Справа № 420/25483/24
Суддя: Хлімоненкова М.В.
Дата ухвалення: 2024-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Хлімоненкової М.В., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання прийняти рішення,

встановив:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, у якому позивач просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 17.07.2024 року №42 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком;

2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком за заявою про призначення пенсії від 13.05.2024 року із зарахуванням до страхового стажу позивача періоду роботи з 04.10.1978 по 12.02.1979.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає про протиправність, необґрунтованість дій відповідача, як таких, що здійснені з порушенням законодавчих вимог й виразились у не зарахуванні до загального стажу періоду роботи позивачки з 04.10.1978 по 12.02.1979 й прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії з посиланням на відсутність інформації щодо призначення (припинення) пенсії органами пенсійного забезпечення рф. Позивачка звертає увагу, що порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії визначається ст.62 ЗУ Про пенсійне забезпечення, якою аналогічно приписам п.1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою КМУ №637 від 12.08.1993 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, наданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Позивачка звертає увагу, що згідно копії трудової книжки за вказаний період будь-яких виправлень в даті наказу про прийняття на роботу немає. В трудовій книжці в записі під № 3 в графі 4 «На підставі чого внесено запис (документ, його дата та номер) чітко зазначено дату наказу 16.10.1978, що спростовує посилання відповідача у спірному рішенні на наявність необумовленого вправлення дати наказу на прийняття. В трудовій книжці позивача є всі необхідні відомості про роботу за спірні періоди, тобто містяться записи, що підтверджують період виконуваної роботи, в трудовій книжці є посилання на відповідні накази як на підставу внесення записів, вони завірені печаткою підприємства, не містять виправлень, підчисток, тобто оформлені належним чином, що не викликає сумніву. Власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для позивача, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Також, за доводами позивачки, відсутність документів на підтвердження припинення виплати/неотримання пенсії органами пенсійного забезпечення російської федерації та неможливість отримання пенсійної справи пенсіонера, не може бути підставою для позбавлення її права на пенсію в Україні, а тому відповідач при надходженні заяви про призначення пенсії за віком повинен був розпочати виплату пенсії з моменту подання відповідної заяви.

Ухвалою суду від 19.08.2024 року відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Відповідачем - ГУ ПФУ в Одеській області було подано відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позову та зазначає, що спірне рішення про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до ст.26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідач прийняв правомірно, обґрунтовано та законно, з передбачених вимогами чинного законодавства підстав, а саме з огляду відсутність інформації щодо призначення (припинення) пенсії ОСОБА_1 органами пенсійного забезпечення російської федерації.

Також, відповідач вважає правомірним не зарахування до страхового стажу позивачки періоду її трудової діяльності з 04.10.1978 по 12.02.1979 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 18.09.1978, оскільки наявне необумовлене виправлення дати наказу на прийняття та стосовно вимоги позивачки зобов`язати Головне управління зарахувати до страхового стажу період роботи з 04.10.1978 по 12.02.1979 згідно трудовій книжці НОМЕР_1 від 18.09.1978, зазначає, що відповідно до ст.58 Закону №1058 Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та готує документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення та перерахунку пенсії.

Окремо, у своїх доводах відповідач зауважує, що для підтвердження спірного періоду позивачу необхідно надати уточнюючу довідку відповідно до «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 № 637 (зі змінами).

Дослідивши наявні у справі докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 13.05.2024 звернулась до територіальних органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Заява позивачки про призначення пенсії за віком розглядалась за принципом екстериторіальності Головним управлінням ПФУ в Одеській області, яким за результатами розгляду заяви позивачки прийнято рішення №42 від 20.05.2024 про відмову у призначенні пенсії та від 17.07.2024 №42 про відмову у призначенні пенсії на зміну попереднього рішення, у зв`язку із тим, що у рішенні від 20.05.2024 неправильно було вказано по батькові позивачки.

Причиною відмови у призначенні пенсії у спірному рішенні вказано відсутня інформація щодо призначення (припинення) пенсії органами пенсійного забезпечення російської федерації.

Також, зі змісту оскаржуваного позивачкою рішення ГУ ПФУ в Одеській області від 17.07.2024 №42 встановлено, що пенсійний вік позивачки, визначений ст.26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 59 років. Вік заявниці 63 роки 11 місяців. Необхідний страховий стаж, визначений ст.26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 26 років. Страховий стаж особи становить 29 років 01 місяць 15 днів.

За результатами розгляду документів , доданих до заяви, орган ПФУ послався на пп.9 п.2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.11.2005 року №22-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за №1566/11846, відповідно до якого до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: заява в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта (для призначення пенсій громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації). Орган, що призначає пенсію, додає одержаний на запит документ про те, що особа не перебуває на обліку в органах пенсійного забезпечення Російської Федерації як одержувач пенсії.

Також, згідно спірного рішення, за доданими документами до страхового стажу не зараховано: період роботи з 04.10.1978 по 12.02.1979 згідно трудовій книжці НОМЕР_2 від 18.09.1978, оскільки наявне необумовлене виправлення дати наказу на прийняття. Працює.

Не погодившись із прийнятим відповідачем рішенням від 17.07.2024 №42, вважаючи його протиправним, а також вважаючи доведеними підстави для призначення пенсії за віком, позивач звернулась до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч. 2 ст. 2 КАС України вимогам.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

З 01.01.2004 таким законом є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), яким визначено принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Приписами ст. 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Як визначено п.1 ч.1 ст.9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

У відповідності до ст.1 Закону №1058-IV:

-пенсія це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом;

-страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Таке ж визначення міститься і в ч.1 ст.24 Закону №1058-IV, яка передбачає, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з ч.2 ст.24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

За приписами ч.4 ст.24 Закону України № 1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 44 Закону України №1058-IV, призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Статтею 26 Закону №1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: по 31 грудня 2018 року - від 15 до 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 16 до 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 17 до 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 18 до 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 19 до 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 23 до 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 24 до 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - від 25 до 35 років.

Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Страховий стаж позиваки ОСОБА_1 , як встановлено судом, становить 29 років 01 місяць 15 днів.

Згідно із ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі Закон №1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637), відповідно до пункту 1 якого, основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що основним документом який підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Суд зазначає, що лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.02.2020 у справі № 291/99/17.

З огляду на викладене, оцінюючи позицію відповідача щодо не зарахування до страхового стажу періоду роботи позивачки з 04.10.1978 по 12.02.1979 суд зазначає, що згідно наявних у справі копій з трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_1 від 18.09.1978 вбачається, що:

- під номером 3, дата 04.10.1978, міститься запис про прийняття позивачки в д/к №9 на посаду муз рука, підстава наказ Рай ВНО («РайОНО») №28Р530 від 16.10.78;

- під номером 4, дата 12.02.1979, міститься запис про звільнення позивачки за власним бажанням від займаної посади, підстава наказ Рай ВНО («РайОНО») №19-6 530 від 12.02.1979.

Дослідивши наявні у справі копії трудової книжки позивачки та записи у ній під номерами №3 та №4, суд встановив, що указані записи про трудову діяльність позивачки внесені у хронологічному порядку, в тому числі із зазначенням дати прийняття на роботу, звільнення з роботи, реквізитів розпорядчих документів, засвідченням цих записів підписом уповноваженої особи та відтиском печатки підприємства.

При цьому, виправлень за указаний період у трудовій книжці позивачки в даті наказу про прийняття на роботу немає. В трудовій книжці в записі під номером №3 у графі 4 чітко зазначено дату наказу 16.10.1978.

Відповідач, у свою чергу, ані у спірному рішенні, ані у відзиві на позовну заяву не конкретизовує яка саме дата наказу має виправлення.

В трудовій книжці позивача є всі необхідні відомості про роботу за спірні періоди, тобто містяться записи, що підтверджують період виконуваної роботи, в трудовій книжці є посилання на відповідні накази як на підставу внесення записів, вони завірені печаткою підприємства, не містять виправлень, підчисток, тобто оформлені належним чином, що не викликає сумніву.

Власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для позивача, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Суд погоджується також з доводами позивача про те, що відповідачем не враховано, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Суд зазначає, що обов`язок належного оформлення документів покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб.

Наведене в повній мірі узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові № 687/975/17 від 21.02.2018, в якій суд касаційної інстанції вказав, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Як вказав Верховний Суд у постанові від 06.03.2018 по справі № 754/14898/15-а, підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Пенсійний орган не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці може бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Також, за правовою позицією викладеною Верховним Судом в постанові від 06.04.2022 у справі №607/7638/17, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком із зарахуванням відповідних періодів роботи, які є документально підтвердженими.

Отже, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

З огляду на наведене, суд вважає, що надана позивачем трудова книжка НОМЕР_1 від 18.09.1978 містить належні та достатні відомості щодо періодів і виду виконуваної позивачем роботи, і тому позивачу не потрібно додатково підтверджувати довідками записи про спірні періоди роботи у період з 04.10.1978 по 12.02.1979, який не був зарахований відповідачем.

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що відповідач у спірних правовідносинах дійшов передчасного висновку про незарахування позивачу до страхового стаж періоду роботи з 04.101978 по 12.02.1979 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 18.09.1978 при призначенні позивачці пенсії за віком.

Відтак, ОСОБА_1 має право на зарахування указаного періоду роботи з 04.10.1978 по 12.02.1979 до свого страхового стажу, отже, адміністративний позов в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про призначення позивачу пенсії за віком, суд зазначає таке.

У разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

За змістом частини третьої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Із урахуванням тієї обставини, що дії (рішення) відповідача у розглядуваній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях відповідача як суб`єкта владних повноважень, оскільки алгоритм їх дій чітко регламентований законодавчо, у цьому випадку задоволення позову шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що дії відповідача, які полягають у не зарахуванні позивачу стажу за період роботи з 04.10.1978 по 12.02.1979, є протиправними.

При цьому, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд, вважає за необхідне зобов`язати відповідача зарахувати позивачу стаж за період роботи з 04.10.1978 по 12.02.1979 та призначити пенсію за віком із урахуванням такого стажу.

Стосовно підстави для прийняття спірного рішення про відмову позивачці у призначенні пенсії за віком, а саме відсутність інформації щодо призначення (припинення) пенсії органами пенсійного забезпечення російської федерації, суд зазначає таке.

З 22.11.2014 року набрав чинності Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року №1706-VII (далі - Закон №1706-VII), який відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

За приписами ч.1 ст. 1 Закону №1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

У відповідності до вимог ст.2 Закону №1706-VII Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Згідно з ч.1, 2 ст.4, Закону №1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Відповідно до ч.1-3 ст.7, Закону №1706-VII

Для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Статтею 14 Закону №1706-VII передбачено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII (далі Закон № 1207-VII) для громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території, реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Виплата пенсій громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території, здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Порядок виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 №234 «Про затвердження Порядку виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя», пунктом 1 якого визначено, що цей Порядок визначає механізм виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії та соціальні послуги від Пенсійного Фонду Російської Федерації або інших міністерств та відомств, що здійснюють пенсійне забезпечення у Російській Федерації .

Відповідно до пункту 4 Порядку №234 територіальний орган на підставі поданих документів надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів російської федерації. Виплата пенсії після надходження-пенсійної справи разом з документами про припинення виплати пенсії поновлюється з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії.

У відповідності до п. 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1) заява про призначення пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України.

Згідно із п. 1.5 Порядку №22-1 розгляд заяв, передбачених пунктом 1.1 цього розділу, поданих громадянами України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, здійснюється з урахуванням Порядку виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 234. Внутрішньо переміщені особи подають заяви з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Відповідно до пп. 9 п. 2.1 Порядку №22-1 до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: заява в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта (для призначення пенсій громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації). Орган, що призначає пенсію, додає одержаний на запит документ про те, що особа не перебуває на обліку в органах пенсійного забезпечення Російської Федерації як одержувач пенсії.

Також, відповідно до п. 3, 4 Порядку №234, особи подають територіальному органові заяву про отримання пенсії відповідно до законодавства України із зазначенням місця проживання (реєстрації) та паспорт громадянина України (паспорт громадянина України для виїзду за кордон). За бажанням особи зазначені документи можуть бути подані її представником, який пред`являє документ, що посвідчує його особу, та подає документ (нотаріально засвідчену копію), що підтверджує його повноваження, або надіслані поштою. У таких випадках справжність підпису на заяві засвідчується нотаріально.

Територіальний орган на підставі поданих документів надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів Російської Федерації, зазначених у пункті 1 цього Порядку. Виплата пенсії після надходження пенсійної справи разом з документами про припинення виплати пенсії поновлюється з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії.

Отже, з викладених норм вбачається, що отримання відповідних документів щодо підтвердження непризначення/припинення виплати пенсії органами рф пенсії особі, місце проживання якої на території Автономної Республіки Крим, є обов`язком саме пенсійного органу, а не особи, яка звертається за призначенням пенсії.

Саме на орган, що призначає пенсію, покладено обов`язок надсилання запиту до органів пенсійного забезпечення Російської Федерації щодо надання відомостей про те, чи особа перебуває на обліку в органах пенсійного забезпечення Російської Федерації як одержувач пенсії чи ні.

При цьому, неможливість пенсійного органу отримати відповідну інформацію в умовах воєнного стану не є обґрунтованою підставою позбавлення позивача права на пенсію.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, станом на момент звернення до відповідача із заявою про поновлення пенсії, має постійне місце реєстрації на території України.

Згідно з довідкою від 02.05.2022 за №6117- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичним місцем проживання/перебування позивача є м. Тернопіль, а зареєстроване місце проживання АР Крим, м. Сімферополь.

Тобто Позивач має статус внутрішньо переміщеної особи.

У той же час, Головним управлінням Пенсійного фонду в Одеській області при прийнятті рішення вказаних обставин враховано не було.

Суд також враховує, що у розумінні вимог п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» установлено, що призначення, відновлення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) внутрішньо переміщеним особам, у тому числі особам, які відмовились відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, здійснюються територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб.

Тобто, за приписами наведених норм права умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є: знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування, що підтверджується відповідною довідкою.

У відповідності до ч. 2 ст. 18 Закону №1207-VII гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

З аналізу вищезазначених норм права, можна зробити висновки, що витребування пенсійної справи від Пенсійного Фонду Російської Федерації так само як і документу уповноваженого органу Російської Федерації про те, що особі не призначалась пенсія за місцем реєстрації на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя повинно застосовуватися до осіб, які зареєстровані та проживають саме на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя.

Позивач на дату звернення не проживає на території тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим, вона фактично проживає у м. Тернопіль як внутрішньо переміщена особа, а отже до неї не може застосовуватися ч. 1, 2 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» 1207-VII, прийнятий на її виконання Порядок виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 234 та п.п 9 п. 2.1 Порядку № 22-1.

Указане вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною зокрема у постанові від 31.01.2024 у справі № 320/424/23, на яку цілком обґрунтовано також посилається позивач у своєму позові.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, заява про призначення пенсії за віком громадянам України, які проживали на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополі, а згодом змінили місце проживання на підконтрольній території України, може розглядатися органами Пенсійного фонду України на загальних підставах згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відсутність документів на підтвердження припинення виплати/неотримання пенсії органами пенсійного забезпечення російської федерації та неможливість отримання пенсійної справи пенсіонера, не може бути підставою для позбавлення її права на пенсію в Україні, а тому Відповідач при надходженні заяви про призначення пенсії за віком повинен був розпочати виплату пенсії з моменту подання відповідної заяви.

Однак не зважаючи на вищевказані приписи законодавства, Позивачем разом із заявою про призначення пенсії було подано заяву власноручно написану Позивачем, в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта (для призначення пенсій громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації) від 13.05.2024. Однак відповідач жодним чином не звернув на неї уваги.

Враховуючи ті обставини, що склались у зв`язку з тимчасовою окупацією певних територій України, відмова відповідачем - органом державної влади, позивачу фізичній особі, у реалізації його права на отримання пенсії з підстави не підтвердження певного стажу роботи та відсутності інформації щодо призначення (припинення) пенсії органами пенсійного забезпечення рф, не є пропорційною меті, якої намагався досягти відповідач цією відмовою, та така відмова порушує баланс між конституційним правом позивача на соціальне забезпечення та завданням відповідача щодо перевірки правильності нарахування пенсії.

Відповідно до рішення про відмову в призначенні пенсії від 17.07.2024 вік позивача становить 63 роки 11 місяців при необхідному пенсійному віці для Позивача 59 років, а страховий стаж Позивача складає 29 років 1 місяць 15 днів при необхідному страховому стажі для Позивача в 26 років. Тобто самим Відповідачем встановлено, що Позивач має усі необхідні умови для отримання пенсії за віком. Єдиною підставою для відмови у призначенні пенсії позивачу були доводи відповідача про неможливість отримання інформації щодо призначення (припинення) пенсії органами пенсійного забезпечення російської федерації.

Отже, Позивач є громадянином України, має необхідний стаж роботи для призначення пенсії, що підтверджується трудовою книжкою, переїхала з тимчасово окупованої території Автономної республіки Крим та отримала статус внутрішньо переміщеної особи, а тому вона має право на призначення пенсії за віком. Своїми протиправними діями відповідач порушує конституційне право позивача на соціальний захист, яке передбачено ст. 46 Конституції України, та на отримання пенсії при досягненні певного віку.

Враховуючи викладене, позовні вимоги необхідно задовольнити.

У зв`язку із тим, що ухвалою суду від 19.08.2024 позивача судом було звільнено від сплати судового збору за подання цього позову, судові витрати не розподіляються.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 17.07.2024 року за №42 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 04.10.1978 по 12.02.1979 та прийняти рішення про призначення їй пенсії за віком за заявою про призначення пенсії від 13.05.2024 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідачі: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, , адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012.

Суддя Марина ХЛІМОНЕНКОВА