Справа № 160/23425/24
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2024-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Ількова В.В.,
УСТАНОВИВ:
28.08.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України від 26.02.2024 року, оформлене протоколом засідання даної комісії 26.01.2024 року, в частині непідтвердження факту позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України стосовно ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- зобов`язати Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України розглянути подані ОСОБА_1 (Позивачкою) заяву від 17.11.2023 року і документи щодо встановлення факту позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України ОСОБА_2 з урахуванням висновків суду та із застосуванням принципу обґрунтованості.
Ухвалою суду від 03.09.2024 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, відповідно до ст. 262 КАС України.
Ухвалою суду від 03.09.2024 року витребувано у відповідача 1,2 додаткові докази по справі, а саме:
- витяг з Протоколу засідання Комісії від 26.01.2024, у частині обговорення питання та голосування щодо непідтвердження факту позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України стосовно чоловіка Позивачки, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- всі наявні докази щодо суті спору.
13.09.2024 року Комісія з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України подали відзив на позовну заяву позивача.
18.09.2024 року Міністертсво з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України на виконання вимог ухвали суду долучили додаткові докази по справі.
24.09.2024 року Комісія з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України до суду подали письмові пояснення по справі.
25.09.2024 року Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України подали письмові пояснення по справі.
04.10.2024 року Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України подали до суду письмові заперечення на відповідь на відзив.
У відповідності до приписів статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Отже, рішення у цій справі приймається судом 22.10.2024 року, тобто у межах строку встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
Вказує, що 17.06.2014 року, її чоловік, ОСОБА_2 , був затриманий в робочий час безпосередньо з місця роботи в місті Донецьк представниками незаконних збройних формувань. Це були не встановлені активні учасники терористичної організації так званої «днр» у кількості чотирьох осіб у камуфляжній формі з балаклавами на голові, які прибули на територію Донецької регіональної служби державного ветеринарно - санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті, де працював її чоловік на посаді начальника служби і мав статус державного службовця, та, застосовуючи зброю, викрали його, безпосередньо зі свого робочого місця в робочий час, в присутності підлеглих працівників служби та вивезли на броньованій інкасаторській машині зеленого кольору марки Volkswagen в невідомому напрямку, що було зафіксовано відеокамерами зовнішнього спостереження.
Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів зверталися до Першого заступника Голови Верховної Ради України, до штабу Антитерористичного Центру при Службі безпеки України, до Національної поліції України щодо сприяння в розшуку та поверненні її чоловіка з неволі, що підтверджується відповіддю Департаменту карного розшуку Національної поліції України від 08.08.2016 року №14/03/05-6987.
У подальшому, після викрадення ОСОБА_2 , в зв`язку з загрозою її життю та їхнім донькам, у червні 2014 року позивач з дітьми були вимушені покинути разом свою домівку в м. Донецьк та переїхати до м. Дніпро.
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2016 року у справі № 200/14667/16-ц її чоловік - визнаний безвісно відсутнім з 17.06.2014 року.

На момент вчинення цих протиправних дій з боку представників збройних формувань так званої «днр», ОСОБА_2 перебував у статусі цивільної особи, та не мав відношення до збройних сил України або будь-яких інших державних силових та/або правоохоронних органів та структур.

Враховуючи наведені вище обставини, позивач вважає відмову Комісії визнати факт незаконного затримання свого чоловіка внаслідок збройної агресії проти України незаконними, і такими що порушує права осіб, які були незаконно затримані, фактично викрадені окупантами та перебувають в неволі, і, відповідно, членів їхніх родин.

ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА 1

До суду від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначено, що рішення про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, про визнання особи членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, чи про непідтвердження факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, відмову у визнанні особи членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України є виключно дискреційним повноваженням Комісії.

Фундаментальною основою прийняття тих чи інших рішень є втілення правового реалізму у конкретному випадку, з урахуванням матеріалів, що були направлені до Комісії.

Вказують, що в цьому випадку, члени Комісії приймали відповідне рішення на власний розсуд за особистим переконанням, керуючись законодавством та з урахуванням опрацьованих документів, що були надані позивачем.

Враховуючи наведене, просять відмовити у задоволенні позовних вимог.

ІV. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА 2

Відповідач-2 надано відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що прийняття рішення про встановлення факту позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України є виключно дискреційними повноваженнями Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.

За таких обставин Мінреінтеграції у розумінні КАС України не може бути відповідачем у цих правовідносинах, оскільки не наділене повноваженнями щодо предмету розгляду позовних вимог.

Також зазначають про те, що ОСОБА_2 , на даний момент, є особою безвісти відсутньою, що також, не заперечується позивачем та підтверджується рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська (справа № 200/14667/16-ц) від 02.09.2016 року, отже цей факт є встановленим у відповідності до вимог чинного законодавства.

Просять у задоволенні позову відмовити.

V. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Суд, дослідив матеріали справи, з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінив докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізував застосування норм матеріального та процесуального права, встановив таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з лютого 2003 року у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх доньок - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками яких є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей.

З 20.05.2011 року ОСОБА_1 з дітьми зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , де вони проживали разом з ОСОБА_2 однією сім`єю.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 28.02.1995 року займає посаду начальника Донецької регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті, яка була розташована в м. Донецьку, вул.. Сіверська, 18.

17.06.2014 року о 12 годині 20 хвилин невстановлені активні учасники терористичної організації «Донецької народної республіки» прибули на територію Донецької регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті за адресою: 83018, м.Донецьк, вул. Сіверська, 18, де ОСОБА_2 працює на посаді начальника служби державного службовця, та, застосовуючи зброю, четверо людей у камуфляжній формі з балаклавами на голові, викрали його, безпосередньо зі свого робочого місця в робочий час, в присутності підлеглих працівників служби та вивезли на броньованій інкасаторській машині зеленого кольору марки Volkswagen в невідомому напрямку, що було зафіксовано відеокамерами зовнішнього спостереження.

За даним фактом слідчим відділом управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області 11.09.2014 р. розпочато досудове розслідування кримінального провадження та внесено до ЄРДР за №0000452 за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст. 258, ч.2 ст. 146 КК України.

Після викрадення ОСОБА_2 , в зв`язку з загрозою життю заявника та їх неповнолітніх доньок, у червні 2014 року заявник з дітьми була вимушена покинути разом з дітьми свою домівку в м. Донецьк та переїхати до м. Дніпро.

На даний час заявник з дітьми зареєстрована як вимушено переміщені особи, про що свідчить довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Згідно Довідки від 29.08.2016 року № 601-041-19/52, виданої Державною службою України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно з 28.02.1995 року займає посаду начальника Донецької регіональної служби державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті; 17.06.2014 року він був викрадений в робочий час з місця роботи в м. Донецьку представниками незаконних збройних формувань та вивезений в невідомому напрямку. За даним фактом слідчим відділом управління Служби безпеки України в Дніпропетровській області 11.09.2014 року розпочато досудове розслідування кримінального провадження за внесено запис до ЄРДР за № 0000452, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 258, ч.2 ст. 146 КК України. На теперішній час місцезнаходження ОСОБА_5 невідоме, на період його відсутності виконання обов`язків начальника зазначеної служби покладено на іншу особу.

Враховуючи наведені вище обставини позивач звернулась до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетроська із заявою, в якій просила визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , безвісно відсутнім з 17 червня 2014 року.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.09.2016 року, яке набрало законної сили, по справі № 2о/200/184/16 заяву ОСОБА_1 про визнання особи безвісно відсутньою, задоволено. Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , безвісно відсутнім з 17.06.2014 року.

Згідно положень ч.4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У зв`язку із вищезазначеними подіями, позивач звернулася до Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України із заявою від 17.11.2023 року про встановлення факту позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України стосовно ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1

30.11.2023 року до Міністерства було подано додаток до заяви від 17.11.2023 року.

Заява була складена за формою, затвердженою Наказом Мінреінтеграції №281 від 01 грудня 2022 року "Про затвердження форм заяв для забезпечення соціального і правового захисту осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей".

На підтвердження викладених в заяві обставин, позивачем було додано до заяви такі документи, зокрема: копію паспорту та РНОКПП, копію довідки слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Дніпропетровській області від 22.08.2016 року №55/8-3940, копію довідки Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 29.08.2016 року № 601-041-19152, Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0001645 від 18.06.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 146 КК України, копію Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2016 року, справа №200/14667/16, копію відповіді Департаменту інформаційно -аналітичної підтримки Національної Поліції України від 01.12.2020 року №487/27/04/3-2020.

Однак, позивачем було отримано лист Мінреінтеграції №22/Ч-21866-6.3-1211 від 26.02.2024 року, у якому було зазначено, що "Комісією на засіданні 26.01.2024 року за результатами розгляду заяви позивача від 17.11.2023 року прийнято рішення про непідтвердження факту позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України стосовно ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, шо рішення про встановлення зазначеного Факту не набрало достатньої кількості голосів.

Вважаючи відмову у встановленні факту позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України стосовно ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач за захистом прав звернулась до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача 1,2, викладених в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.

VІ. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльність.

Відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей» (далі - Закон) цей Закон визначає основи соціального і правового захисту осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, а також членів їхніх сімей.

Згідно із статтею 3 Закону №2010-ІХ прийняття рішень з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України здійснюється Комісією з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України (далі - Комісія).

Комісія утворюється при центральному органі виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань тимчасово окупованих територій України.

Комісія здійснює діяльність відповідно до Положення про Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, яке затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань тимчасово окупованих територій України.

Згідно із пунктом 1 Положення про Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.11.2022 Nє 1281 (далі - Положення), Комісія утворюється при Мінреінтеграції з метою виконання завдань, визначених Законом України "Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей".

Відповідно до пункту 3 Положення, завданнями Комісії є:

1) розгляд заяв та матеріалів (довідки, інформація, інші документи), визначених пунктами 8, 9, 11 цього Положення, щодо встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, визнання членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України;

2) прийняття рішень про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України чи про непідтвердження факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України;

3) прийняття рішень про визнання членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, чи про відмову у визнанні особи членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України;

4) проведення аналізу практики застосування законодавства з питань соціального та правового захисту осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.

Пунктом 5 Положення визначено, що Комісія утворюється у складі голови, заступника голови, секретаря та інших членів Комісії.

До складу Комісії входять:

-представник, визначений Президентом України;

-по одному представнику Мінреінтеграції, МЗС, Мінюсту, Міноборони, МВС, Мінсоцполітики, МОЗ, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Офісу Генерального прокурора, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим;

-не більше п`яти представників від громадських об`єднань, у тому числі міжнародних, що провадять діяльність у сфері захисту прав людини та опікуються особами, позбавленими особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, документують факти та злочини збройної агресії проти України, провадять пошукову діяльність.

Згідно із пунктом 7 Положення, організаційною формою роботи Комісії є засідання.

Засідання Комісії скликаються у разі потреби, але не рідше ніж один раз на квартал.

Рішення Комісії вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало більше половини присутніх на засіданні членів Комісії.

У разі рівного розподілу голосів вирішальним є голос головуючого на засіданні.

У разі відсутності достатньої кількості голосів під час голосування за прийняття рішення про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України факт позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України вважається невстановленим.

За результатами розгляду поданих заяв, документів та/або відомостей Комісія приймає рішення про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, про визнання особи членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройно агресії проти України, чи про непідтвердження факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, відмову у визнанні особи членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.

Рішення Комісії оформляється протоколом, який підписується головою, заступником голови, секретарем та всіма членами Комісії, які брали участь у засіданні.

Прийняті Комісією рішення про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, про визнання особи внаслідок збройної агресії проти України, вносяться до Єдиного реєстру осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону № 2010-ІX дія цього поширюється на громадян України, зокрема:

2) які є цивільними особами, що перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, яких було позбавлено особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України державою-агресором, її органами, підрозділами, формуваннями, перебування на тимчасово окупованих територіях України або на території іншими утвореннями держави-агресора:

а) у зв`язку із здійсненням такими громадянами діяльності, спрямованої на вираження поглядів, цінностей, позицій щодо відстоювання державного суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України, а також за здійснювану професійну, громадську, політичну чи правозахисну діяльність, пов`язану із відстоюванням державного суверенітету, незалежності, територіальної цілісності і недоторканності України, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України, захистом прав та свобод осіб, позбавлених особистої свободи через таку діяльність, якщо були підстави вважати, що здійснення такої діяльності становило реальну або потенційну небезпеку для незаконного переслідування особи державою-агресором, її органами, підрозділами, формуваннями, іншими утвореннями;

б) у зв`язку з незаконними діями держави-агресора, її органів, підрозділів, формувань, інших утворень з явною або прихованою метою спонукання України, іншої держави, державного органу, організації, у тому числі міжнародної, юридичних або фізичних осіб до дій або утримання від здійснення дій як умови звільнення громадянина України.

