Справа № 468/1178/24
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2024-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2024 р.м. ОдесаСправа № 468/1178/24
Головуючий в 1 інстанції: Муругов В.В.

Дата і місце ухвалення 14.08.2024 р., м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 14 серпня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову інспектора УПП в Миколаївській області, якою на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1020 грн за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 140 ч.1 КУпАП.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 14 серпня 2024 року позов задоволено. Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД №041142 від 15.04.2024 року щодо ОСОБА_1 за ст. 140 ч.1 КУпАП та справу про адміністративне правопорушення закрито.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Департамент патрульної поліції подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі.

В апеляційній скарзі апелянт вказував на те, що згідно ст. 7 Закону України «Про дорожній руху» до компетенції сільських, селищних рад, їх виконавчих органів у сфері дорожнього руху належить: забезпечення виконання вимог законодавства та рішень центральних органів виконавчої влади з питань дорожнього руху і його безпеки; розробка, затвердження та виконання місцевих програм безпеки дорожнього руху; створення позабюджетних фондів для додаткового фінансування заходів щодо безпеки дорожнього руху; організація та контроль за діяльністю підприємств з питань дорожнього руху і його безпеки; сприяння діяльності по утриманню у безпечному для дорожнього руху стані автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів та їх облаштуванню об`єктами сервісу.

Апелянт вказав на те, що правові, економічні, організаційні та соціальні засади забезпечення функціонування автомобільних доріг, їх будівництва, реконструкції, ремонту та утримання в інтересах держави і користувачів автомобільних доріг визначені Законом України «Про автомобільні дороги», відповідно до ст. 16 якого вулиці і дороги міст та інших населених пунктів знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування і є комунальною власністю.

Відповідно до 17 Закону «Про автомобільні дороги», управління функціонуванням та розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів здійснюється відповідними органами місцевого самоврядування, у віданні яких вони знаходяться. Як зазначив апелянт, основними обов`язками органів місцевого самоврядування у частині управління функціонуванням і розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів є забезпечення безперервних, безпечних, економічних та зручних умов руху транспортних засобів і пішоходів вулицями і дорогами міст та інших населених пунктів; організація будівництва, реконструкції, ремонту та утримання вулиць і доріг міст та інших населених пунктів за встановленими для них будівельними нормами, правилами та нормами (п.1, 2 ч. 1 ст. 19 Закону «Про автомобільні дороги»). Органи місцевого самоврядування, що управляють функціонуванням та розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів, відповідають за стан вулиць і доріг міст та інших населених пунктів відповідно до діючих норм, у тому числі щодо безпеки руху транспортних засобів і пішоходів; якість робіт з проектування, будівництва, реконструкції, ремонту та утримання вулиць і доріг міст та інших населених пунктів (п.1, 2, ч. 1 ст. 21 Закону).

За положеннями ст. 49 Закону «Про автомобільні дороги», власники доріг, органи, що здійснюють управління автомобільними дорогами, та користувачі автомобільних доріг, винні у порушенні вимог цього Закону, несуть відповідальність згідно із законом.

Апелянт посилається на те, що відповідно до ст. 12 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об`єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста. Сільський, селищний, міський голова представляє територіальну громаду, раду та її виконавчий комітет у відносинах з державними органами, іншими органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності, громадянами, а також у міжнародних відносинах відповідно до законодавства; укладає від імені територіальної громади, ради та її виконавчого комітету договори відповідно до законодавства, а з питань, віднесених до виключної компетенції ради, подає їх на затвердження відповідної ради (п. 14, 16, ч. 4 ст. 42 Закону). При цьому, сільський, селищний, міський голова несе персональну відповідальність за здійснення наданих йому законом повноважень (ч. 5 ст. 42 Закону).

В апеляційній скарзі зазначено, що суб`єктами відповідальності за ч. 1 ст.140 КУпАП є ті посадові особи, службові обов`язки яких по забезпеченню безпеки дорожнього руху при утриманні автодоріг встановлені законодавством.

На думку апелянта, статтею 14 КУпАП передбачено, що посадові особи підлягають адміністративній відповідальності за адміністративні правопорушення, зв`язані з недодержанням установлених правил у сфері охорони порядку управління, державного і громадського порядку, природи, здоров`я населення та інших правил, забезпечення виконання яких входить до їх службових обов`язків, а не додатково встановлені в законі, як зазначено в оскаржуваному рішенні. Апелянт зазначив, що ОСОБА_1 , згідно матеріалів справи, є посадовою особою Баштанської міської ради, оскільки обіймає посаду голови міської ради, тому в силу своїх повноважень здійснює організаційно-розпорядчі, адміністративно-господарські функції від імені міської ради.

З огляду на викладене апелянт не погоджується з позицією суду стосовно наявності достатніх підстав для скасування оскаржуваної постанови в справі про адміністративні правопорушення та вважає, що постанова у справі про адміністративне правопорушення серії БАД № 041142 від 15 квітня 2024 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 140 КУпАП була винесена посадовою особою уповноваженого підрозділу Національної поліції з дотриманням вимог діючого законодавства, а зібраних та долучених доказів достатньо для висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 140 КУпАП України.

Зважаючи на зазначене апелянт просить скасувати рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 14 серпня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

03.09.2024 року ОСОБА_1 подав до П`ятого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції, в якій виклав свої заперечення щодо доводів апелянта. Позивач вказував на помилковість висновків апелянта про те, що він є суб`єктом правопорушення, здійснених з огляду на положення статей 7, 17, 49, 53 Закону України «Про дорожній рух», а також норм статей 12 та 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Позивач вказував на те, що функціональні обов`язки щодо організації контролю та заходів по утриманню доріг комунальної власності та правильним розташуванням дорожніх знаків покладено на заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради ОСОБА_2 . Як зазначає ОСОБА_1 , суб`єктами адміністративного правопорушення за частино першою статті 140 КУпАП можуть бути лише посадові особи, до компетенції яких належить додержання правил, норм і стандартів при утриманні автомобільних доріг і вулиць, вжиття заходів щодо своєчасної заборони або обмеження руху чи позначення на автомобільних дорогах і вулицях місць провадження робіт. Позивач вважає, що він, як міський голова, у розумінні частини першої статті 140 КУпАП, не є суб`єктом адміністративного правопорушення, оскільки до його обов`язків не входить вжиття заходів щодо ліквідації недоліків в утриманні вулично-шляхової мережі, тому він не може бути притягнутий до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 140 КУпАП.

З огляду на зазначене позивач просив залишити рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 14.08.2024 року у справі № 468/1178/24 без змін, а апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції в особі управління патрульної поліції в Миколаївській області без задоволення.

У судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання.

02.10.2024 року від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. Також у поданому клопотанні позивач просив залишити рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 14.08.2024 року у справі № 468/1178/24 без змін, а апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції в особі управління патрульної поліції в Миколаївській області без задоволення.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

З огляду на неприбуття учасників справи до судового засідання суду апеляційної скарги, подальший розгляд справи вирішено здійснювати в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне:

Як встановлено судом апеляційної інстанції та вбачається з матеріалів справи, 29.03.2024 року інспекторами УПП в Миколаївській області були проведені огляди вулиць м. Баштанка та складені акти обстеження ділянок вулично-шляхової мережі, в яких зафіксовані відповідні порушення ДСТУ 3587-2022 (а.с. 8-24). За результатами проведених обстежень встановлено, що ділянки вулично-шляхової мережі не відповідають вимогам норм та стандартів в галузі безпеки дорожнього руху.

01.04.2024 року УПП в Миколаївській області направило позивачу за місцем його роботи повідомлення про запрошення до підрозділу патрульної поліції на 08.04.2024 року на 11.00 год. для розгляду справи про адміністративне правопорушення за фактом виявлених 29.03.2024 року порушень правил експлуатаційного утримання доріг (вулиць) міста Баштанка Миколаївської області. У повідомлені вказано на необхідність прибуття для розгляду справи про адміністративне правопорушення позивача або про забезпечення прибуття відповідальної за утримання дорожнього покриття посадової особи.

Вказане повідомлення було отримане позивачем 04.04.2024 року.

Як зазначив позивач у поданому позові, 08.04.2024 року до підрозділу патрульної поліції для розгляду справи про адміністративне правопорушення він не прибув. В свою чергу розгляд справи про адміністративне правопорушення не відбувся та був перенесений на 15.04.2024 року.

09.04.2024 року УПП в Миколаївській області направило позивачу за місцем його роботи повідомлення про запрошення до підрозділу патрульної поліції на 15.04.2024 року на 11.00 год., в якому вказано на необхідність прибуття для розгляду справи про адміністративне правопорушення його або відповідальної за утримання дорожнього покриття посадової особи.

Вказане повідомлення було отримане позивачем 17.04.2024 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції Баштанської міської ради на вказаному повідомленні (вх. 1004/02-02-6/12 від 17.04.2024 року).

15.04.2024 року інспектором УПП в Миколаївській області було здійснено розгляд справи про адміністративне правопорушення за відсутності ОСОБА_1 та винесено постанову серії БАД № 041142, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 140 ч.1 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 1020 грн.

У тексті постанови вказано, що 29.03.2024 року о 15.00 год. в м. Баштанка ОСОБА_1 , будучи відповідальною посадовою особою за утримання вулиць м. Баштанка, перебуваючи на посаді Баштанського міського голови, порушив вимоги норм і стандартів ДСТУ 3587-2022 п. 5.2.1, 5.12.1 та 5.12.2.1, що виразилось у наявності вибоїн дорожнього покриття, не нанесенні дорожньої розмітки, відсутності дорожніх знаків та кришок люків, чим порушив п. 1.5 ПДР.

Не погоджуючись з вказаною постановою у справі про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 оскаржив її до суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, посилався на те, що розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснений відповідачем з порушенням вимог ст. 268, 278 КУпАП через відсутність підтвердження належного повідомлення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, про час розгляду справи, що є безумовною підставою для скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Що стосується наслідків скасування постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності, суд першої інстанції посилався на те, що відповідно до ч.3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Суд вказав, що скасування постанови та направлення справи на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи) можливе лише тоді, коли оскаржена постанова винесена органом (посадовою особою), неправомочним вирішувати цю справу. Оскільки в даному випадку постанова винесена органом (посадовою особою), правомочним вирішувати цю справу, суд дійшов висновку про відсутність підстави для направлення справи на новий розгляд. У зв`язку з вказаним суд вказав на те, що постанова підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Колегія суддів частково погоджується вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне:

Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно статті 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення, відповідно до ст. 245 КУпАП є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП зобов`язує орган (посадову особу) при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Як вже зазначалось вище, підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності стало, як зазначено відповідачем, порушення ним п. 1.5 Правил дорожнього руху, що виявилось у недотриманні ним, як посадовою особою, відповідальною за утримання вулиць м. Баштанка, недотримано вимоги норм і стандартів ДСТУ 3587-2022 п. 5.2.1, 5.12.1 та 5.12.2.1, що виразилось у наявності вибоїн дорожнього покриття, не нанесенні дорожньої розмітки, відсутності дорожніх знаків та кришок люків.

За положеннями п. 1.5 ПДР, дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 140 КУпАП України, порушення правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху при утриманні автомобільних доріг і вулиць, залізничних переїздів, інших дорожніх споруд, невжиття заходів щодо своєчасної заборони або обмеження руху при виникненні умов, які загрожують безпеці руху, або неприйняття своєчасних заходів до відновлення безпечних умов для руху - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб у розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Звертаючись до суду першої інстанції, позивач вказував на порушення відповідачем процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, а саме, на неналежне сповіщення його про дату, час та місце розгляду справи та позбавлення його права бути присутнім під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, надавати свої пояснення та заперечення щодо виявленого порушення.

Надаючи оцінку вказаним доводам позивача, колегія суддів зазначає наступне:

Згідно до ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Статтею 278 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

Верховний Суд у постановах від 31.03.2021 року у справі №676/752/17, від 21.03.2019 року у справі №489/1004/17, від 30.01.2020 року у справі №308/12552/16-а та у справі №482/9/17, від 06.02.2020 року у справі №205/7145/16-а, від 25.05.2022 року у справі №465/5145/16-а зробив наступні висновки: «…закріплюючи процесуальні гарантії прав особи, що притягається до адміністративної відповідальності, у тому числі й на участь у розгляді її справи, положення КУпАП містять й певні застереження, націлені на забезпечення належної реалізації компетентними органами (особами) наданих їм повноважень, зокрема, передбачені щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, лише у випадку наявності даних, що підтверджують належне повідомлення такої особи про місце і час розгляду справи.

Обов`язок повідомити особу про місце і час розгляду справи не пізніше ніж за три дні до дати розгляду справи про адміністративне правопорушення вважається виконаним, якщо особа, яка притягується до відповідальності, знає (поінформована) про час та місце розгляду справи за три дні до дати розгляду справи. Обов`язок доказування цієї обставини несе уповноважена посадова особа. Повідомлення має на меті забезпечення участі особи у розгляді уповноваженим державним органом справи про адміністративне правопорушення…».

Таким чином, самого по собі факту направлення повідомлення про розгляд справи про адміністративне правопорушення на адресу фізичної особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, недостатньо аби вважати таку особу належним чином повідомлену про дату, час та місце розгляду справи.

Уповноважена на розгляд справи особа має надати докази, які підтверджують належне повідомлення фізичної особи, яка притягається до адміністративної відповідальності про місце і час розгляду справи, її достеменну обізнаність про дату, час та місце розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, акти обстеження ділянок вулично-шляхової мережі були складені інспекторами УПП в Миколаївській області 29.03.2024 року без участі позивача. Доказів направлення зазначених актів на адресу позивача відповідачем до суду не надано.

Судом встановлено, що 01.04.2024 року УПП в Миколаївській області направило позивачу за місцем його роботи повідомлення про запрошення до підрозділу патрульної поліції на 08.04.2024 року на 11.00 год. для розгляду справи про адміністративне правопорушення за фактом виявлених 29.03.2024 року порушень правил експлуатаційного утримання доріг (вулиць) міста Баштанка Миколаївської області, яке було отримано позивачем у передбачені КУпАП строки, необхідні для з`явлення до органу Національної поліції з метою участі у розгляді справи про адміністративне правопорушення, а саме 04.04.2024 року. Однак, у визначену дату 08.04.2024 року розгляд справи про адміністративне правопорушення не відбувся.

Також УПП в Миколаївській області 09.04.2024 року за місцем роботи позивача направило повідомлення про запрошення до підрозділу патрульної поліції на 15.04.2024 року на 11.00 год..

Як підтверджується матеріалами справи, вказане повідомлення було отримано позивачем за місцем роботи лише 17.04.2024 року, тобто вже після дати розгляду справи про адміністративне правопорушення.

В свою чергу розгляд справи про адміністративне правопорушення відносно позивача відбувся саме 15.04.2024 року за відсутності ОСОБА_1 , за наслідком чого було винесено оскаржувану постанову серії БАД № 041142 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 140 ч.1 КУпАП у вигляді штрафу.

Таким чином розгляд справи про адміністративне правопорушення відбувся за відсутності позивача, а також за відсутності доказів належного сповіщення його про дату, час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Вирішуючи питання наслідків розгляду справи про адміністративне правопорушення за відсутності особи, яку належним чином не повідомили про дату Верховний Суд у постановах від 06.03.2018 року у справі №522/20755/16-а, від 30.09.2019 року у справі №591/2794/17, від 06.02.2020 року №05/7145/16-а та від 21.05.2020 року у справі №286/4145/15-а дійшов висновку, що факт несвоєчасного повідомлення або неповідомлення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, про час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення є підставою для визнання постанови у справі про адміністративне правопорушення неправомірною як такої, що винесена з порушенням встановленої процедури. Як наслідок, позивача позбавлено прав, передбачених Конституцією України та КУпАП, зокрема, бути присутнім під час розгляду справи, надавати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, мати професійну правову допомогу.

Водночас, процедурні порушення, зокрема, такі як розгляд справи про адміністративне правопорушення за відсутності особи, яку належним чином не повідомили про дату розгляду, є самостійними, безумовними підставами для скасування постанови про притягнення такої особи до відповідальності.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно наявності підстав для визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення серії БАД № 041142 від 15.04.2024 року.

В свою чергу, згідно ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Вирішуючи дану справу, суд першої інстанції, посилаючись на положення ч. 3 ст. 286 КАС України, а також ст. 293 КУпАП, дійшов висновку, що скасування постанови та направлення справи на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи) можливе лише тоді, коли оскаржена постанова винесена органом (посадовою особою), неправомочним вирішувати цю справу.

З огляду на те, що в даному випадку постанова винесена органом (посадовою особою), правомочним вирішувати цю справу, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави для направлення справи на новий розгляд.

Як вказав суд першої інстанції, у зв`язку з цим постанова підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

В свою чергу колегія суддів звертає увагу на те, що положеннями ч. 3 ст. 286 КАС України визначені лише повноваження суду, в тому числі і закрити провадження у справі про адмінправопорушення, тоді як підстави для закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення визначені саме ст. 247 КУпАП.

Так, за положеннями частини 1 статті 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: 1) відсутність події і складу адміністративного правопорушення; 2) недосягнення особою на момент вчинення адміністративного правопорушення шістнадцятирічного віку; 3) неосудність особи, яка вчинила протиправну дію чи бездіяльність; 4) вчинення дії особою в стані крайньої необхідності або необхідної оборони; 5) видання акта амністії, якщо він усуває застосування адміністративного стягнення; 6) скасування акта, який встановлює адміністративну відповідальність; 7) закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу; 8) наявність по тому самому факту щодо особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, постанови компетентного органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, або нескасованої постанови про закриття справи про адміністративне правопорушення, а також повідомлення про підозру особі у кримінальному провадженні по даному факту; 9) смерть особи, щодо якої було розпочато провадження в справі.

Тобто вказаною статтею чітко визначені підстави, за наявності яких провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю, в тому числі судом адміністративної юрисдикції.

Тлумачення абзацу першого статті 247 КУпАП дає змогу дійти висновку, що встановлення зазначених у цій статті юридичних фактів є єдиною необхідною підставою для припинення будь-яких дій щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Однак суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , не навів жодної підстави, визначеної Кодексом про адміністративні правопорушення України, для закриття провадження у справі, що не відповідає принципу законності та обґрунтованості судового рішення, регламентованого ст. 242 КАС України.

Вказане є грубим порушенням норм матеріального права та підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції.

В свою чергу судом встановлено, що при зверненні з даним адміністративним позовом ОСОБА_1 заперечував правомірність притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 140 КУпАП, вказуючи на те, що забезпечення безпеки дорожнього руху при утриманні автомобільних доріг та вулиць не відноситься до його компетенції, що виключає його вину у вчиненні інкримінуємого йому правопорушення.

Позивач посилався на те, що згідно розпорядження міського голови Баштанської міської ради від 31.12.2020 року № 221-р «Про розподіл функціональних обов`язків між міським головою, заступником міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, заступником міського голови з питань діяльності виконавчих органів, керуючим справами виконкому, секретарем міської ради» та додатку 1 до вказаного розпорядження, організація контролю та заходів по утриманню доріг комунальної власності та правильним розташуванням дорожніх знаків покладені на заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради О. Васильєва (п. 14 Розпорядження).

Вказаним доводам позивача суд першої інстанції належної правової оцінки не надав та не встановив, чи є позивач відповідальною посадовою особою за утримання вулиць м. Баштанка та чи безпосередньо до повноважень позивача відноситься забезпечення безпеки дорожнього руху при утриманні автомобільних доріг і вулиць, тобто чи наявний склад адміністративного правопорушення чи провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Як вбачається з оскаржуваної постанови у справі про адміністративне правопорушення, за наслідками розгляду справи про адміністративне правопорушення старший інспектор ВБДР УПП в Миколаївській області дійшов висновку про порушення ОСОБА_1 , як відповідальною за утримання вулиць м. Баштанка посадовою особою, вимог норм та стандартів ДСТУ 3587:2022, що виразилось у наявності вибоїн дорожнього покриття, не нанесенні дорожньої розмітки, відсутності дорожніх знаків та кришок люків.

Положеннями ч. 1 ст. 140 КУпАП передбачена відповідальність за порушення правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху при утриманні автомобільних доріг і вулиць, залізничних переїздів, інших дорожніх споруд, невжиття заходів щодо своєчасної заборони або обмеження руху при виникненні умов, які загрожують безпеці руху, або неприйняття своєчасних заходів до відновлення безпечних умов для руху.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за положеннями ст. 1 Закону України «Про автомобільні дороги», автомобільна дорога - лінійний комплекс інженерних споруд, призначений для безперервного, безпечного та зручного руху транспортних засобів; безпека автомобільних доріг - сукупність засобів, конструкцій, пристроїв, споруд, характеристик та показників (у тому числі інженерних, конструкторських, технічних, проектних, архітектурних, технологічних та інших рішень), при врахуванні та застосуванні яких забезпечується запобігання та зменшення кількості дорожньо-транспортних пригод та тяжкості їх наслідків.

Автомобільні дороги загального користування поділяються на автомобільні дороги державного та місцевого значення (ст. 8 Закону України «Про автомобільні дороги»).

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про автомобільні дороги», вулиці і дороги міст та інших населених пунктів знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування і є комунальною власністю.

Управління функціонуванням та розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів здійснюється відповідними органами місцевого самоврядування, у віданні яких вони знаходяться (ст. 17 Закону України «Про автомобільні дороги»).

Згідно ст. 18 згаданого вище Закону, складовими вулиць і доріг міст та інших населених пунктів є: проїзна частина вулиць і доріг, трамвайне полотно, дорожнє покриття, штучні споруди, споруди дорожнього водовідводу, технічні засоби організації дорожнього руху, зупинки міського транспорту, стоянки таксі, тротуари, пішохідні та велосипедні доріжки, зелені насадження, наземні та підземні мережі, майданчики для паркування.

Статтею 19 Закону України «Про автомобільні дороги» визначені основні обов`язки органів місцевого самоврядування щодо управління функціонуванням і розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів.

Основними обов`язками органів місцевого самоврядування у частині управління функціонуванням і розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів є:

1) забезпечення безперервних, безпечних, економічних та зручних умов руху транспортних засобів і пішоходів вулицями і дорогами міст та інших населених пунктів;

2) організація будівництва, реконструкції, ремонту та утримання вулиць і доріг міст та інших населених пунктів за встановленими для них будівельними нормами, правилами та нормами;

3) видача дозволів на прокладання нових та ремонт існуючих мереж у межах "червоних ліній" вулиць і доріг міст та інших населених пунктів;

4) завчасне оповіщення учасників руху і мешканців міст та інших населених пунктів про строки та порядок тимчасового обмеження або припинення руху транспортних засобів;

5) здійснення статистичного обліку та паспортизації вулиць і доріг міст та інших населених пунктів;

6) забезпечення дотримання норм природоохоронного законодавства у процесі будівництва, реконструкції, ремонту та утримання вулиць і доріг міст та інших населених пунктів;

7) видача в установленому порядку дозволів на тимчасове припинення руху.

Стаття 21 Закону України «Про автомобільні дороги» передбачає відповідальність органів місцевого самоврядування за функціонування та розвиток вулиць і доріг міст та інших населених пунктів.

Так, органи місцевого самоврядування, що управляють функціонуванням та розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів, відповідають за:

1) стан вулиць і доріг міст та інших населених пунктів відповідно до діючих норм, у тому числі щодо безпеки руху транспортних засобів і пішоходів;

2) якість робіт з проектування, будівництва, реконструкції, ремонту та утримання вулиць і доріг міст та інших населених пунктів;

3) розміщення технічних засобів організації дорожнього руху, об`єктів дорожнього сервісу та рекламоносіїв;

4) відшкодування збитків користувачам вулиць і доріг міст та інших населених пунктів, що виникли через їх незадовільний стан, у порядку, визначеному законом;

5) забезпечення проведення аудиту або перевірки безпеки автомобільних доріг згідно з вимогами цього Закону, інших актів законодавства України, національних стандартів України, а також вжиття необхідних заходів за результатами проведення аудиту безпеки автомобільних доріг або перевірки безпеки автомобільних доріг.

Статтею 6 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що до компетенції міських рад та їх виконавчих органів, районних рад та районних державних адміністрацій у сфері дорожнього руху належить: виконання вимог законодавства та рішень органів виконавчої влади про дорожній рух і його безпеку; розробка, затвердження та реалізація міських і районних програм розвитку дорожнього руху та його безпеки; формування міських і районних фондів, у тому числі позабюджетних, для фінансування програм і окремих заходів, спрямованих на розвиток дорожнього руху та його безпеки; контроль за організацією навчання різних соціально-вікових груп населення Правил дорожнього руху, планування заходів, пов`язаних із профілактикою його безпеки, та контроль за їх виконанням; контроль за підготовкою і підвищенням кваліфікації водіїв, технічним обслуговуванням і ремонтом транспортних засобів, забезпеченням розвитку сфери цих послуг; організація дорожнього руху на території міста і району згідно з відповідними генеральними планами, проектами детального планування та забудови населених пунктів, автоматизованих систем керування дорожнім рухом, комплексних транспортних схем і схем організації дорожнього руху та з екологічно безпечними умовами; здійснення та фінансування заходів, пов`язаних із профілактикою дитячого дорожньо-транспортного травматизму; проведення роботи по пропаганді безпеки дорожнього руху; організація будівництва, реконструкції, ремонту та утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів; встановлення порядку і здійснення заходів щодо забезпечення охорони транспортних засобів на платних стоянках та в колективних гаражах; прийняття рішень про розміщення, обладнання та функціонування майданчиків для паркування транспортних засобів та стоянок таксі на вулицях і дорогах населених пунктів, здійснення контролю за дотриманням визначених правилами паркування транспортних засобів вимог щодо розміщення, обладнання та функціонування майданчиків для паркування; керівництво та контроль за діяльністю підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання за виконанням вимог законодавства, рішень органів державної виконавчої влади про дорожній рух і його безпеку; контроль за виявленням дорожньо-транспортних пригод та впровадженням заходів у місцях їх концентрації, на аварійно-небезпечних ділянках вулиць, доріг та залізничних переїздах; організація системи заходів щодо медичного забезпечення безпеки дорожнього руху та контроль за їх реалізацією; накладання у межах своєї компетенції адміністративних стягнень за порушення законодавства у сфері дорожнього руху та його безпеки; керівництво роботою по справлянню податків, зборів та інших обов`язкових платежів у сфері дорожнього руху.

До компетенції міських рад та їх виконавчих органів у сфері дорожнього руху також належить: затвердження вимог до облаштування майданчиків для паркування транспортних засобів з урахуванням норм, нормативів, стандартів у сфері благоустрою населених пунктів, державних будівельних норм, технічних умов, Правил дорожнього руху та інших нормативних документів; впровадження в межах відповідного населеного пункту автоматизованої системи контролю оплати вартості послуг з паркування, затвердження технічних вимог та завдання до цієї системи; уповноваження інспекторів з паркування здійснювати у випадках, визначених законом, розгляд справ про адміністративні правопорушення та проводити тимчасове затримання транспортних засобів; визначення шляхів стимулювання користування електробусами, електричними колісними транспортними засобами та іншими екологічними видами транспорту.

Згідно ст. 9 Закону України «Про дорожній рух» до компетенції власників автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважених ними органів у сфері дорожнього руху належить, зокрема, розробка програм та здійснення заходів щодо розвитку, удосконалення, ремонту та утримання у безпечному для дорожнього руху стані доріг, вулиць та залізничних переїздів, зон відчуження; визначення структур управління, проектування, будівництва та утримання доріг, вулиць та залізничних переїздів; забезпечення безпечних, економічних та комфортних умов дорожнього руху; передача права на експлуатаційне утримання доріг, вулиць та залізничних переїздів іншим юридичним особам; визначення нормативів та виділення необхідних коштів на будівництво, реконструкцію, ремонт та утримання автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів; термінове усунення пошкоджень на автомобільних дорогах, вулицях та залізничних переїздах; обладнання доріг, вулиць та залізничних переїздів технічними засобами регулювання дорожнього руху та їх утримання; своєчасне виявлення перешкод дорожньому руху та їх усунення, а у разі неможливості - невідкладне позначення дорожніми знаками, огороджувальними і направляючими засобами; організація виконання встановлених вимог щодо забезпечення безпеки дорожнього руху; вирішення інших питань дорожнього руху згідно з чинним законодавством.

В свою чергу, частиною 3 статті 12 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що посадові особи, які відповідають за будівництво, реконструкцію, ремонт, експлуатацію та облаштування автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів, мостів, шляхопроводів, інших споруд, зобов`язані: забезпечувати утримання їх у стані, що відповідає встановленим вимогам щодо забезпечення безпеки дорожнього руху; при виникненні умов, що створюють загрозу безпеці дорожнього руху, здійснювати заходи для своєчасної заборони або обмеження руху, а також відновлення безпечних умов для руху; впроваджувати у повному обсязі заходи щодо безпеки дорожнього руху при здійсненні будівництва, реконструкції та ремонту доріг, вулиць та залізничних переїздів; обладнувати їх технічними засобами регулювання дорожнього руху;

За положеннями ст. 24 Закону України «Про дорожній рух», власники доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважені ними органи несуть відповідальність за створення безпечних умов руху на дорогах, вулицях та залізничних переїздах, що знаходяться у їх віданні.

При виконанні робіт по ремонту і утриманню автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів дорожньо-експлуатаційні організації у першочерговому порядку повинні здійснювати заходи щодо безпеки дорожнього руху на основі обліку і аналізу дорожньо-транспортних пригод, результатів обстежень і огляду автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів, і передусім на аварійних і небезпечних ділянках та у місцях концентрації дорожньо-транспортних пригод.

Власники доріг, вулиць та залізничних переїздів або органи, уповноважені ними здійснювати експлуатаційне утримання автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів, мають право вимагати від користувачів дотримання чинних законодавчих і нормативно-правових актів стосовно дорожнього руху, правил ремонту і утримання доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування дорогами і дорожніми спорудами та їх охорони.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30 березня 1994 р. № 198 (далі Правила) затверджені Єдині правила ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правила користування ними та охорони, згідно пункту 1 яких їх дія поширюються на автомобільні дороги загального користування, вулиці і дороги міст та інших населених пунктів, залізничні переїзди (далі - дорожні об`єкти), у межах смуги їх відведення та червоних ліній відповідно і є обов`язковими для власників дорожніх об`єктів, органів, що здійснюють управління ними, та їх користувачів, а також для підприємств та організацій, що забезпечують ремонт та утримання дорожніх об`єктів.

Пунктом 2 Правил визначено, що ремонт і утримання автомобільних доріг забезпечується Агентством відновлення (автомобільних доріг загального користування державного значення), підприємствами та організаціями, уповноваженими Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними та Севастопольською міською держадміністраціями (автомобільних доріг загального користування місцевого значення), підприємствами або балансоутримувачами, утвореними або визначеними органами місцевого самоврядування відповідно до частини першої статті 15 Закону України Про благоустрій населених пунктів (вулиць і доріг міст та інших населених пунктів) (далі - підприємства та організації, що забезпечують ремонт та утримання дорожніх об`єктів).

Згідно п. 5 Правил, власники дорожніх об`єктів або уповноважені ними органи, користувачі дорожніх об`єктів та спеціалізовані служби організації дорожнього руху зобов`язані забезпечувати зручні і безпечні умови руху, сприяти збільшенню пропускної спроможності дорожніх об`єктів, запобігати травмуванню учасників дорожнього руху, пошкодженню транспортних засобів і дорожніх об`єктів, забрудненню навколишнього середовища.

Відповідно до п. 11 Правил, власники дорожніх об`єктів або уповноважені ними органи, підприємства та організації, що забезпечують ремонт та утримання дорожніх об`єктів, зобов`язані, зокрема:

своєчасно і якісно виконувати роботи з ремонту та утримання дорожніх об`єктів відповідно до Технічних правил ремонту і утримання вулиць та доріг населених пунктів, затверджених наказом Мінрегіону від 14 лютого 2012 р. № 54, ДСТУ 3587:22 Безпека дорожнього руху. Автомобільні дороги. Вимоги до експлуатаційного стану, ДСТУ 8749:2017 Безпека дорожнього руху. Огородження та організація дорожнього руху в місцях проведення дорожніх робіт;

постійно контролювати експлуатаційний стан усіх елементів дорожніх об`єктів та негайно усувати виявлені пошкодження чи інші перешкоди в дорожньому русі, а за неможливості це зробити - невідкладно позначити їх дорожніми знаками, сигнальними, огороджувальними і направляючими пристроями відповідно до діючих нормативів або припинити (обмежити) рух;

контролювати якість робіт, що виконуються підрядними організаціями та ін.

Пунктами 38-40 Правил визначено, що основними вимогами до транспортно-експлуатаційного стану дорожніх об`єктів є відповідність контрольованих показників окремих їх елементів і об`єктів у цілому ДСТУ 3587.

Якість робіт по ремонту та утриманню об`єктів повинна відповідати вимогам комфортності, економічності та безпеки дорожнього руху.

Роботи з ремонту та утримання дорожніх об`єктів повинні виконуватися відповідно до Технічних правил ремонту і утримання вулиць та доріг населених пунктів, затверджених наказом Мінрегіону від 14 лютого 2012 р. № 54, ДСТУ 3587:22 Безпека дорожнього руху. Автомобільні дороги. Вимоги до експлуатаційного стану, ДСТУ 8749:2017 Безпека дорожнього руху. Огородження та організація дорожнього руху в місцях проведення дорожніх робіт.

Відповідно до п. 41 Правил, особи, винні в порушенні вимог, передбачених цими Правилами, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Слід зазначити, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», до об`єктів благоустрою населених пунктів належать, зокрема: території загального користування - вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки.

Згідно ст. 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить: 1) затвердження місцевих програм та заходів з благоустрою населених пунктів; 2) затвердження правил благоустрою територій населених пунктів; 3) створення в разі необхідності органів і служб для забезпечення здійснення спільно з іншими суб`єктами комунальної власності благоустрою населених пунктів, визначення повноважень цих органів (служб); 4) визначення на конкурсних засадах підприємств, установ та організацій (балансоутримувачів), відповідальних за утримання об`єктів благоустрою;

Частиною 2 статті 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначено, що до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить: 1) забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; 2) організація забезпечення на території населеного пункту чистоти і порядку, дотримання тиші в громадських місцях; 5) здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо; 9) залучення на договірних засадах коштів і матеріально-технічних ресурсів юридичних та фізичних осіб для здійснення заходів з благоустрою населених пунктів;

Згідно статті 15 зазначеного вище Закону, органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть утворювати підприємства для утримання об`єктів благоустрою державної та комунальної власності. У разі відсутності таких підприємств органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень визначають на конкурсних засадах відповідно до закону балансоутримувачів таких об`єктів.

Підприємство та балансоутримувач забезпечують належне утримання і своєчасний ремонт об`єкта благоустрою власними силами або можуть на конкурсних засадах залучати для цього інші підприємства, установи та організації.

Орган державної влади або орган місцевого самоврядування за поданням підприємства чи балансоутримувача щорічно затверджує заходи з утримання та ремонту об`єкта благоустрою державної або комунальної власності на наступний рік та передбачає кошти на виконання цих заходів. Орган державної влади та орган місцевого самоврядування, підприємство та балансоутримувач несуть відповідальність за виконання затверджених заходів у повному обсязі.

При цьому, статтею 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» визначені повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв`язку, відповідно до яких до власних повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню, а також організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

В свою чергу частиною 4 статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування» визначені повноваження сільського, селищного та міського голови, серед яких відсутні повноваження щодо дотримання правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху при утриманні автомобільних доріг і вулиць.

Нормами статті 14 КУпАП передбачено, що посадові особи підлягають адміністративній відповідальності за адміністративні правопорушення, зв`язані з недодержанням установлених правил у сфері охорони порядку управління, державного і громадського порядку, природи, здоров`я населення та інших правил, забезпечення виконання яких входить до їх службових обов`язків.

Для вирішення питання щодо правомірності притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до ч.1 ст. 140 КУпАП встановленню підлягають наступні обставини: чи вчинені особою відповідні дії (бездіяльність), що становлять об`єктивну сторону вказаного правопорушення та стали підставою для прийняття рішення про притягнення до адміністративної відповідальності, та чи є особа, виходячи із норми зазначеної статті, суб`єктом даного правопорушення.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Слід також зазначити, що за положеннями ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Слід зазначити, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Важливою складовою досягнення завдання адміністративного судочинства є доказування, яке спрямоване, у першу чергу, на встановлення дійсних обставин у справі, зокрема, на встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування у спорі покладається саме на відповідача у справі - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій чи законність прийнятих рішень.

Таким чином суб`єкт владних повноважень зобов`язаний довести правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності.

В даному випадку відповідачем у визначений процесуальним законом спосіб не доведено правомірності визнання винним саме позивача у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КУпАП, оскільки не надано жодного належного та достовірного доказу у підтвердження вчинення саме позивачем адміністративного правопорушення, за яке його притягнуто до відповідальності згідно оскаржуваної постанови.

При винесенні оскаржуваної постанови, відповідач не встановив, чи до компетенції саме позивача, як посадової особи, належить додержання правил, норм і стандартів при утриманні вулиць і доріг м. Баштанка, тобто чи є позивач суб`єктом правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 140 КУпАП. Належних доказів того, що позивач є суб`єктом правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 140 КУпАП не надано відповідачем і до суду.

У відзиві на позов та в апеляційній скарзі апелянт посилається на загальні норми Закону України «Про автомобільні дороги», Закону України «Про дорожній рух» та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», які регламентують повноваження органів місцевого самоврядування щодо утримання у безпечному для дорожнього руху стані автомобільних доріг, вулиць та їх облаштування дорожніми знаками, нанесення дорожньої розмітки, однак вказані норми не визначають, що безпосередньо позивач відповідальний за утримання у належному стані автомобільних доріг та їх облаштування дорожніми знаками, дорожньою розміткою.

Як зазначалось вище, за положеннями частини 3 статті 12 Закону України «Про дорожній рух» саме посадові особи, які відповідають за будівництво, реконструкцію, ремонт, експлуатацію та облаштування автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів, мостів, шляхопроводів, інших споруд, зобов`язані, зокрема: забезпечувати утримання їх у стані, що відповідає встановленим вимогам щодо забезпечення безпеки дорожнього руху; обладнувати їх технічними засобами регулювання дорожнього руху.

Посилання відповідача на те, що міський голова є суб`єктом правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 140 КУпАП з огляду на те, що він є головною посадовою особою органу місцевого самоврядування, не заслуговують на увагу, оскільки для притягнення особи до відповідальності за ч. 1 ст. 140 КУпАП, необхідним є встановлення наявності у посадової особи, відповідної компетенції стосовно додержання правил, норм і стандартів при утриманні автомобільних доріг і вулиць, тобто чи відноситься до її посадових обов`язків додержання правил, норм і стандартів при утриманні автомобільних доріг і вулиць, тоді як в даному випадку відповідачем не встановлено та не доведено наявності у позивача відповідної компетенції.

Разом з тим, для кваліфікації діяння (дії чи бездіяльності) за відповідною статтею КУпАП, необхідно встановити наявність всіх складових елементів складу правопорушення, а саме: об`єкту, об`єктивної сторони, суб`єкту та суб`єктивної сторони правопорушення, оскільки у разі відсутності хоча б одного із вказаних елементів складу правопорушення, кваліфікувати діяння як адміністративне правопорушення не можливо.

Суд вивчивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність закриття провадження в справі за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, яке передбачене ч. 1 ст. 140 КУпАП, так як останній, не є належним суб`єктом даного адміністративного правопорушення щодо безпосередньо визначених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин його вчинення.

Відповідно до п.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Із наведеного слідує, що провадження у цій справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 242 КАС України, оскільки судом першої інстанції не з`ясовані обставин, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду першої інстанції було сплачено судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Враховуючи те, що за наслідками розгляду даної адміністративної справи суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , в даному випадку наявні підстави для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції понесених позивачем судових витрат у вигляді сплаченого судового збору у повному обсязі в сумі 605,60 грн.

Керуючись ст.ст. 286, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.

Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 14 серпня 2024 року скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД №041142 від 15.04.2024 року.

Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції (03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3, 6) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 605,60 (шістсот п`ять гривень шістдесят копійок).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.А. Шевчук