Справа № 320/2121/22
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2024-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2024 року м.Київ № 320/2121/22

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області, у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області №323 від 26.10.2021 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №06-22 від 25.01.2022 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Польщі ОСОБА_1 , про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є громадянином Польщі та маючи побоювання стати жертвою переслідувань через політичні причини, вимушений не повертатися до країни свого походження та у пошуках притулку залишається в Україні. У зв`язку з цим, позивач звернувся до відповідача з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте отримав відмову в наданні йому такого статусу через необґрунтованість такої заяви. Вважаючи відмову протиправною позивач звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 11.02.2022 відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.

Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами ОСОБА_1 ОСОБА_2 , надіслав відзив на позовну заяву, у якому зазначив про те, що він не погоджується з заявленими позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та зазначає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон) та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, перевіркою ДМС підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. З матеріалів особової справи спостерігається, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності в нього ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Так, твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.

Позивач, не погоджуючись з позицією відповідача, викладеною у відзиві на позовну заяву, надіслав відповідь на відзив, у якій навів обґрунтування аналогічні тим, що викладені в обґрунтування позовних вимоги.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позиції позивача та відповідача, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Позивач, ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Польщі.

Згідно матеріалів особової справи, наданої відповідачем, судом встановлено, що позивач виїхав з країни походження (Польщі) у квітні 2007 року легально, автомобільним шляхом.

Родина позивача складається з батька ( ОСОБА_4 ), матері (Хільчисьська-Барон Уршуля) та брата ( ОСОБА_5 ), які знаходять на території Польщі. Крім того, позивач має дружину ( ОСОБА_6 ) та доньку ( ОСОБА_7 ), які проживають на території України.

За останні десять років позивач займався поточними питаннями господарської діяльності двох юридичних осіб його батька в Україні - ТОВ "Бейонд Україна" та ТОВ "Тензі Україна", які займаються імпортом та дистрибуцією побутової хімії та косметики.

Крім того, відповідно до відкритих джерел, заявник є одним з трьох засновників (бенефіціарів) ТОВ "Україна Глобал Інвест", яка займається оптовою торгівлею парфумами та косметичними товарами.

Відповідно до матеріалів екстрадиційної справи позивач був документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 25.05.20023 та паспортом для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданими на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які 03.01.2020 визнано такими, що оформлено з порушенням законодавства та були вилучені при затриманні заявника правоохоронними органами.

25.05.2021 позивач був затриманий за перебування у розшуку Інтерполу на вимогу компетентних органів Республіки Польща. Так, офісом Генерального прокурора України було отримано запит Міністерства юстиції Республіки Польща на видачу ОСОБА_9 для притягнення до відповідальності за вчинення злочинів, передбачених § 3 ст. 258, § 1, 5 ст. 299, §2 ст. 284 КК Республіки Польща.

05.10.2021 шукач захисту звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в України (далі - заява).

На момент звернення, позивач надав довідку про звільнення з ДУ "Київський слідчий ізолятор" серії КИВ №22048.

У своїй заяві позивач, просить визнати його біженцем або особою, яка перебуває додаткового захисту, оскільки вважає, що проти нього відкрию низку сфабрикованих кримінальних справ на території Польщі, а саме: за незаконну торгівлю нафтопродуктами на 4-х заправних станціях, які перебували у його власності (період злочину 2000-2004 рр); за внесення коштів на рахунки юридичних осіб його батька (період злочину 2000-2003 рр); за порушення, пов`язані з виплатою кредиту на авто (період злочину 2007 р.).

У своїй заяві позивач вважає, що вказані звинувачення мають ознаки переслідування, тому, що до 2021 року у польських правоохоронних органні до нього не було жодних претензій. Також, позивач вказує на безпідставні зміни у його кримінальній справі, які були внесені з огляду на помилки в описі, та вважає польські органи судочинства упередженими з огляду на поточні проблеми з незалежністю судової влади у Республіці Польща.

Також, під час співбесіди 22.10.2021, заявник повідомив відповідачу наступне:

- проти нього у минулому вже висувались звинувачення податковою інспекцією у протиправних діях економічного характеру (списування лізингових платежів на автомобілі та бензин). Разом із цім, він оскаржив дії податкової інспекції у "Начальному суді м. Глівіце", та всі звинувачений були зняті, а арештовані кошти повернуто;

- по суті самої кримінальної справи заявник додатково повідомив лише те, що раніше проходив за цією справою свідком, а потім був перекваліфікований у звинуваченого;

- вбачає у кримінальному провадженні проти себе ознаки переслідування з боку польської влади. Вважає, що його можуть переслідувати за діяльність на посаді голови шкільної ради. У 1991-1994 році він та його однокласники критикували діяльність мера м.Ченстохова. Разом з тим заявник не відносився до політичних партій, та підкреслює, то не пула лише громадянська позиція;

- пояснень щодо причин переслідування його особи, і визначених обставин через досить тривалі проміжки часу (діяльність на посаді голови шкільної ради (1991-1994) - основний період кримінальних починів (2000- 2004) - затримання на території України (2021)) надати не може;

- повідомив про особу свого батька, який те за часів ПНР (наприкінці 1980-х рр) бук правозахисником діячів Солідарності, в тому числі Казімежа Мачниського. Разом із тим, чітких пояснень щодо зв`язку між діяльністю свого батька та переслідуванням його самого заявник не надав.

При цьому, під час співбесіди позивач підтвердив, що не отримував погроз, лише припускає, що його може переслідувати польська влада.

Та на підтвердження своїх тверджень, позивач надав додатково наступні документи: довідку про відсутність податкових заборгованостей від 19.07.2021, видану у м.Ченстохова та сторінку офіційного вісника "Дзснік устав" Республіки Польща з витягом з Закону "Про внесення змін до Кримінального кодексу" від 03.06.2005 (польською мовою з перекладом).

Розглянувши надані документи, відповідач наказом №323 від 26.10.2021 відмовив ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та повідомленням від 26.10.2021 №188 повідомив позивача про те, що Барону Лукашу Кшиштофу, відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з очевидною необґрунтованістю заяви, а саме через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування щодо нього смертної кари, або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Не погоджуючись із таким рішенням відповідача, позивач в адміністративному порядку подав скаргу до Державної міграційної служби України на рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

03.02.2022 позивачеві у приміщенні ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області було вручено повідомлення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з рішеннями відповідача та вважаючи їх протиправними, та такими, що прийняті з порушенням норм чинного законодавства, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі Закон №3671-VI, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI, біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI, додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з приписами частини 2 статті 5 Закону №3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 6 статті 5 Закону №3671-VI передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону №3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 7 статті 7 Закону №3671-VI).

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Тобто, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону №3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником (частина 2 статті 9 Закону №3671-VI).

Частиною 6 статті 9 Закону №3671-VI передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Згідно із частиною 11 статті 9 Закону №3671-VI після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 №3, згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками. які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів:

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Слід зауважити, що обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Таким чином, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884, затверджено «Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (далі Правила; у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до підпункту 6.1 пункту 6 Правил у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Суд звертає увагу, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 вищевказаного Закону.

При цьому, завдана особі шкода має бути досить серйозною - сягати рівня небезпеки самого існування особи або втрати нею свободи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи та політичних переконань, як то визначено пунктом 51 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців), або з причин, зазначених у Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU.

Судом встановлено, що позивач прибув з Польщі в Україну у квітні 2007 року. Раніше він був документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим 25.05.2003 та паспортом для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданими на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які 03.01.2020 визнано такими, що оформлено з порушенням законодавства та були вилучені при затриманні заявника правоохоронними органами.

25.05.2021 позивач був затриманий через перебування у розшуку Інтерполу на вимогу компетентних органів Республіки Польща, зокрема, Офісом Генерального прокурора України було отримано запит Міністерства юстиції Республіки Польща на видачу ОСОБА_9 для притягнення до відповідальності за вчинення злочинів, передбачених § 3 ст. 258, § 1, 5 ст. 299, §2 ст. 284 КК Республіки Польща.

05.10.2021 позивач виявив бажання звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в України.

На момент звернення, позивач надав довідку про звільнення з ДУ "Київський слідчий ізолятор" серії КИВ №22048.

З матеріалів справи вбачається, що у повторній заяві шукач захисту наводить факти, які спростованні ДМС під час провадження за його заявою від 05.10.2021.

З огляду на викладене, суд погоджується з доводами відповідача відносно того, що заявник не обґрунтував неможливість свого повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками, визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та ч.1 ст.1 Закону.

Так, на підтвердження своїх тверджень позивач до заяви надав додатково наступні документи: довідку про відсутність податкових заборгованостей від 19.07.2021, видану у м.Ченстохова та сторінку офіційного вісника "Дзснік устав" Республіки Польща з витягом з Закону "Про внесення змін до Кримінального кодексу" від 03.06.2005 (польською мовою з перекладом).

Проте обидва документи не містять інформації про переслідування заявника в країні громадянської належності та не пов`язані жодним чином із заявою шукача захисту.

Натомість, відповідно до матеріалів екстрадиційної перевірки, наданих відповідачу Київською міською прокуратурою) позивач знаходиться у розшуку компетентними органами Республіки Польща для притягнення до відповідальності за вчинення злочинів, передбачених статтею 284 §2 (привласнення ввіреного рухомого майна - основний вид), ст. 299 § 5 (вчинення діяння, зазначеною у ст. 299 § 1 або 2, діючи за погодженням з іншими особами), ст. 299 § 1 (прийняття, передача або транспортування за кордон, сприяння передачі права власності чи володіння або вчинення інших дій, які можуть зірвати або істотно перешкодити визначенню злочинного походження або місця розміщення, виявлення, арешт або оголошення про конфіскацію платіжних засобів, цінних паперів чи інших каютних цінностей, майнових прав чи рухомого чи нерухомого майна, триманих від вигоди, пов`язаної із вчиненням забороненої дії (відмивання грошей), п.3 статті 258 (створення або управління групою чи асоціацією, зазначеними у ст. 258 §1, у тому числі мають збройний характер) КК Республіки Польща.

Аналіз матеріалів справи не дає підстав вважати, що кримінальна справа містить ознаки переслідування. Обставини кримінальної справи заявника носять виключно економічний характер та не містять ознак політично вмотивованих або корупційних дій.

Про побоювання, які не пов`язані з кримінальним переслідуванням, заявник у ході розгляду його заяви не повідомляв.

Твердження, надані позивачем у своїй заяві, та під час співбесіди та у наданих документах не підтверджують слова заявника щодо його переслідування у країні громадянської належності. Інформація надана заявником не приймається як правдоподібна, а підстави побоювань щодо екстрадиції до Республіки Польща не регулюються Законом №3671-VI.

Крім того, заявником не надано жодних документів, які б чітко вказували на його переслідування.

А тому, відсутні підстави вважати, що вказана кримінальна справа не має ознак, що підпадає під дію Закону.

Також, з матеріалів особової справи можна дійти висновку, що заявник в країні громадянської належності не викликає суспільний інтерес та зацікавленість.

З матеріалів справи відомо, що заявник не належав до релігійних та громадських організацій.

При цьому, діяльність заявника на посаді Голови шкільної ради у 1991-1994 рр. не має ознак переслідування за політичною ознакою у країні громадянської належності.

Інформація про наявність збройних конфліктів, переслідувань окремих соціальних груп, до яких відноситься заявник на території Республіки Польща відсутня.

Отже, позивач не навів належних доводів на підтвердження своїх побоювань зазначити переслідування у разі повернення до Республіки Польща, які б ґрунтувалися б на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими, тобто вони не відповідають вимогам п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI .

Безпідставним є посилання позивача на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Польщі, з огляду на наступне.

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 06 серпня 2020 року по справі № 420/3327/19, від 06.03.2019 по справі № 826/14576/16, постанові від 06.03.2019 по справі № 815/2505/17, постанові від 04.03.2019 по справі № 815/2505/17, який в силу ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що за час перебування позивача на території України не виявлено подій для обґрунтованого побоювання позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З огляду на викладене, можливо стверджувати про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3,14 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, статті 14 Директиви № 2011/95/ЄС та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які ї потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування заявника в Україні подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.

Таким чином, суд погоджується із висновком відповідача, що факти, повідомлені позивачем на підтвердження своїх тверджень про переслідування у країні громадянської належності та пов`язану з ними небезпеку у разі його повернення до країни громадянської належності не можуть бути підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону.

Водночас, елемент звернення за міжнародним захистом із суттєвими зволіканнями, тривале нелегальне перебування на території України вказує на фактичний елемент зловживання процедурою та відсутність реальної потреби у міжнародному захисті.

Тобто, матеріали особової справи позивача не містять умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог пп. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону.

Таким чином, суд доходить висновку, що за результатами розгляду відомостей, наведених в заяві позивача не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Польщі жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених п. 1 чи п. 13 ч.1 ст. 1 Закону №3671-VI.

Матеріали міграційної справи позивача та повідомлені ним обставини не містять обґрунтованих обставин того, що позивач під час перебування в країні походження, чи перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності зазнає переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст. 1 Закону №3671-VI, а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що наказ ЦМУ ДМС №323 від 26.10.2021 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та рішення Державної міграційної служби України №06-22 від 25.01.2022 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняті з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи та відповідно до вимог чинного законодавства на момент виникнення спірних правовідносин.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналіз матеріалів справи підтверджує, що відповідач при винесенні оскаржуваного рішення діяв згідно приписів частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірно, а саме: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить до переконання про доведеність відповідачем правомірності прийнятого рішення та відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги громадянина Польщі ОСОБА_1 , є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, враховуючи той факт, що судом у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодуванню на користь позивача не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.