Справа № 420/3247/24
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2024-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/3247/24
Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е.А.

Дата і місце ухвалення 09.05.2024р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 травня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, за участю третьої особи - Державної судової адміністрації України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, за участю третьої особи - Державної судової адміністрації України, в якому просила:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області щодо повернення звітів про використання коштів виданих на відрядження за червень-грудень 2023 року на відшкодування витрат на її відрядження;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити судді ОСОБА_1 витрати на відрядження за червень-грудень 2023 року у загальному розмірі 54 000 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.05.2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області щодо повернення звітів про використання коштів виданих на відрядження за червень-грудень 2023 року на відшкодування витрат на відрядження ОСОБА_1 .

Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації в Одеській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 добових витрат на відрядження за період червень -грудень 2023 року.

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації в Одеській області нарахувати та виплатити судді ОСОБА_1 витрати на відрядження за червень-грудень 2023 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Територіальне управління Державної судової адміністрації в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій посилалось на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин у справі, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт вказував на те, що при прийнятті рішення від 04 травня 2022 року №113/0/149-22 «Про відрядження судді Голопристанського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 до Теплодарського міського суду Одеської області», голова Верховного Суду керувався Порядком відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації (як тимчасового переведення), затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 24 січня 2017 року №54/0/15-17, а також положеннями ст.55 та п.56 ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Апелянт вважає, що під час розгляду справи Територіальним управлінням зверталась увага суду на те, що Порядок відрядження судді визначає дві складові такого відрядження: строк, протягом якого суддя відряджається до іншого суду для відправлення правосуддя; особливості фінансового забезпечення (відшкодування витрат) такого відрядження.

Апелянт зазначив, що особливості фінансового забезпечення відряджених суддів, шляхом відшкодування витрат на відрядження, має здійснюватися Територіальним управлінням з неухильним дотриманням положень Постанови КМУ від 02.02.2011 р. № 98, згідно пункту 6 якої, в редакції, що діяла протягом 2023 року та на момент подання позивачем звітів про відрядження, строк відрядження як тимчасове переведення суддів до іншого суду того самого рівня і спеціалізації для здійснення правосуддя не може перевищувати один рік.

На думку апелянта судом першої інстанції не враховано, що Територіальне управління протягом 2023 року не мало правових підстав для відшкодування суддям витрат на відрядження понад один рік, у зв`язку з чим звіти про відшкодування витрат понад один рік, надані до Територіального управління, відповідно до вимог Постанови КМУ повертались без виконання.

Апелянт звернув увагу суду на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 23.12.2023 року № 1360 до п.6 Постанови КМУ були внесені зміни: абзац п`ятнадцятий після слів "один рік" доповнено словами "а у випадках, установлених законом, загальний строк відрядження не може перевищувати два роки"; доповнено пункт після абзацу п`ятнадцятого новим абзацом такого змісту: "У період надзвичайного чи воєнного стану та протягом 30 днів з дня його припинення або скасування строк відрядження судді як тимчасове переведення в умовах надзвичайного чи воєнного стану може перевищувати загальний строк відрядження, передбачений абзацом п`ятнадцятим цього пункту".

Апелянт зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України від 22.12.2023 року№ 1360 набрала чинності 26.12.2023 року, отже, загальний строк відрядження був продовжений до двох років. Однак станом на 26.12.2023 року (передостанній робочий день бюджетного року) Територіальне управління не мало первинних документів (звітів про відрядження), наданих позивачем, які б надавали можливість провести відповідні нарахування та виплати відшкодування на відрядження.

З огляду на зазначене апелянт вважає, що дії Територіального управління щодо відмови у відшкодуванні витрат на відрядження позивачу понад один рік протягом 2023 року правомірні, оскільки у своїй діяльності Територіальне управління керувалось положенням розділу VI Порядку відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації (як тимчасового переведення), затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 24 січня 2017 року №54/0/15-17, а також положеннями Постанови КМУ від 02.02.2011 р. №98 «Про суми витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів», які визначали, що строк відрядження як тимчасове переведення не може перевищувати один рік. Однак, як вважає апелянт, судом першої інстанції не надано належної оцінки даному факту.

Зважаючи на все вищезазначене, апелянт вважає рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.05.2024 року необґрунтованим та незаконним, а тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції позивачем в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржувалось, суд апеляційної інстанції здійснює перегляд рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.05.2024 року лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги Територіального управління Державної судової адміністрації в Одеській області.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є суддею Голопристанського районного суду Херсонської області.

Рішенням голови Верховного Суду від 04 травня 2022 року № 112/0/149-22, на підставі ст. 55 та пункту 56 ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суддю Голопристанського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 відряджено до Теплодарського міського суду Одеської області для здійснення правосуддя з 05.09.2022 року, без визначення строку такого відрядження.

Згідно наказу Теплодарського міського суду Одеської області від 06.06.2022 року № 7-ос/г «Про тимчасове переведення в порядку відрядження судді ОСОБА_1 », ОСОБА_1 приступила до виконання повноважень судді Теплодарського міського суду Одеської області з 07.06.2022 року до прийняття рішення про закінчення відрядження судді.

Судом встановлено, що протягом 2022 та 2023 року Теплодарським міським судом Одеської області складались звіти про використання коштів виданих на відрядження або під звіт, а саме: №12 від 03.07.2023 року на суму 9000грн. за червень 2023 року; №16 від 01.09.2023 року на суму 4500грн. за серпень 2023 року; №19 від 02.10.2023 року на суму 9000грн. за липень 2023 року; №21 від 01.11.2023 року на суму 9300грн. за жовтень 2023 року; №23 від 01.12.2023 року на суму 7800грн. за листопад 2023 року; №25 від 29.12.2023 року на суму 9300грн. за грудень 2023 року, які направлялись на адресу Територіального управління ДСА в Одеській області для відшкодування витрат на відрядження позивача.

Однак у вересні 2023 року ТУ ДСА в Одеській області листом повернуло Теплодарському міському суду звіт за вересень 2023 року з причини перевищення строку відрядження позивача (понад один рік), який визначений постановою КМУ №98 від 02.02.2011р.

Крім того, як встановлено судом, листом від 08.12.2023 року відповідачем повернуто Теплодарському міському суду звіти за червень-вересень 2023 року з тих самих підстав.

Вказані звіти повторно надсилались Теплодарським міським судом в жовтні 2023 року до відповідач та вдруге були повернуті відповідачем Теплодарському міському суду 23.10.2023 року. З наданих доказів вбачається, що звіт за жовтень 2023 року надсилався відповідачу Теплодарським міським судом у листопаді 2023 року, а за листопад 2023 року - 01.12.2023 року.

Також звіти за червень-вересень 2023 року направлялись відповідачу у листопаді 2023 року та знов були ним повернуті листом від 08.12.2023 року до суду без виконання.

Звіти також надсилались Теплодарським міським судом 19.12.2023 року та 29.12.2023 року.

Відповідач листом вих. №5-1817/23вих від 10.08.2023 року звертався з питання перерозподілу асигнувань за КЕКВ 2250 «Видатки на відрядження» до ДСА України в зв`язку з продовженням перебування у відрядженні суддів більш ніж один рік.

Довідкою про зміну кошторису на 2023 рік Територіальному управлінню Державної судовій адміністрації України в Одеській області затвердженою 21.12.2023 року видатки на відрядження (код 2250) збільшені на 489 900грн.

Згідно листа ДСА України від 12.01.2024 року вих. №11-1736/24 довідкою про зміни кошторису на 2023 рік від 21.12.2023 року №08/35957 територіальному управлінню ДСА України в Одеській області здійснений перерозподіл асигнувань за КЕКВ 2250 «Видатки на відрядження» за спеціальним фондом державного бюджету у сумі 489,9 тис.грн. для відшкодування витрат на відрядження суддям місцевих загальних судів Одеської області у тому числі суддям Теплодарського міського суду Одеської області ОСОБА_1.

Не погоджуючись з діями ТУ ДСА в Одеській області по поверненню звітів про використання коштів, виданих на відрядження за червень-грудень 2023 року на відшкодування витрат на відрядження, ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом, в якому також просила зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй витрати на відрядження за червень-грудень 2023 року.

Згідно пояснень від 02.05.2024 року, наданих відповідачем на виконання ухвали суду першої інстанції, вищевказані кошти відповідач використав на відшкодування витрат на відрядження суддям місцевих загальних судів Одеської області в межах одного року в тому числі й позивачу, згідно з наявних у Територіального управління звітів про використання коштів виданих на відрядження №8 від 01.05.2023 року та №10 від 01.06.2023 року. В період з 22.12.2023 року по 27.12.2023 року (кінець бюджетного року) сума потреби в додаткових кошторисних призначеннях для компенсації витрат на відрядження окремим суддям в межах збільшення видатків не направлялась. Часткові виплати витрат на відрядження окремим суддям в межах дворічного строку були здійснені за звітами з відповідними документами, яких перебували в Територіальному управлінні. Також відповідач вказав, що позивачу були відшкодовані витрати на відрядження за звітом №23 від 01.12.2023 року.

Причиною повернення звітів відповідачем зазначено - приведення у відповідність до граничних строків, визначених у відповідності до Постанови КМУ від 02 лютого 2011 року №98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів».

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність дій Територіального управління Державної судової адміністрації в Одеській області по поверненню звітів про використання коштів виданих на відрядження.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне:

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

У преамбулі Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII) зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Статтею 4 Закону №1402-VIII визначено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Положенням статей 148, 149 Закону № 1402-VIII визначено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно ст. 52 Закону №1402-VIII, суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.

Судді в Україні мають єдиний статус незалежно від місця суду в системі судоустрою чи адміністративної посади, яку суддя обіймає в суді.

За положеннями ч. 2 ст. 53 Закону №1402-VII, суддю не може бути переведено до іншого суду без його згоди, крім переведення: 1) у разі реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду; 2) у порядку дисциплінарного стягнення.

Нормами статті 55 Закону №1402-VII передбачено, що у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, виявленням надмірного рівня судового навантаження у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами, за рішенням Вищої ради правосуддя, ухваленим на підставі подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, суддя може бути, за його згодою, відряджений до іншого суду того самого рівня і спеціалізації для здійснення правосуддя.

У період дії надзвичайного чи воєнного стану і за умови зміни територіальної підсудності судових справ, що розглядаються у відповідному суді, в порядку, передбаченому частиною сьомою статті 147 цього Закону, суддя суду, територіальна підсудність справ якого змінюється, може бути без його згоди відряджений для здійснення правосуддя до суду, якому визначається територіальна підсудність справ, що перебували у провадженні суду, в якому працює суддя, а в разі відсутності вакансій у цьому суді - до іншого суду того самого рівня і спеціалізації.

Відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації здійснюється на строк, що визначається Вищою радою правосуддя, але не більше ніж на один рік, крім випадків, передбачених абзацом другим цієї частини.

Якщо обставини, що були підставою відрядження судді, продовжують існувати, за зверненням голови суду, до якого суддя відряджений, та за згодою такого судді Вища рада правосуддя продовжує строк відрядження, але не більше ніж на один рік. Загальний строк відрядження не може перевищувати два роки.

Вища рада правосуддя на підставі подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України може ухвалити рішення про дострокове закінчення відрядження судді, якщо обставини, що були підставою відрядження судді, припинилися, про що повідомляється суддя.

Суддя, строк відрядження якого закінчився або стосовно якого Вищою радою правосуддя ухвалено рішення про дострокове закінчення відрядження судді, повертається на роботу до суду, з якого був відряджений. У такому разі визначення нового судді (колегії суддів) для розгляду справ, які знаходилися на розгляді у судді та не розглянуті ним по суті, здійснюється Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою в порядку, визначеному процесуальним законом.

У разі припинення роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами суддя, якого було відряджено з такого суду, має бути переведений на постійне місце роботи до закінчення строку відрядження.

Суддя, який відряджений до іншого суду того самого рівня і спеціалізації, здійснює правосуддя та отримує суддівську винагороду в суді, до якого його відряджено.

Порядок відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації затверджується Вищою радою правосуддя за поданням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, погодженим з Державною судовою адміністрацією України.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, який неодноразово продовжувався та діє і на даний час.

Законом України «Про внесення змін до розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо забезпечення сталого функціонування судової влади в період відсутності повноважного складу Вищої ради правосуддя, який набрав чинності 22.03.2022 року, Розділ XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів", був доповнений пунктами 55 і 56.

Згідно п.п. 2 п. 56 Розділ XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів", тимчасово встановлено, що в період дії надзвичайного чи воєнного стану та протягом 30 днів після дня його скасування (припинення) і за умови відсутності повноважного складу Вищої ради правосуддя, визначеного статтею 131 Конституції України, Голова Верховного Суду або особа, яка виконує повноваження Голови Верховного Суду, приймає рішення про відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації та про дострокове закінчення відрядження судді. У період відсутності повноважного складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України такі рішення приймаються без подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. Положення абзацу другого частини другої статті 55 цього Закону щодо граничного строку відрядження судді не застосовуються.

З огляду на вказане правове регулювання суд першої інстанції вірно зазначив, що за вимогами Закону № 1402-VIII загальний строк відрядження не може перевищувати два роки, однак на період воєнного стану та протягом 30 днів після дня його скасування (припинення) вказаний граничний строк відрядження судді не застосовується.

Згідно пункту 1 розділу VI Порядку відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації (як тимчасового переведення), затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 24.01.2017 № 54/0/15-17, суддям, які направляються у відрядження як тимчасове переведення судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації, виплачується суддівська винагорода та відшкодовуються витрати в порядку і розмірі, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 2 лютого 2011 року № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» (далі - Постанова № 98).

Пунктом 1 Постанови № 98 затверджені суми витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, згідно з додатком 1.

Згідно Додатку 1 до Постанови № 98, сума добових витрат в межах України складає 300 грн, гранична сума витрат на найм житлового приміщення за добу (не більш як) 900 грн.

Відповідно до п. 2 Постанови № 98, витрати на найм житлового приміщення під час відрядження відшкодовуються за наявності оригіналів підтвердних документів (далі - підтвердні документи).

Абзацом п`ятнадцятим пункту 6 Постанови № 98, яким пункт 6 доповнено згідно з Постановою КМ № 810 від 25.10.2017 року, передбачено, що строк відрядження як тимчасове переведення суддів до іншого суду того самого рівня і спеціалізації для здійснення правосуддя не може перевищувати один рік.

В подальшому постановою Кабінету Міністрів України № 1360 від 22.12.2023 року, яка набрала чинності 26.12.2023 року були внесені зміни до пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 р. № 98, та встановлено, що строк відрядження як тимчасове переведення суддів до іншого суду того самого рівня і спеціалізації для здійснення правосуддя не може перевищувати один рік, а у випадках, установлених законом, загальний строк відрядження не може перевищувати два роки.

Крім того зазначеною постановою КМУ від 22.12.2023 № 1360 доповнено пункт після абзацу п`ятнадцятого новим абзацом такого змісту:

"У період надзвичайного чи воєнного стану та протягом 30 днів з дня його припинення або скасування строк відрядження судді як тимчасове переведення в умовах надзвичайного чи воєнного стану може перевищувати загальний строк відрядження, передбачений абзацом п`ятнадцятим цього пункту.".

Таким чином в даному випадку, як вірно встановлено судом першої інстанції, у період виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами п. 56 Розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно яких у період дії воєнного стану та протягом 30 днів після дня його скасування (припинення) положення абзацу другого частини другої статті 55 цього Закону щодо граничного строку відрядження судді не застосовуються, та нормами абз. 15 п. 6 Постанови № 98, які передбачали, що строк відрядження як тимчасове переведення суддів до іншого суду того самого рівня і спеціалізації для здійснення правосуддя не може перевищувати один рік.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне:

Юридична сила закону як основного джерела права, а також його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України.

Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади, яким у відповідності до пункту 3 частини першої статті 85 Конституції України є Верховна Рада України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 17.10.2002 №17-рп (щодо повноважності Верховної Ради України) зазначено, що Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади, а відтак це означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони.

Підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі і для виконання законів. У такій ієрархії нормативно-правових актів виявляється конституційний принцип розподілу влади: на законодавчу, виконавчу й судову. Тому закони є основними проявами реалізації компетенції законодавчої влади, а підзаконні акти - виконавчих функцій держави, завдань виконавчої гілки влади (подібний підхід до розкриття юридичної природи підзаконних нормативних актів, визначення їх суті та характеру, порядку застосування викладено у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 826/12323/18 та від 02 березня 2021 року у справі № 640/1171/19).

Згідно з приписами частини третьої статті 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні їм суперечити, а відтак, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону необхідно застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Аналогічний висновок щодо застосування закону як акта, який має вищу юридичну силу, ніж підзаконний нормативно-правовий акт, викладений у постановах Верховного Суду від 15.08.2019 у справі №281/459/17, від 24.10.2019 у справі № 761/14626/17, у справі № 295/7219/16-а, від 16 квітня 2020 року у справі № 804/330/17 і відступу від такого правозастосування не здійснювалось.

З огляду на викладене у спірних правовідносинах Територіальне управління ДСА в Одеській області мало керуватись положеннями Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а не підзаконним нормативно-правовим актом - постановою КМУ від 02 лютого 2011 р. № 98, який такому закону суперечить та повинно було здійснити відповідне відшкодування позивачці витрат на відрядження за період з червня 2023 року по грудень 2023 року.

Зважаючи на зазначене безпідставними є доводи апелянта про те, що дії Територіального управління щодо відмови у відшкодуванні витрат на відрядження позивачу понад один рік протягом 2023 року правомірні.

Крім того суд першої інстанції вірно зазначив, що відсутність бюджетних коштів та належного фінансування не звільняє відповідача від обов`язку виконання ним положень Постанови № 98, яке не ставить в залежність необхідність в застосуванні заходів реагування від наявності чи відсутності бюджетних коштів (фінансової спроможності) у їх розпорядника.

Враховуючи все вищевикладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, та не свідчать по неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому, відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Частиною 1статті 257 КАС України встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 травня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.А. Шевчук