У частинах другій, третій статті 4 Закону № 2010-ІХ наводиться перелік документів та відомостей, які є підставою для встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України відповідно до підпунктів «а», «б» пункту 2 частини першої статті 2 цього Закону.

Положеннями ст.4 Закону №2010-ІХ визначено перелік документів та відомостей, які є підставою для встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України відповідно до пп. а, б п. 2 ч.1 ст. 2 цього Закону.

Згідно із ч.6 ст.4 Закону №2010-ІХ під час розгляду заяв Комісією беруться до уваги:

1) інформація, відомості та/або дані, надані особою (заявником), її законним представником, іншою близькою особою, адвокатом чи іншим представником заявника за договором;

2) документи (довідки) щодо достовірності відомостей (інформації), наведених особою та/або стосовно особи, надані центральними і місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами на запит Комісії;

3) рішення з відповідних питань міжнародної судової установи, юрисдикція якої визнана Україною;

4) інша інформація, надана чи оприлюднена міжнародними, правозахисними та іншими організаціями.

У разі потреби Комісія заслуховує пояснення осіб, стосовно яких подані документи та/або відомості, та/або свідків, законного представника особи, іншої близької особи, адвоката чи іншого представника заявника, які надали Комісії свідчення, інформацію, відомості.

VІІ. ОЦІНКА СУДУ

Суд звертає увагу на те, що перелік документів/відомостей не є вичерпним.

Відповідно до частини сьомої статті 4 Закону № 2010-ІХ за результатами розгляду поданих заяв, документів та/або відомостей з підстав, визначених частинами першою - п`ятою цієї статті, Комісія приймає рішення:

- про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України,

- про визнання особи членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України,

- про не підтвердження факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України,

- відмову у визнанні особи членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15.11.2022 р. № 1281 було затверджено, зокрема, Положення про Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.

В пункті 3 Положення №1281 зазначено, що завданнями Комісії є:

1) розгляд заяв та матеріалів (довідки, інформація, інші документи), визначених пунктами 8, 9, 11 цього Положення, щодо встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, визнання членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України;

2) прийняття рішень про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України чи про не підтвердження факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.

В пункті 8 Положення № 1281 вказується, що для прийняття рішення, передбаченого підпунктом 2 пункту 3 цього Положення, громадянин України, який є цивільною особою, що перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 р., звертається до Мінреінтеграції із заявою за формою, встановленою Мінреінтеграції.

До заяви він має додати документи та/або відомості, які за переліком, наведеним в Положенні № 1281, співпадають з переліком, що наведений у частинах другій, третій статті 4 Закону № 2010-IX.

В абзацах четвертому-шостому пункту 7 Положення № 1281 передбачено, що рішення Комісії вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало більше половини присутніх на засіданні членів Комісії.

У разі рівного розподілу голосів вирішальним є голос головуючого на засіданні.

У разі відсутності достатньої кількості голосів під час голосування за прийняття рішення про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України факт позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України вважається невстановленим.

Рішення Комісії оформляється протоколом, який підписується головою, заступником голови, секретарем та всіма членами Комісії, які брали участь у засіданні.

Втім Положення №1281 не містить процедурних вимог щодо вручення заявнику копії протоколу або витягу з нього, а тому інформування про прийняті рішення здійснюється шляхом направлення заявнику листа працівниками апарату Мінреінтеграції.

Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що Комісія повноважна прийняти рішення про не підтвердження не встановлення факту позбавлення цивільної особи особистої свободи в наслідок збройної агресії проти України з таких підстав:

1.у разі відсутності події позбавлення особи особистої свободи, тобто коли позбавлення свободи не було.

2.у разі позбавлення особи особистої свободи за обставин, які не пов`язані зі збройною агресією проти України та/або з причини, яка відмінна від громадської, правозахисної, волонтерської і т. ін. діяльності такої особи чи не для використання як заручника (наприклад, у випадку вчинення щодо особи злочину позбавлення свободи іншою цивільною особою поза контекстом збройного конфлікту);

3.у випадку позбавлення особи особистої свободи з дотриманням норм Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 р., а також інших норм міжнародного гуманітарного права та міжнародного права прав людини;

4.у разі, якщо особою подані недостовірні відомості, інформація та/або документи (зазначене є й підставою для скасування раніше прийнятого рішення про встановлення факту, у відповідності до пункту 16 Положення №1281).

Як стало відомо з матеріалів справи, що всі згадані вище ситуації охоплюються абстрактною «недостатністю поданих документів» для встановлення факту (не встановлено подію, контекст, порушення прав або встановлено, що подано недостовірні дані).

Лист Мінреінтеграції №22/Ч-21866-6.3-1211 від 26.02.2024 року не містить жодного обґрунтування правової та фактичної підстав ухвалення Комісією рішення про не підтвердження (невстановлення) факту щодо чоловіка позивача.

В листі Мінреінтеграції №22/Ч-21866-6.3-1211 від 26.02.2024 року лише повідомляється: «у зв`язку з тим, що рішення про встановлення зазначеного факту не набрало достатньої кількості голосів».

Водночас, відсутність достатньої кількості голосів (більше половини присутніх) є результатом голосування, а не правовою/фактичною підставою для прийняття рішення про не підтвердження факту. Якщо більшість членів Комісії проголосували проти рішення про підтвердження (встановлення) факту, цьому мали б слугувати відповідні правова та фактична підстави, за які й проголосувала більшість.

Згадані вище судом норми Закону №2010-IX дозволяють стверджувати, що Комісія зобов`язана прийняти рішення на користь заявника, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом. Закон №2010-1Х не передбачає такого, що Комісія під час прийняття рішення має право діяти на власний розсуд (щодо одних людей встановлювати факт, а іншим - відмовляти на свій розсуд).

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Суб`єкт владних повноважень зобов`язаний обґрунтовувати адміністративні акти, які він приймає, крім випадків, прямо визначених законом.

Обґрунтованість, в силу вимог статі 2 КАС України, є однією з обов`язкових ознак рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, що підлягає встановленню адміністративним судом.

Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Дослідивши матеріали адміністративної справи судом встановлено, що лист Мінінтеграції №22/Ч-21866-6.3-1211 від 26.02.2024 року не містить жодного обґрунтування правової та фактичної підстав ухвалення Комісією рішення про не підтвердження факту щодо позивача.

Відповідач не конкретизував, що саме стало підставою для прийняття рішення про не підтвердження факту: відсутність події позбавлення свободи, контексту збройного конфлікту, відсутність порушення прав заявниці під час позбавлення свободи, подання недостовірних даних тощо.

У листі Мінреінтеграції №22/Ч-21866-6.3-1211 від 26.02.2024 року

зазначається, що «за наявності додаткових відомостей або документів», позивач може повторно звернутися до Комісії.

Водночас, за відсутності будь-якого обґрунтування прийнятого Комісією рішення, позивач не має інформації про те, які саме додаткові відомості або документи вона має подати, тобто, що саме вони повинні підтверджувати (подію, контекст, порушення прав тощо) та/або в чому саме полягають вади раніше поданих документів.

Вказані вище обставини також і не містить долучений до матеріалів справи відповідачем 1 витяг з протоколу №1 ДСК від 26.01.2024 року,

Виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення.

VІІІ. ВИСНОВКИ СУДУ

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини четвертої статті 242 КАС України судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права, яка проявляється в рівності всіх перед законом, цілях і засобах, що обираються для їх досягнення.

Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід та неупередженість.

Положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України про визнання рішення протиправним, зобов`язання вчинити певні дії.

Щодо розподілу судових витрат.

Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до приписів статті 139 КАС України, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1816,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 1.

Керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України про визнання рішення протиправним, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України від 26.01.2024 року, оформлене протоколом засідання даної комісії, в частині непідтвердження факту позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України повторно розглянути на засіданні комісії подані ОСОБА_1 заяви від 17.11.2023 року та від 30.11.2023 року та документи щодо визнання ОСОБА_2 , особою, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору в сумі 1816,80 гривень.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_1 ).

Відповідач 1: Комісія з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України (03186, м. Київ, б-р. Чоколівський, 13).

Відповідач 2: Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України (03186, м.Київ, б-р. Чоколівський, 13, ).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 22.10.2024 року.

Суддя В.В. Ільков