Справа № 380/30194/23
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2024-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/30194/23 пров. № А/857/18015/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І.М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 червня 2024 року (головуючий суддя Чаплик І.Д., м. Львів) у справі № 380/30194/23 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_2 " Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Міністерства оборони України, в якому просить визнати протиправним та скасувати п. 8 параграфу 1 Наказу № 628 від 29.09.2023 Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (по особовому складу) Міністерства оборони України щодо звільнення підполковника ОСОБА_1 із посади начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 та призначення ОСОБА_1 старшим оперативним черговим відділення поточних бойових дій командного пункту штабу військової частини НОМЕР_2 ; поновити підполковника ОСОБА_1 на посаді начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 із 30.09.2023; стягнути солідарно із Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Міністерства оборони України та ІНФОРМАЦІЯ_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, розрахунок якого провести станом на дату постановлення рішення суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 червня 2024 року позов задоволено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідачі оскаржили його в апеляційному порядку, вважають, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а також не досліджено всі обставини, що мають значення для справи.

Військова частина НОМЕР_1 апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що підставою для видачі оскаржуваного наказу був план переміщення осіб офіцерського складу територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Львівської області номенклатури призначення командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 », поданий начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 від 29 вересня 2023 року за №10152. Вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, оскільки неможливість проходження позивачем військової служби у місцевості, до якої його переміщують, вказує саме про географічне значення цього терміну частина території з особливостями кліматичних та інших природніх умов, які беззаперечно або із значною вірогідністю матимуть вплив на здоров`я такого військовослужбовця. Разом з тим з доданих позивачем документів, в т.ч. медичних, не вбачається що ОСОБА_1 протипоказане проходження військової служби в Запорізькій області, з огляду на особливості клімату, чи інші природні особливості цієї місцевості. Звертає увагу, що в матеріалах справи наявна довідка військової частини НОМЕР_2 №1855/90 від 15.01.2020 року, відповідно до якої ОСОБА_1 з 15.10.2023 по дату надання довідки не приймає та не приймав участі в бойових діях на лінії безпосереднього зіткнення.

ІНФОРМАЦІЯ_5 в обгрунтування апеляційних вимог зазначає, що позивач звільнений із займаної посади та призначений на нижчу посаду відповідно до п. 82, 257 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах. (наказ командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 29 вересня 2023 року № 628). Звертає увагу, що відповідно до пункту абз. 2 п. 257 розділу XIV Положення для доукомплектування Збройних Сил України в особливий період просування військовослужбовців по службі здійснюється без дотримання вимог пунктів 85, 87 цього Положення, а призначення військовослужбовців на рівнозначні та нижчі посади здійснюється без згоди військовослужбовців, за винятком випадків, визначених пунктом 112 цього Положення. Наголошує, що позивач не призначений до високо-мобільних десантних військ, плавскладу, морської піхоти чи спецспоруд, до яких є підвищені вимоги для призначення на посаду. Також вказує, що проведений судом першої інстанції розрахунок сум середнього заробітку є помилковим, оскільки довідки про отриманий позивачем дохід в різних військових формуваннях складені по різному і включають як основні, так і додаткові складові грошового забезпечення та одноразові виплати, у них не зазначено, які основні та додаткові види грошового забезпечення , і в яких сумах, включені у довідки.

Апелянти просять рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечив щодо її доводів, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд прийшов до висновку про відмову у їх задоволенні.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, наказом Міністра оборони України №149 від 28 березня 2019 року ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом терміном на три роки; відповідно до наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_6 №33 від 08 квітня 2019 року зараховано у списки особового складу, контракт набрав чинності з 08 квітня 2019 року. Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію» пункту 2 частини 9 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 №82 від 07 квітня 2022 року з 07 квітня 2022 року термін дії контракту ОСОБА_1 продовжено понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації.

Згідно із пунктом 8 параграфу 1 наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Міністерства оборони України (по особовому складу) від 29.09.2023 № 628, відповідно до пунктів 82, 257 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, наказано нижчеперейменованих осіб офіцерського складу звільнити з займаних посад і призначити: підполковника ОСОБА_1 , начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 - старшим оперативним черговим відділення поточних бойових дій командного пункту штабу НОМЕР_3 окремої механізованої бригади, ВОС-0210003. 1986 р.н., освіта: ІНФОРМАЦІЯ_8 у 2009 р., у ЗС -із 07.2004. 4. Призначається на нижчу посаду шпк «підполковник» на шпк «майор».

Вказаний наказ доведений до відома повідомленням начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 про прийняття кадрових рішень №10221 від 30.09.2023.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 №301 від 15.10.2023 підполковника ОСОБА_2 , призначеного наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Міністерства оборони України (по особовому складу) від 29.09.2023 за № 628 на посаду старшого оперативного чергового відділення поточних бойових дій командного пункту штабу військової частини НОМЕР_2 , який прибув із ІНФОРМАЦІЯ_7 , вважати таким, що з 16 жовтня 2023 року справи та посаду прийняв, і приступив до виконання службових обов`язків за посадою шпк «майор». З 16 жовтня 2023 року залучається до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Запорізькій області.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, апеляційний суд зазначає наступне.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Нормативно-правовим актом, який визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах, є Закон України Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України від 24.03.1999 №548-XIV (далі Закон №548-XIV).

Відповідно до статті 3 Закону №548-XIV військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються законами України, положеннями про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заході встановлені Законом України від 21.10.1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон №3543-XII).

У ст. 1 Закону № 3543-XII містяться визначення понять «мобілізація» та «особливий період», відповідно до яких:

Мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національно економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянам України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіально цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992р. № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ).

Частиною 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яким визначається порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі (далі Положення №1153/2008).

Розділом IV "Призначення на посади та звільнення з посад" Положення №1153/2008 регламентовані питання призначення на посади, звільнення з посад, а також питання переміщення військовослужбовців по службі в межах однієї військової частини або різних військових частин, у тому числі в умовах особливого періоду та військового стану, граничні строки перебування на посадах, компетенція посадових осіб щодо видання відповідних наказів.

Пунктом 12 Порядку № 1153/2008 передбачено, що встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України. Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Приписи пункту 82 Положення №1153/2008 визначають вичерпний перелік підстав призначення військовослужбовців на вищі, рівнозначні та нижчі посади.

Згідно підпункту 3) пункту 82 Положення №1153/2008 призначення військовослужбовців здійснюється на нижчі посади:

у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів у разі неможливості призначення на рівнозначну посаду;

за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії;

з урахуванням професійних, ділових і моральних якостей - на підставі висновку атестування;

за віком або сімейними обставинами - на особисте прохання;

у зв`язку з перебуванням із близькими особами у відносинах прямої організаційної та правової залежності - у разі неможливості призначення на рівнозначну посаду;

у порядку виконання накладеного дисциплінарного стягнення - відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України;

у разі скасування військовослужбовцю допуску до державної таємниці - на посаду, що не передбачає такого допуску, - за рішенням відповідного командира (начальника), прийнятим у порядку, визначеному Міністерством оборони України, у разі неможливості призначення на рівнозначну посаду;

вагітних військовослужбовців-жінок за їх клопотанням відповідно до медичного висновку - на посади з меншим обсягом роботи, а також військовослужбовців-жінок, які мають дітей віком до трьох років, за їх оопотанням у разі неможливосгі виконання ними обов`язків на займаних посадах та за відсутності рівнозначних посад;

за ініціативою військовослужбовця (крім військовослужбовців, які займають посади, за якими передбачені первинні військові звання офіцерського, сержантського і старшинського складу) на нижчу на один ступінь посаду - на підставі рішення посадової особи відповідно до номенклатури посад.

Як вбачається з оскаржуваного наказу, позивача призначено на нижчу посаду шпк «підполковник» на шпк «майор».

Водночас, в оскаржуваному наказі не зазначено, на підставі якого підпункту пункту 82 Положення №1153/2008 відбулося таке призначення.

Відповідно до пункту 90 Порядку № 1153/2008 необхідність і терміновість переміщення військовослужбовців, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі і визнані військово-лікарською комісією за станом здоров`я обмежено придатними до військової служби, з посад, що вони займають, на інші посади, на яких вони можуть виконувати обов`язки військової служби з урахуванням стану здоров`я, підготовки і досвіду служби, визначаються командирами (начальниками), які мають право призначати військовослужбовців на відповідні посади.

Водночас, пункт 94 Порядку № 1153/2008 передбачає, що переміщення військовослужбовців з вищих посад на нижчі здійснюється на підставах, передбачених: абз. 2-6 пп. З та останнім абзацом п. 82 цього Положення, - прямими начальниками у межах наданих їм прав щодо призначення на посади; абз. 7 пп. З п. 82 цього Положення, якщо до військовослужбовців було застосовано таке дисциплінарне стягнення, як попередження про неповну службову відповідність (у випадку, визначеному ч. З ст. 102 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України), пониження в посаді або пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу), - командирами (начальниками), яким відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України надано таке право.

Згідно пункту 85 Положення №1153/2008 просування по службі військовослужбовців здійснюється за рейтинговим принципом та за умови перебування військовослужбовців у резерві або на конкурсній основі на посади науково-педагогічних (наукових) працівників та керівників закладів культури, які належать до базової мережі закладів культури загальнодержавного рівня.

Відповідно до 87 Положення №1153/2008 особи офіцерського складу, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, у порядку просування по службі можуть бути переміщені на вищу посаду, якщо вони вислужили встановлені Міністерством оборони України строки перебування на попередній посаді.

Відповідно до п. 112 Положення №1153/2008 військовослужбовець може бути переміщений на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої у випадках, визначених пунктом 82 цього Положення, а також якщо з урахуванням вчиненого правопорушення військовослужбовець, якому призначено покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців, не може бути залишений на посаді, пов`язаній із керівництвом підлеглими особами.

Зазначене переміщення здійснюється без згоди військовослужбовця, крім таких випадків:

неможливість проходження військовослужбовцем військової служби у місцевості, до якої його переміщують, відповідно до висновку (постанови) військово-лікарської комісії;

неможливість проживання членів сім`ї військовослужбовця за станом здоров`я в місцевості, до якої його переміщують, відповідно до документів, які це підтверджують;

потреба у догляді за непрацездатними чи хворими батьками, дружиною (чоловіком) або особами, які виховували його з дитинства замість батьків і були визнані опікунами та мешкають окремо від сім`ї військовослужбовця, відповідно до документів, які це підтверджують.

Військовослужбовець, який проходить військову службу за призовом, переміщується у зв`язку із службовою необхідністю та за станом здоров`я на нове місце військової служби без його згоди.

Згідно пункту 113 Положення №1153/2008 переміщення військовослужбовця за станом здоров`я або за станом здоров`я членів його сім`ї здійснюється за рапортом військовослужбовця та за наявності відповідного медичного висновку.

У пункті 257 Положення №1153/2008 визначено, що для доукомплектування Збройних Сил України в особливий період просування військовослужбовців по службі здійснюється без дотримання вимог пунктів 85, 87 цього Положення, а призначення військовослужбовців на рівнозначні та нижчі посади здійснюється без згоди військовослужбовців, за винятком випадків, визначених пунктом 112 цього Положення.

Аналізуючи наведені норми, колегія суддів висновує, що Положенням №1153/2008 визначені конкретні випадки, в яких не вимагається згода військовослужбовця на таке переміщення, а саме, п. 257 цього Положення надає право для доукомплектування Збройних Сил України в особливий період здійснювати призначення військовослужбовців на рівнозначні та нижчі посади без їх згоди.

Судом першої інстанції встановлено, що в період з 31.05.2023 по 14.06.2023 позивач проходив лікування у Військово - медичному клінічному центрі Західного Регіону Міністерства оборони України, що підтверджується випискою епікриз за № 7312 із медичної карти стаціонарного хворого.

14.06.2023 військово - медичним клінічним центром Західного Регіону Міністерства оборони України було видано довідку військово - лікарської комісії за № 569/3, відповідно до якої встановлено наступне: підполковник ОСОБА_1 , 1986 року народження, військова частина ІНФОРМАЦІЯ_9 , у квітні 2019 року по даний час, військова професія: командна. Проведено медичний огляд ВЛК психоневрологічного профілю ВМКЦ Західного регіону 14.06.2023 року. Діагноз та постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва): Дисциркуляторна енцефалопатія другої стадії. Наслідки мозкового крововиливу в стовбур головного мозку (06.04.2023 року) у вигляді правобічної пірамідної недостатності, астенічного синдрому з помірним порушенням функцій центральної нервової системи. Гіпертонічна хвороба другої стадії, ступінь другий. Гіпертензивне серце. Ризик дуже високий. Ішемічна хвороба серця: стенокардія напруження стабільна, перший функціональний клас; атеросклеротичний та постінфарктний дрібновогнищевий (07.04.2023) кардіосклероз з порушенням серцевого ритму по типу часткової шлуночкової та нечастої надшлуночкової ектрасистолії. СНІ. Атеросклероз аорти. Порушення толерантності до глюкози. Захворювання, ТАК, пов`язані із захистом Батьківщини. Ожиріння другого ступеня. Множинні дрібні вузлики щитовидної залози. Еутиреоз. Захворювання, ТАК, пов`язані з проходженням військової служби. На підставі статей 416, 396, 406, 1Зв графи III Розкладу хвороб ТДВ: обмежено придатний до військової служби, непридатний до служи у високомобільних десантних військах, плавскладі, морській піхоті, спецспорудах. придатний до служби у частинах (підрозділах) забезпечення, військових комісаріатах, установах, організаціях, навчальних закладах.

30.06.2023 управлінням соціального захисту населення Самбірської міської ради позивачу видано посвідчення серія НОМЕР_4 , із змісту якого вбачається те, що пред`явник цього посвідчення є особою з інвалідністю III групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що на позивача поширюються вимоги пункту 112 Порядку № 1153/2008 щодо неможливості його переміщення на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої без його згоди, оскільки вказаними доказами підтверджується неможливість проходження позивачем військової служби у місцевості, до якої його переміщують, відповідно до висновку (постанови) військово-лікарської комісії.

Колегія суддів зауважує, що доказів отримання від позивача письмової згоди на таке переміщення скаржниками не подано.

Також в матеріалах справи відсутні докази, що позивача переміщено на нове місце служби, яке відповідає визначеному у довідці військово-лікарської комісії №569/3 від 14.06.2023, а саме у частинах (підрозділах) забезпечення, військових комісаріатах, установах, організаціях, навчальних закладах. Доказів, що військова частина НОМЕР_2 віднесена до вищевказаних не подано.

Порядок видачі наказів по особовому складу регламентується Інструкцією з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України 15.09.2022 № 280, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14.11.2022 року за № 1407/38743 (далі - Інструкція №280).

Пунктом 1 розділу X цієї Інструкції визначено, що накази по особовому складу є основними документами, які встановлюють, змінюють або припиняють правові відносини військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу. Вони видаються посадовими особами, яким Положенням надано право присвоєння, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення (поновлення) контракту та військової служби тощо на підставі відповідних документів, установлених Міноборони.

Відповідно до п. 2 розділу X Інструкції № 280, наказами по особовому складу оформлюються такі зміни в службовому становищі військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу, зокрема: призначення на посади (у тому числі у разі зміни назви посади, військово-облікової спеціальності (крім зміни грошового забезпечення військовослужбовців, зокрема зміни розміру посадових окладів (тарифних розрядів) та зміни рівня військової освіти за посадою), штатно-посадової категорії) та звільнення з займаних посад, переміщення по службі, зарахування в розпорядження, продовження строків перебування на посадах.

Правила складання наказів по особовому складу визначені розділом XI Інструкції №280.

Накази по особовому складу складаються державною мовою і підписуються посадовою особою, якій надано право призначати, переміщувати на посади, звільняти з посади, звільняти з військової служби, укладати і продовжувати строки контракту, виконувати інші дії, пов`язані з визначенням службового становища військовослужбовців. У разі відсутності зазначеної посадової особи право підпису надається особі, яка тимчасово її заміщує згідно з письмовим наказом (пункт 1 розділу XI).

Відповідно до п. 11 цього розділу Інструкції № 280, пункти наказів по особовому складу складаються в наказовій формі. У них послідовно без будь-яких скорочень вказуються такі відомості: військові звання, прізвища, власні імена, по батькові військовослужбовців, посади, які вони займають на час видання наказів, дійсні найменування військових частин, відповідно до штату (штатного розпису), командувань, видів, окремих родів військ(сил) Збройних Сил, до яких вони входять, а на військовослужбовців, які перебувають у розпорядженні,- у розпорядженні якої посадової особи вони перебувають, і остання посада, з якої їх зараховано у розпорядження. У наказах по особовому складу про призначення (переміщення), крім того, вказуються посади, на які військовослужбовці призначаються, номери військово-облікових спеціальностей за посадами, передбаченими штатами. Посади військовослужбовців, які вони займають на час видання наказу, не змінюються.

В силу вимог пункту 16 розділу XI цієї Інструкції, примітки до пунктів наказів по особовому складу розташовуються під відповідними пунктами. У них, залежно від змісту пункту наказу по особовому складу, вказуються: у наказах про призначення (переміщення) - рік народження, освіта, з якого часу військовослужбовець проходить військову службу (якщо були перерви, вказуються всі періоди проходження військової служби, у тому числі й проходження військової служби в інших військових формуваннях).

Абзацом 12 цього пункту визначено, що у примітках наказів по особовому складу про призначення (переміщення) військовослужбовців вказуються причини призначення (переміщення) відповідно до вимог, передбачених Положенням, передбачене штатом військове звання за посадою, з якої переміщується, і військове звання за посадою, на яку переміщується.

Аналіз положень Інструкції №280 свідчить про встановлення чітких вимог до інформації, яка має бути відображена в наказах по особовому складу про призначення (переміщення) військовослужбовців, зокрема, військові звання, прізвища, власні імена, по батькові військовослужбовців, посади, які вони займають на час видання наказів, дійсні найменування військових частин, відповідно до штату (штатного розпису), командувань, видів, окремих родів військ(сил) Збройних Сил, до яких вони входять, посади, на які військовослужбовці призначаються, номери військово-облікових спеціальностей за посадами, передбаченими штатами, причини призначення (переміщення) відповідно до вимог, передбачених Положенням, передбачене штатом військове звання за посадою, з якої переміщується, і військове звання за посадою, на яку переміщується.

Апелянти наголошують, що підставою для видання оскаржуваного наказу, як і самого переміщення позивача, був План переміщення осіб офіцерського складу територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Львівської області від 29.09.2023 за №10152. За змістом цього плану підставою включення в нього ОСОБА_1 вказано переміщення позивача на рівноцінну посаду з урахуванням пункту 257 Порядку № 1153/2008 (розділ 6). Найменування посади, що підлягає комплектуванню (ШПК, ВОС, оклад, дата, з якої посада вакантна) вказано старший оперативний черговий відділення поточних бойових дій командного пункту штабу військової частини НОМЕР_5 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Сухопутних військ Збройних Сил України (ШПК майор, ВОС-0210003, вакантна посада (розділ 1).

Однак, колегія суддів зазначає, що зі змісту оскаржуваного наказу вбачається, що у ньому відсутні будь-які посилання на наведений План переміщення військовослужбовців територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Львівської області від 29.09.2023 .№ 1052, а отже, відсутні причини призначення (переміщення) позивача на нове місце служби, що суперечить вимогам абз. 12 пункту 16 розділу XI Інструкції № 280.

Крім того, як слушно зауважено судом першої інстанції, згідно з розділом 6 Плану переміщення військовослужбовців територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Львівської області від 29.09.2023 №10152, підставою включення в план переміщення ОСОБА_1 є «призначення на рівнозначну посаду з урахуванням пункту 257 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України».

Згідно з розділом 3 Плану «військове звання (дата присвоєння), прізвище, ім`я та по батькові, особистий номер, займана посада, з якого часу, ШПК, ВОС, оклад за посадою», підполковник ОСОБА_1 НОМЕР_6 , начальник першого відділу ІНФОРМАЦІЯ_2 » Сухопутних військ Збройних сил України з 16.08.2021 року, ШПК «підполковник», ВОС - 2904003, тр. 26.

Водночас, згідно з розділом 2 Плану, «найменування посади, що підлягає комплектуванню (ШПК, ВОС, оклад, дата, з якої посада вакантна або хто та з якого часу вивільняє, причина вивільнення), - старший оперативний черговий відділення поточних бойових дій командного пункту штабу військової частини НОМЕР_5 ОК « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (ШПК «майор», ВОС - 0210003, тр. 21).

Тобто, вказаний план переміщення містить суперечливі відомості про переміщення позивача на рівноцінну посаду з урахуванням пункту 257 Порядку № 1153/2008, та у військову частину НОМЕР_5 , оскільки позивача було переміщено на нижчу посаду та у іншу військову частину - НОМЕР_2 , що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 15.10.2023 за №301, та суперечить змісту оскаржуваного наказу.

Колегія суддів наголошує, що рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 Кодексу адміністративного судочинства України.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обгрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття, чого в цій справі відповідачами зроблено не було. Такі вимоги є гарантією дотримання прав особи, зокрема, щодо якої прийнято рішення про призначення її на нижчу посаду.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішення повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen V. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Натомість, незазначення у тексті оскаржуваного наказу мотивів та конкретних підстав призначення військовослужбовця на нижчу посаду, як обов`язкової складової рішення, є порушенням вимог чинного законодавства України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що наказ № 628 від 29.09.2023 є протиправним, не ґрунтується на вимогах законодавства, прийнятий без урахування усіх обставин, що мали значення для його прийняття, тому підлягає скасуванню, а позивач - поновленню на попередній посаді - начальника ІНФОРМАЦІЯ_10 з 30.09.2023, тобто з наступного дня після звільнення.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100) у спірному випадку середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з довідкою №1159/1/3797 від 08.05.2024 заробіток позивача за серпень 2023 року становив 46069,18 гри., заробіток за вересень 2023 року - 46069,18 гри.

Таким чином, загальний заробіток за два останні календарні місяці, що передували події становить 92138,36 гри. Кількість календарних днів у період серпень-вересень 2023 року становила 61 день. Середньоденна заробітна плата становить 1510,46 гривень.

Час вимушеного прогулу за період з 30.09.2023 (наступний день після звільнення) по 20.06.2024 (день ухвалення рішення у справі) становить 265 календарних дні.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу на попередній посаді становить 400271,90 гривень (1510,46 грн. х 265 днів).

Водночас згідно довідки про доходи від 26.04.2024 №3-29/2887 за період з 15.10.2023 по 31.03.2024 позивач отримав 182503,57 грн. грошового забезпечення, що становить 1079,90 грн. середньоденного грошового забезпечення.

Апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що з врахуванням отриманого грошового забезпечення на нижчій посаді у розмірі 357447,85 грн. (182503,57 грн + 87472,14 грн), середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 42824,05 грн, який слід стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача, а доводи апеляційної скарги про неправильний розрахунок середнього заробітку є необгрунтованими та недоведеними відповідачем.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи та аргументи скаржників, наведені ним у апеляційних скаргах, не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду із правовою оцінкою судом обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.

При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 червня 2024 року у справі № 380/30194/23 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар