Справа № 120/5239/24
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

21 жовтня 2024 р. Справа № 120/5239/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Бошкової Юлії Миколаївни, розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 старшого лейтенанта ОСОБА_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) (далі - військова частина НОМЕР_1 , відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він знятий з військового обліку за станом здоров`я, що підтверджується тимчасовим посвідченням військовозобов`язаного № 4/4975 від 07.11.2022, довідкою ВЛК № 1096 від 04.11.2022 із встановленим діагнозом, а також довідкою № 2/4/5937 від 08.11.2022 про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку, виданими ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спочатку 02.03.2024, а потім 04.03.2024, позивач намагався перетнути кордон України, при цьому на момент перетину кордону уповноваженій особі підрозділу охорони державного контролю надано необхідний пакет документів.

Однак, 04.03.2024, за результатами проведеного паспортного контролю, старший інспектор прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_1 " лейтенант ОСОБА_3 , яка є інспектором ІНФОРМАЦІЯ_4 , прийняла рішення про відмову громадянину України ОСОБА_1 в перетині державного кордону України. Підставами для відмови стали пункти 2-1 - 2-18 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ № 57 від 27.01.1995.

Позивач вважає це рішення протиправним і таким, що підлягає скасуванню, тому звернувся до суду для захисту своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою суду від 29.04.2024 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Даною ухвалою також витребувано додаткові докази на підтвердження прийнятого рішення про відмову у перетині державного кордону, прийнятого 04.03.2024.

14.05.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Мотивуючи свою позицію відповідач зазначає, що згідно пояснень начальника 4 групи інспекторів прикордонного контролю (на час винесення рішення - старшого інспектора прикордонної служби) віпс " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (тип А) віпс " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_4 лейтенанта ОСОБА_4 встановлено, що: "Вона з 08:00 год. 04.03.2024 по 08:00 год. 05.03.2024 виконувала наказ на охорону державного кордону України (далі - ДКУ) в міжнародному пункті пропуску "Могилів-Подільський - Отач" в прикордонному наряді (далі - п/н) "Старший зміни прикордонних нарядів" відділення інспекторів прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (тип А).

04.03.2024 о 14:30 год. відповідна посадова особа здійснювала перевірку документів громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який під час паспортного контролю, як підставу для перетину ДКУ військовозобов`язаного громадянина України під час дії воєнного стану надав: тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_2 із відмітками про зняття з військового обліку військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_6 та довідку військово-лікарської комісії № 1096 із висновком про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку ІНФОРМАЦІЯ_6 . Під час перевірки військово-облікового статусу особи по БД "Оберіг", даних про виключення з військового обліку знайдено не було. В ході взаємодії з оператором БД "Оберіг" ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_5 надано інформацію, що документи під таким номером не існують та на особу не видавались, тобто є підробленими. В ході здійснення поглибленої перевірки документів, спеціалістом надано висновок, що документи містять ознаки підробки. У зв`язку з чим, направлено повідомлення про виявлення ознак кримінального правопорушення до Могилів-Подільського РВП ГУНП за ст. 358 ККУ та вручено рішення про відмову в перетині державного кордону України."

Тобто, на час спроби перетину ДКУ документів, що б вказували на наявність у ОСОБА_1 підстав для перетину, передбачених п.п 2-1 - 2-18 Правил перетину ДКУ під час спроби перетинання ДКУ 04.03.2024, надано не було.

Ураховуючи вищезазначене, уповноважена службова особа охорони державного кордону законно та обґрунтовано прийшла до висновку, що підстав для перетинання ДКУ у позивача на той час не було, у зв`язку із чим, у відповідності до вимог та в порядку, визначеному ч. 1 ст. 14 Закону України "Про прикордонний контроль" прийнято Рішення № МП-0741 від 04.03.2024 про відмову в перетинанні державного кордону України відносно ОСОБА_1 .

З поміж наведення спростовуючих аргументів на адміністративний позов, відповідачем заявлено клопотання про залучення в якості третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_8

17.05.2024 представником позивача до суду подано відповідь на відзив на адміністративний позов, зі змісту якої заперечує доводи представника відповідача, викладені у відзиві на адміністративний позов. Окремо акцентує увагу, що у своїх поясненнях ОСОБА_3 стверджує про те, що ніби, "... під час перевірки військово-облікового статусу особи по БД "Оберіг", даних про виключення з військового обліку знайдено не було. В ході взаємодії з оператором БД "Оберіг" ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_5 надано інформацію, що документи під таким номером не існують та на особу не видавались, тобто є підробленими. В ході здійснення поглибленої перевірки документів, спеціалістом надано висновок, що документи містять ознаки підробки... ". Представник позивача не погоджується з даним твердження та зазначає, що у відповіді на адвокатський запит з ІНФОРМАЦІЯ_9 , та постанови про закриття кримінального провадження, встановлено що ОСОБА_6 дійсно перебував на військовому обліку, та в подальшому був виключений з військового обліку за станом здоров`я, а вилучені у ОСОБА_6 документи дійсно видавались ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Також представник позивача зазначає, що коли позивач перебував на території пункту перетину кордону, співробітники прикордонної служби пояснювали йому, що вони не змогли зв`язатись із представниками ІНФОРМАЦІЯ_9 по телефону, а доступу до БД "Оберіг", на час перетину кордону, у них не має у зв`язку із великою завантаженість самої бази даних. Разом з тим, позивачем надано пояснення співробітникам прикордонної служби, що до цього, він неодноразово перетинав державний кордон, і надані документи, які дають право перетину кордону, неодноразово перевірялись співробітниками прикордонної служби в інших пунктах пропуску. Однак, відповідач проігнорував пояснення, хоча міг пересвідчитись по відповідним базам даних прикордонної служби в тому, що ОСОБА_6 неодноразово виїжджав та повертався на території України вже під час повно масштабного вторгнення російської федерації.

Крім того, заперечує щодо залучення третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_10 у справу.

Ухвалою суду від 21.10.2024 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залучення у страву третьої особи.

Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи на підтримку своїх вимог та заперечень, суд встановив такі обставини.

04.03.2024 в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення "Могилів-Подільський-Отач", уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону, старшим інспектором прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (тип А) відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_4 лейтенантом ОСОБА_7 , прийнято рішення № МП - 0741 від 04.03.2024 про відмову у перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Разом з тим, позивачем для перетину державного кордону пед`явлено наступні документи, а саме:- тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № 4/4975 від 07.11.2022, видане ІНФОРМАЦІЯ_3 , в якому зазначено про виключення позивача з військового обліку; - довідку ВЛК №1096 від 04.11.2022, встановленим діагнозом, видану ІНФОРМАЦІЯ_3 ; - довідку № 2/4/5937 від 08.11.2022, про те що позивач визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку, видану ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Однак, посадові особи прикордонної служби заборонили перетинати кордону, та викликали слідчо-оперативну групу.

В подальшому, 05.03.2024 дізнавачем Могилів-Подільського РВП ГУНП у Вінницькій області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №00000115 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, - використання завідомо підробленого документа. Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_1 , перебуваючи на міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення "Могилів-Подільський - Отач", що знаходиться за адресою: Соборна площа, буд. 7, м. Могилів-Подільський, Вінницької області, під час проходження прикордонного контролю та намагаючись перетнути державний кордон України, пред`явив працівникам ІНФОРМАЦІЯ_11 тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № 4/4975 від 07.11.2022, довідку ВЛК № 1096 від 04.11.2022 та довідку № 2/4/5937 від 08.11.2022, видані ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Однак, у ході перевірки вищевказаних документів у прикордонного наряду виникли сумніви щодо дійсності даних документів, а саме, згідно висновку за результатами здійснення поглибленої перевірки документів, текст написано поверх печаток, печатки на бланках містять невідповідність візерунку малого Державного Герба України встановленому зразку, товщина та тип ліній шрифту не відповідає встановленому зразку, стиль виконання Державного Герба України не відповідає встановленому зразку.

04.03.2024 дізнавачем СД Могилів-Подільського РВП у ході огляду пункту пропуску "Могилів-Подільський - Отач" вилучено тимчасове посвідчення військовозобов`язаного №4/4975 від 07.11.2022, довідку ВЛК №1096 від 04.11.2022 та довідку №2/4/5937 від 08.11.2022, видані ІНФОРМАЦІЯ_3 , які приєднано до матеріалів кримінального провадження. Дізнавачем зроблено запит до ІНФОРМАЦІЯ_12 з метою перевірки інформації, чи дійсно вилучені документи видавались ТЦК.

07.04.2024 в рамках означеного кримінального провадження слідчим суддею Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області ОСОБА_9 задоволено клопотання прокурора про накладення арешту, та накладено арешт на документи, які належить ОСОБА_6 , а саме: тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № 4/4975 від 07.11.2022, довідку ВЛК № 1096 від 04.11.2022 та довідку № 2/4/5937 від 08.11.2022, видані ІНФОРМАЦІЯ_3 .

19 березня 2024 року на адресу дізнавача надійшла відповідь з ІНФОРМАЦІЯ_12 в якій зазначено, що ОСОБА_6 дійсно перебував на військовому обліку, та в подальшому виключений з військового обліку за станом здоров`я, а вилучені у ОСОБА_6 документи дійсно видавались ІНФОРМАЦІЯ_3 .

20 березня 2024 року дізнавачем СД Могилів-Подільського РВП у Вінницькій області прийнято рішення про закриття кримінального провадження № 00000115 у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст. 358 КК України.

22 березня 2024 року слідчим суддею Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області Цибульським О.Є. сковано арешт, та позивачу повернуто документи, які раніше вилучались.

Враховуючи зазначене, позивач вважає, що він має право на перетин державного кордону та ним подано усі необхідні документи, які не взяті відповідачем до уваги, тому вважає зазначене рішення протиправним, тому за захистом своїх прав та інтересів звернутися до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та спірним правовідносинам, суд керується такими мотивами.

Стаття 33 Конституції України проголошує, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закон України "Про прикордонний контроль" від 05.11.2009 № 1710-VI.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 2 Закону України №1710-VI прикордонний контроль здійснюється щодо осіб, які перетинають державний кордон.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України №1710-VI прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Прикордонний контроль включає перевірку документів (пункт 1 частини четвертої статті 2 Закону України №1710-VI).

У статті 4 Закону України №1710-VI встановлено, що прикордонний контроль організується та здійснюється на засадах: - законності; - відкритості; - забезпечення поваги до людської гідності та рівності осіб незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; - здійснення його виключно спеціально підготовленими з цією метою військовослужбовцями та працівниками Державної прикордонної служби України; - вибірковості контрольних заходів на підставі оцінки ризиків.

Паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону (частина перша статті 7 Закону України №1710-VI).

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України №1710-VI іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 вказаного Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України, відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Закон України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 № 3857-XII, регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Відповідно до частин першої, другої статті 1 Закону України № 3857-XII громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених таким Законом, та в`їхати в Україну.

На громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки. За громадянами України зберігаються на її території майно, кошти, цінні папери та інші цінності, що належать їм на праві приватної власності. Будь-яке обмеження їх громадянських, політичних, соціальних, економічних та інших прав не допускається.

Стаття 2 Закону України № 3857-XII встановлює, що документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: - паспорт громадянина України для виїзду за кордон; - дипломатичний паспорт України; - службовий паспорт України; - посвідчення особи моряка; - посвідчення члена екіпажу; - посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну).

У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій зазначеної статті, для виїзду з України і в`їзду в Україну можуть використовуватися інші документи.

Згідно зі статтею 3 Закону України № 3857-XII перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 вказаного Закону.

Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до Закону України № 3857-XII та інших законів України.

На виконання статті 3 Закону України № 3857-XII постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 № 724) затверджено Правила перетинання державного кордону громадянами України, які визначають порядок перетинання громадянами України державного кордону.

Відповідно до пункту 2 вказаних Правил перетинання державного кордону громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: - паспорт громадянина України для виїзду за кордон; - дипломатичний паспорт; - службовий паспорт; - проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий); - посвідчення особи моряка; - посвідчення члена екіпажу.

У разі коли громадянин, який постійно проживає в Україні, втратив зазначені документи (далі - паспортні документи) за межами України або якщо строк дії таких документів закінчився під час перебування громадянина за межами України, або встановлено, що вони є недійсними з інших причин, документом, що дає право на в`їзд в Україну, є посвідчення особи на повернення в Україну, яке видається дипломатичним представництвом або консульською установою України за кордоном.

У передбачених міжнародними договорами або законодавством України випадках перетинання громадянином державного кордону здійснюється також за іншими документами. У такому разі прикордонний контроль здійснюється у порядку, який застосовується під час надання громадянином паспортних документів.

У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, постановлено:

- ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб;

- військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України Про правовий режим воєнного стану заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави;

- у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України Про правовий режим воєнного стану.

Указами Президента України від 14.03.2022 №133/2022, від 14.03.2022 №133/2022, від 18.04.2022 №259/2022, від 17.05.2022 №341/2022, від 12.08.2022 №573/2022, від 07.11.2022 №757/2022, від 06.02.2023 №58/2023, від 17.05.2022 №341/2022, від 26.07.2023 №451/2023, від 06.11.2023 №734/2023, від 05.02.2024 № 49/2024, продовжувався строк дії воєнного стану.

Отже, станом на момент виникнення спірних правовідносин в Україні існував правовий режим воєнного стану.

Стаття 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 № 389-VIII визначає, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 8 Закону України № 389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.

Згідно з пунктом 8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 № 1455 (далі Порядок №1455), перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

Зважаючи на викладені положення, враховуючи Указ Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", гарантоване статтею 33 Конституцією України право вільно залишати територію України під час воєнного стану може бути обмежене.

Понятійний апарат Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-XII визначає, що мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Відповідно до частин другої, третьої статті 4 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Часткова мобілізація може проводитися в окремих місцевостях держави, а також стосуватися певної частини національної економіки, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення (частина п`ята статті 4 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію).

Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022, затвердженим Законом України від 03.03.2022 № 2105-IX, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Згідно з пунктами 2, 4, 5 Указу Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 мобілізацію провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами.

Генеральному штабу Збройних Сил України визначити черговість та обсяги призову військовозобов`язаних, резервістів та транспортних засобів національної економіки в межах загального строку мобілізації.

Указом Президента України від 12.08.2022 № 574/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 № 2501-IX, 07.11.2022 № 758/2022, затвердженим Законом України від 16.11.2022 № 2739-IX, Указом 06.02.2023 № 59/2023, затвердженим Законом України від 07.02.2023 № 2916-IX, Указом від 01.05.2023 № 255/2023, затвердженим Законом України від 02.05.2023 № 3058- IX, Указом від 26.07.2023 № 452/2023, затвердженим Законом України від 27.07.2023 № 3276-IX, Указом 06.11.2023 № 735/2023, затвердженим Законом України від 08.11.2023 року № 3430-IX та Указом від 05.02.2024 № 50/2024, затвердженим Законом України від 06.02.2024 № 3565-IX, продовжено строк проведення загальної мобілізації.

Отже, станом на час виникнення спірних правовідносин в Україні тривала загальна мобілізація, яка, в частині призову, полягала у призові військовозобов`язаних, резервістів.

Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII у частині третій статті 1 визначає, що військовий обов`язок включає: - підготовку громадян до військової служби; - приписку до призовних дільниць; - прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; - проходження військової служби; - виконання військового обов`язку в запасі; - проходження служби у військовому резерві; - дотримання правил військового обліку.

Суд звертає увагу на положення частини дев`ятої статті 1 вказаного Закону, згідно з яким щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: - допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; - призовники - особи, приписані до призовних дільниць; - військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; - військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; - резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Суд акцентує увагу, що належність громадянина України до тієї чи іншої категорії полягає у наявності у нього певної групи прав та обов`язків, тобто перебування у відповідному правовому статусі допризовника, призовника, військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста.

Як встановлено судом, для перетинання державного кордону України позивач подав уповноваженій особі відповідача, наступний пакет документів: тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № 4/4975 із відмітками про зняття з військового обліку військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_6 та довідку військово-лікарської комісії № 1096 із висновком про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку ІНФОРМАЦІЯ_6 .

При цьому, у зазначених документах міститься інформація, що позивача 04.11.2022 виключено з військового обліку військовозобов`язаних на підставі пп. 3 п. 6 ст. 37 Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу".

Таким чином, враховуючи зазначене, очевидним є те, що позивач станом на момент виникнення спірних правовідносин не був військовозобов`язаним.

У зв`язку з чим, слід врахувати приписи частини шостої статті 37 Закону України № 2232-XII, якими встановлено, що виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів Служби зовнішньої розвідки України - у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) підлягають громадяни України, які: - призвані чи прийняті на військову службу; - проходять військову службу (навчання) у вищих військових закладах освіти і військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти; - визнані військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку; - досягли граничного віку перебування в запасі; - припинили громадянство України; - були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину; - направлені для відбування покарання до установ виконання покарань або до яких застосовано примусові заходи медичного характеру; - померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими.

Отже, встановлені обставини підтверджують те, що позивач виключений з військового обліку військовозобов`язаних на підставі пункту 3 частини 6 статті 37 Закону України Про загальний військовий обов`язок і військову службу.

Таким чином, позивач не може вважатися військовозобов`язаним громадянином України у розумінні Закону України № 2232-XII, тобто не має статусу військовозобов`язаного.

Суд зазначає, що системне тлумачення положень Указу Президента від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" та пункту 6 частини першої статті 8 Закону України № 389-VIII свідчить, що військове командування (Генеральний штаб Збройних Сил України, командування видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управління оперативних командувань, командири військових з`єднань, частини Збройних Сил України, Державна прикордонна служба України, Державна спеціальна служба транспорту, Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національна гвардія України, Служба безпеки України, Служба зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) уповноважене запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян.

У зв`язку з цим, суд акцентує увагу на тому, що відповідач не надав доказів існування станом на момент виникнення спірних правовідносин встановлених згідно з пунктом 6 частини першої статті 8 Закону України № 389-VIII військовим командуванням (зокрема Державною прикордонною службою України) у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, обмежень у виїзді закордон громадян України, які не є військовозобов`язаними (також не є резервістами чи військовослужбовцями).

Підсумовуючи наведене, суд наголошує, що відповідач не надав суду жодного рішення, яким би у відповідності до наведених законодавчих положень військове командування встановило особливості виїзду за межі території України громадян України, які не є військовозобов`язаними (також не є резервістами/військовослужбовцями), яким являється позивач.

Також суд вважає за доцільне звернути увагу на принцип юридичної визначеності. Так, Конституційний Суд України у рішенні рішення Конституційного Суду України від 06.06.2019 № 3-р/2019 виходить з того, що принцип юридичної визначеності як складова конституційного принципу верховенства права є сукупністю вимог до організації та функціонування системи права, процесів правотворчості та правозастосування у спосіб, який забезпечував би стабільність юридичного становища індивіда. Зазначеного можна досягти лише шляхом законодавчого закріплення якісних, зрозумілих норм (абзац третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 06.06.2019 № 3-р/2019).

Юридичну визначеність необхідно розуміти через такі її складові: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (законні очікування). Таким чином, юридична визначеність передбачає, що законодавець повинен прагнути до чіткості та зрозумілості у викладенні норм права. Кожна особа відповідно до конкретних обставин має орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних правових наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права (абзаци четвертий - шостий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 20.06.2019 № 6-р/2019).

Беручи до уваги наведене, оцінюючи правомірність оскарженого рішення, суд підкреслює, що відповідач не вказав, з посиланням на норми чинного законодавства, які документи, окрім поданих, повинен був подати позивач при перетині державного кордону України у статусі громадянина України, який не є військовозобов`язаним.

Суд також вказує, що наявність законних очікувань є передумовою для відповідного захисту. В свою чергу, умовою наявності законного очікування в розумінні практики Європейського суду з прав людини є достатні законні підстави (sufficient legal basis) в національному праві або усталена практика публічної адміністрації. Іншими словами, законне очікування - це очікування можливості (ефективного) здійснення певного права, як прямо гарантованого, так і опосередкованого (того, яке випливає з інших прав), у разі якщо особа прямо не виключена з кола тих, хто є носіями відповідного права.

Відтак у позивача при спробі перетнути державний кордон України були законні очікування встановлене чинним законодавством право перетину державного кордону України.

При цьому, у спірному випадку відсутність в оскарженому рішенні посилань на перелік документів, які позивач не подав для перетину кордону безумовно свідчить про його необґрунтованість, що, окрім цього, поставило позивача у невизначене становище, та позбавило його можливості подати необхідні, на думку державного органу, документи для перетину державного кордону України.

Враховуючи зазначене, суд прийшов до переконання, що оскаржуване рішення від 04.03.2024 про відмову відмову у перетині державного кордону України, не відповідає критеріям правомірності рішень суб`єктів владних повноважень, викладеним у частині другій статті 2 КАС України, а тому таке є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю.

Відповідно до статті 139 КАС України з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань необхідно стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 968,96 грн.

Вирішуючи питання про відшкодуванню витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.

Частиною 1 статті 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 згаданої статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 КАС України).

Частиною 5 та 6 статті 134 КАС України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як встановлено судом, на підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу надано договір від 04-03-24 про надання правової допомоги

Згідно умов договору Бюро зобов`язується надати правничу допомогу , в тому числі, за окремими дорученнями клієнта, а клієнт зобов`язався сплатити гонорар адвокату в розмірі та у строк погодженні між ними.

У пункті 5.1 договору зазначено, що вартість послуг за надання професійної правничої допомоги, опис таких послуг та розрахунок, погоджується за взаємною угодою сторін, та оформлюється додатковою угодою до цього договору.

04.03.2024 між Адвокатським бюро та позивачем укладено додаткову угоду № 1 до договору № 04-03-24, якою сторони узгодили опис робіт та розрахунок витрат:

- аналіз суті спірних правовідносин та документів, що стосуються взаємовідносин сторін, огляд судової практики в подібних справах - 1000 грн, що складається з вартості 1 год.;

- підготовка, складання, подання до суду процесуальних документів зі спірних правовідносин сторін - 9000 грн., що складається з вартості 1 год. - 1500 грн. Х 6 год.;

Загальна вартість витрат на професійну правничу допомогу складає 10000 грн.

Окрім того, до позовної заяви долучено розрахунок на оплату № 34 від 22.04.2024, яким підтверджено, що позивачем сплачено згідно договору про надання професійної правничої допомоги, Адвокатському бюро "Олександра Тіньковського" гонорар в сумі 10000 грн. 00 коп.

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналогічні висновки викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 28.12.2020 у справі №640/18402/19, від 18.08.2022 у справі № 340/323/21, від 10.11.2022 у справі № 640/24023/21.

Відтак, дослідивши зміст наданих доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу суд доходить висновку, що такі витрати дійсно були пов`язані саме із розглядом цієї справи та підтверджені документально.

Водночас відповідно до правової позиції Верховного Суду, наведеної у додатковій постанові від 05.09.2019 по справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Суд зазначає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 по справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказала, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд також звертає увагу на позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 01.02.2023 у справі №160/19098/21, згідно якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

З огляду на викладене, враховуючи обсяг позовної заяви, кількість доказів та фактичних даних, які підлягали дослідженню адвокатом, а також беручи до уваги, що дана категорія спорів набула масового характеру, що свідчить про те, що обсяг правової допомоги по цій справі є також типовим, суд дійшов висновку, що на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 4000 грн., що відповідатиме вимогам розумності та співмірності.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задоволити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення старшого інспектора ПС відділення інспекторів прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (тип А) відділу прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_4 , лейтенанта ОСОБА_4 від 04.03.2024 року № МП-0741 про відмову в перетині державного кордону України, прийняте щодо ОСОБА_1 .

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений при зверненні до суду судовий збір в сумі 968,96 грн. (дев`ятсот шістдесят вісім гривень дев`яносто шість копійок) за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 .

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесенні витрати з оплати правничої допомоги в сумі 4000, 00 грн. (чотири тисячі нуль копійок) за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 .

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_13 (в/ч НОМЕР_1 ) (АДРЕСА_2, код ЄДРПОУ НОМЕР_4)

Рішення суду сформовано: 21.10.2021.

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна