорона та збереження цінностей сім`ї, а заразом зв`язку між дитиною та її батьками, безвідносно до того, які відносини складаються між самими батьками дитини.

«Вітчим» і «пасинок» не мають настільки чітко визначених прав та обов`язків по відношенні один одного. Якщо «пасинок» має батька, який проживає окремо та позбавлений батьківських прав, то за нормами сімейного законодавства вони наділені по відношенню один до одного правами та обов`язками. Тобто, батько має своїм обов`язком утримувати неповнолітню дитину навіть, якщо вона проживає окремо від нього з матір`ю, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком.

Вітчим має своїм обов`язком утримувати пасинка, який з ним проживає, якщо у нього немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що вітчим може надавати матеріальну допомогу. При цьому, суд може звільнити вітчима, мачуху від обов`язку по утриманню падчерки, пасинка або обмежити його певним строком, зокрема у разі: 1) нетривалого проживання з їхнім матір`ю, батьком; 2) негідної поведінки у шлюбних відносинах матері, батька дитини.

Звідси вбачається, що вітчим вважається таким, що зобов`язаний утримувати пасинка за сукупності таких умов: 1. пасинок проживає разом із вітчимом; 2. пасинок немає родичів першої та другої лінії кровного споріднення або ж ці особи не можуть надавати пасинку утримання; 3. вітчим може надавати матеріальну допомогу.

Такий перелік є виключним та розширеному тлумаченню не підлягає.

З іншої сторони, якщо вітчим самостійно (за власною ініціативою) надає матеріальну допомогу пасинку, це свідчить про дотримання засад добросовісності, розумності та справедливості у сімейних правовідносинах. Проте, з позиції норм СК України таку поведінку вітчима не можна назвати «утриманням», бо «утримання», це не «право», а безальтернативний та імперативно визначений «обов`язок» батьків по відношенню до неповнолітніх дітей.

Також пасинок у спірному випадку не може вимагати у вітчима забезпечення його утриманням, оскільки за законом такий обов`язок на нього не покладений.

Така позиція суду узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 14.12.2023 у справі №160/11228/23.

Так суд зазначає, що від шлюбу з ОСОБА_2 , у позивача народилась одна дитина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_5 ), яка перебуває у нього на утриманні.

Діти ОСОБА_2 від першого шлюбу не перебувають на утриманні позивача відповідно до вищенаведених норм Сімейного кодексу України.

Суд зауважує, що позивач до рапорту про звільнення з військової служби від 08.06.2024 р. не долучив документів, які б могли підтвердити відсутність батька, поважність причин, за яких батько не може надавати належного утримання своїм дітям; докази звільнення ОСОБА_6 від обов`язку такого утримання, а також доказів того, що діти не мають діда, баби, здатних їх утримувати або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, як це визначено ч.1 ст.268 СК України.

За таких встановлених судом обставин суд доходить висновку, що відповідач правомірно відмовив у погодженні рапорту позивача про звільнення з військової служби на підставі абз.4 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладені та встановлені судом обставини, суд доходить висновку, що позовні вимоги є недоведеними, а тому не належать задоволенню.

У зв`язку з тим, що судові витрати пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз в цій справі відсутні, жодні судові витрати не належать відшкодуванню за рахунок державного бюджета.

Керуючись ст. ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місце знаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 295, 297 КАС України, з урахуванням п.15.5 п. 15 ч.1 Перехідних положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Л.Р. Юхтенко

.