Справа № 400/4647/23
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2024-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/4647/23

Головуючий в 1 інстанції: Величко А.В. Дата і місце ухвалення: 27.06.2024р., м. Миколаїв
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання наказу протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просила суд:

- визнати протиправним наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 22 лютого 2023 року № 87 «Про результати проведення службового розслідування»;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повернути ОСОБА_1 кошти, які були утриманні з неї на виконання наказу від 22 лютого 2023 року № 87 та нарахувати та виплатити ОСОБА_1 премію за лютий 2023 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що несвоєчасне подання рапорту, щодо події яка вже відбулася, а саме знищення майна в результаті ракетного обстрілу, не є підставою для притягнення особи до матеріальної відповідальності, тому, що не подання рапорту, само по собі не призвело до знищення майна та завдання збитків державі. Вини позивачки та причинного зв`язку між її діями та фактом знищення майна немає.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 червня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу в обґрунтування якої зазначила, що судом першої інстанції на неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, не повно з`ясовано обставини справи, а тому просить скасувати рішення від 27.06.2024р. з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги зазначається, що відповідно до п.1 ч.1 ст.6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду нанесену державі» ст. лейтенанта ОСОБА_1 притягнуто до повної матеріальної відповідальності та стягнуто з неї на користь держави суму матеріального збитку.

Апелянт вважає, що ОСОБА_1 самовільно залишила військову частину, що фактично не підлягає доказуванню та є встановленим фактом та під час ракетного обстрілу військової частини 18.03.2022 року ОСОБА_1 на службі не перебувала. При цьому, вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.12.2022 року у справі №490/1758/22 ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

З огляду на зазначені обставини, апелянт вважає, що на момент обстрілу території військової частини встановити фактичне знаходження майна, що було закріплено та рахувалось за позивачем встановити не можливо. Вказав, що по факту обстрілу військової частини, руйнування та знищення військового майна було проведено службові розслідування, майна яке було закріплено за ОСОБА_1 під час розбору завалів та проведення інвентаризацій виявлено не було. В свою чергу, знищення майна, закріпленого за ОСОБА_1 підтверджується лише її власним рапортом та поясненнями. Разом з тим, факт знищення майна на який посилається ОСОБА_1 відбувався 18.03.2022 року, проте, рапорт на ім`я командира військової частини нею було подано лише 28.01.2023 року.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 проходила службу у військовій частині НОМЕР_1 з грудня 2017 року по березень 2023 року.

18.03.2022 року, після ракетного обстрілу військової частини НОМЕР_1 , було знищено адміністративну будівлю №100/10.

Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.12.2022 року у справі № 490/1758/22 ОСОБА_1 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, тобто, самовільному залишенні військової частини у період з 25.02.2022 року по 06.05.2022 року, та їй призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу у розмірі 1500 /одна тисяча п`ятсот/ неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, в сумі 25 500 /двадцять п`ять тисяч п`ятсот/ гривень.

Наказом командувача Сил Логістики Збройних Сил України (по особовому складу) від 10.02.2023 року ОСОБА_1 , заступника командира ремонтної роти автомобільної техніки з морально-психологічного забезпечення ремонтно-відновлювального батальйону НОМЕР_2 окремого ремонтно - відновлювального полку Сил логістики Збройних Сил України, якій призупинено військову службу, дію контракту про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України з 24 березня 2022 року наказом командувача Сил логістики Збройних Сил України (по особовому складу) від 10.05.2022 №94, поновлено на військовій службі та поновлено дію контракту про проходження громадянами України з 26 січня 2023 року.

28.01.2023 року за фактом знищення майна ОСОБА_1 подала рапорт про те, що отримане нею майно знаходилося в робочому кабінеті па 2 поверсі в автомобільному батальйоні в шафі та в робочому столі та разом з особистими речами було знищене 18.03.2022 року під час ракетного обстрілу адміністративної будівлі №100/10.

У період з 28.01.2023 року по 22.02.2023 року, па підставі наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 28.01.2023 року № 39, було проведено службове розслідування з метою уточнення причин і умов, що сприяли знищенню майна, яке було видане у користування під час службової діяльності ст. лейтенанту ОСОБА_1 , та яке було знищене під час ракетного обстрілу військової частини НОМЕР_1 , що стався 18.03.2022 року, а також встановлення ступеня вини чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.

22.02.2023 року Акт службового розслідування був затверджений тимчасово виконуючим обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 .

Службовим розслідуванням встановлено, що неправомірні дії військовослужбовця та причинний зв`язок між діями військовослужбовця та подією, що трапилась: Відсутні. Виходячи з матеріалів службового розслідування, вина військовослужбовця полягає у відсутності факту своєчасної подачі рапорту, щодо втрати майна (з вказанням причини його втрати), та відповідно внесення цієї інформації до службового розслідування з метою подальшого списання зазначеного майна, як втраченого внаслідок нанесення ракетного удару по військовій частині. Причинами та умовами, що сприяли вчиненню правопорушення стало упущення вимогливості до себе особисто та ставлення до своїх функціональних обов`язків.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 22 лютого 2023 року № 87 «Про результати проведення службового розслідування» відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду нанесену державі» від 03.10.2019 року, ст. лейтенанта ОСОБА_1 притягнуто до повної матеріальної відповідальності та стягнуто з неї на користь держави суму матеріального збитку, відповідно до довідки про вартісну оцінку завданої шкоди на суму 7196,30 грн.

Вказаним наказом ОСОБА_1 позбавлено повністю премії за лютий 2023 року.

Позивачка вважаючи протиправним наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 22.02.2023 року №87, звернулася із позовом до суду.

Приймаючи рішення суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російською Федерацією проти України, на підставі пропозицій Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан.

Одночасно, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначені Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, що затверджений Законом України від 24.03.1999 № 548-ХІV (далі - Статут внутрішньої служби).

Відповідно до статті 11 Статуту внутрішньої служби, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно .

Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 № 160-IX (далі - Закон №160-IX).

Згідно частини першої статті 3 Закону №160-IX підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Відповідно до частини другої цієї статті умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Пунктом 5 частини першої статті 1 Закону № 160-IX визначено, що пряма дійсна шкода - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.

Частиною третьою статті 6 Закону №160-IX передбачено, що особа за шкоду, завдану розкраданням або втратою озброєння, зброї та боєприпасів до неї, несе підвищену матеріальну відповідальність у кратному співвідношенні до вартості такого майна, але не більше десятикратного розміру. Перелік озброєння, зброї та боєприпасів до неї, нестача або розкрадання яких відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до їх вартості, визначається Кабінетом Міністрів України.

Частинами 5, 6 статті 8 Закону N 160-IX передбачено, що порядок проведення службового розслідування визначається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, правоохоронними органами спеціального призначення, Службою зовнішньої розвідки України, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державним бюро розслідувань.

За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.

Статтею 9 Закону №160-IX встановлено обставини, що виключають матеріальну відповідальність. Завдана шкода не підлягає відшкодуванню, а особи звільняються від матеріальної відповідальності у разі, якщо шкоду завдано внаслідок: 1) дії непереборної сили; 2) необхідної оборони; 3) крайньої необхідності; 4) виконання наказу або розпорядження командира (начальника), крім випадків виконання явно злочинного наказу або розпорядження; 5) виправданого службового ризику; 6) затримання особи, що вчинила злочин, фізичний або психічний примус; 7) виконання спеціального завдання з попередження чи розкриття злочинної діяльності організованої групи чи злочинної організації.

Обставини, що виключають матеріальну відповідальність, підлягають встановленню під час проведення розслідування.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону №160-IX, відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону.

Аналіз вищезазначених правових норм свідчить про те, що до матеріальної відповідальності може бути притягнуто військовослужбовця у разі заподіяння прямої дійсної шкоди, наявної з його боку винної протиправної поведінки у зв`язку з неналежним виконанням ним обов`язків військової служби або службових обов`язків, та наявності взаємозв`язку між діями військовослужбовця та заподіяної шкоди.

Так, з матеріалів справи вбачається, що у період з 28.01.2023 року по 22.02,2023 року на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 28.01.2023 року № 39, було проведено службове розслідування з метою уточнення причин і умов, що сприяли знищенню майна, яке було видане у користування під час службової діяльності ст. лейтенанту ОСОБА_1 , та яке було знищене під час ракетного обстрілу військової частини НОМЕР_1 , що сталося 18.03.2022 року, а також встановлення ступеня вини чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.

22.02.2023 року Акт службового розслідування був затверджений тимчасово виконуючим обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 . У пункті 4.1 Акту службового розслідування зазначено:

- неправомірні дії військовослужбовця та причинний зв`язок між діями військовослужбовця та подією, що трапилась: Відсутні.

- вина військовослужбовця: Виходячи з матеріалів службового розслідування, вина військовослужбовця полягає у відсутності факту своєчасної подачі рапорту, щодо втрати майна (з вказанням причини його втрати), та відповідно внесення цієї інформації до службового розслідування з метою подальшого списання зазначеного майна, як втраченого внаслідок нанесення ракетного удару по військовій частині.

- причинами та умовами, що сприяли вчиненню правопорушення стало упущення вимогливості до себе особисто та ставлення до своїх функціональних обов`язків.

У пункті 5 Акту запропоновано:

- притягнути ст. лейтенанта ОСОБА_1 до повної матеріальної відповідальності відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, нанесену державі» від 03.10.2019 року, та стягнути з неї на користь держави суму матеріального збитку, відповідно до довідки про вартісну оцінку завданої шкоди, а саме, відповідно до довідки про вартісну оцінку завданої шкоди від 29 березня 2022 року № 79 на суму 7 196,30 гри.;

- внести майно речової служби тилу логістики відповідно до довідки про вартісну оцінку завданої шкоди від 29 березня 2022 року № 79 на суму 7 196,30 гри. до книги обліку нестач військової частини та в Книгу стягнень та нарахувань військової частини;

- стягнути зі ст. лейтенанта ОСОБА_1 суму завданих збитків в розмірі 7 196,30 грн., щомісячно у розмірі 20% утримувати нестачу з грошового забезпечення військовослужбовця, відповідно до ст. 13 розділу III Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, нанесену державі» від 27.04.2021 року.

Крім цього, командиру підрозділу було запропоновано позбавити ОСОБА_1 премії за лютий 2023 року у відповідності до положень п. 5 розділу XVI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року № 260.

З огляду на встановлені обставини колегія суддів приходить до висновку, що службовим розслідуванням встановлено та не заперечується відповідачем, що державне майно, яке рахувалося за позивачкою ОСОБА_1 було знищене 18.03.2022 року під час ракетного обстрілу військової частини НОМЕР_1 в результаті якого було знищено адміністративну будівлю №100/10, де знаходився робочий кабінет позивачки у якому перебувало інвентарне майно та її особисті речі.

При цьому, вини позивачки та причинного зв`язку між її неправомірними діями, яка у період з лютого 2022 року по травень 2022 року була відсутня на службі, та знищенням державного майна у результаті збройної агресії не встановлено.

Таким чином колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції стосовно відсутності у межах спірних правовідносин причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою.

Колегія суддів звертається до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду 08.05.2018 у справі № 920/316/17, від 21.12.2018 у справі № 920/31/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 тощо, згідно з якою причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною державі, є обов`язковою умовою настання відповідальності, і він полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами.

У постанові від 20.03.2019 у справі № 918/203/18 Верховний Суд констатував, що причинний зв`язок, як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяння збитків, між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Зокрема, доведенню підлягає, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Таким чином, у вирішенні спору про відшкодування шкоди необхідно враховувати, що саме протиправна поведінка (дія чи бездіяльність) відповідної особи є причиною завданої шкоди. Отже, між діями чи бездіяльністю та шкодою має бути прямий причинний зв`язок. За його наявності збитки підлягають відшкодуванню. За відсутності такого зв`язку збитки не відшкодовуються.

Зокрема, учасники справи не заперечують, що позивач ОСОБА_1 самовільно залишила військову частин у період з 25.02.2022 року по 06.05.2022 року та у цей час, а саме 18.03.2022 року під час ракетного обстрілу військової частини НОМЕР_1 було знищено адміністративну будівлю №100/10, де знаходився робочий кабінет позивачки у якому перебувало інвентарне майно та її особисті речі, тобто державне майно, яке рахувалося за позивачкою ОСОБА_1 було знищене в результаті ракетного удару, а тому апеляційний суд не вбачає причинного зв`язку між протиправною поведінкою позивача і завданою шкодою, оскільки самовільне залишення частини не могло вплинути на результати ракетного обстрілу.

Крім того, з наведених вище причин, вина позивача в завданні шкоди не доведена, форма умислу стосовно позивача в акті службового розслідування не конкретизована.

Згідно статті 20 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII (далі - Закон № 1932-XII) посадові особи і громадяни, винні у порушенні законодавства та інших нормативно-правових актів у сфері оборони України, несуть визначену законом відповідальність з урахуванням бойового імунітету.

Статтею 1 цього Закону передбачено, що бойовий імунітет - звільнення військового командування, військовослужбовців, поліцейських поліції особливого призначення Національної поліції України, добровольців Сил територіальної оборони Збройних Сил України, працівників правоохоронних органів, які відповідно до своїх повноважень беруть участь в обороні України, осіб, визначених Законом України "Про забезпечення участі цивільних осіб у захисті України", від відповідальності, у тому числі кримінальної, за втрати особового складу, бойової техніки чи іншого військового майна, наслідки застосування збройної та іншої сили під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань з оборони України із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння), настання яких з урахуванням розумної обачності неможливо було передбачити при плануванні та виконанні таких дій (завдань) або які охоплюються виправданим ризиком, крім випадків порушення законів та звичаїв війни або застосування збройної сили, визначених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Надаючи оцінку висновкам службового розслідування щодо втрати позивачем майна, колегія суддів звертає увагу на те, що матеріали справи не містять достовірних доказів тому, що згадане майно було втрачене внаслідок протиправних дій, рішень або бездіяльності позивача, а не внаслідок дії обставин, які передбачають застосування до особи бойового імунітету або вимог статті 9 Закону №160-IX, зокрема з урахуванням того, що з 24 лютого 2022 року на території Миколаївської області та міста Миколаїв велись активні бойові дії, відбувались ракетні обстріли військової частини та командуванням було надано наказ щодо виходу сил засобів бригади на інші місця дислокації.

Щодо посилань апелянта на те що, винні дії позивачки полягають у відсутності факту своєчасної подачі рапорту, щодо втрати майна та відповідно внесення цієї інформації до службового розслідування з метою подальшого списання зазначеного майна, як втраченого внаслідок нанесення ракетного удару но військовій частині, слід зазначити, що відповідач в Акті посилається на довідку про вартісну оцінку завданої шкоди датовано 29 березня 2022 року № 79 на суму 7196,30 грн., з чого колегія суддів робить висновок про те, що факт знищення майна, його перелік та вартість були відомі відповідачу завчасно до складання позивачкою рапорту 28 січня 2023 року. При цьому факт несвоєчасного подання рапорту позивачем не було покладено в основу висновків службового розслідування та не було підставою для притягнення позивача до матеріальної відповідальності.

Колегія суддів також наголошує, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду, адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності свого рішення.

Враховуючи викладене, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає..

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 21 жовтня 2024 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук