Справа № 320/9426/24
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2024-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2024 року Справа № 320/9426/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтович І.І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, в/ч), у якому просить суд:

- визнати порушеним право військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на звільнення з підстав, передбачених абз. 7 п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 , яка полягає у відмові в задоволенні рапорту військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 на звільнення з підстав передбачених, передбачених абз. 7 п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 , звільнити військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 з військової служби, з підстав, передбачених абзацом 7, підпунктом «г» пунктом 2, частини 4, статті 26 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов?язок і військову службу", у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, та зобов`язати відповідача виключити ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , та направити його особову справу до ІНФОРМАЦІЯ_2 для постановки на військовий облік.

Позиції сторін

В обґрунтування позову позивач вказує, що, у зв`язку із наявністю підстав для звільнення з військової служби, відповідно до передбаченого законодавством порядку, він звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби в Збройних Силах України з підстав, передбачених у абз. 7 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу»: підставою для звільнення військовослужбовців є необхідність здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Також позивач вказує, що 24 листопада 2023 року він отримав відповідь суб`єкта владних повноважень на свій рапорт вих. № 727 від 13.11.2023 року за підписом командира Військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 , відповідно до якої йому було відмовлено в задоволенні рапорта, оскільки ним не надано необхідних документів, котрі давали б йому підстави для звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу.

Позивач зауважує, що ним було подано рапорт в повній відповідності до норм діючого законодавства, з усіма документами достатніми та необхідними для прийняття рішення про його звільнення з військової служби, проте відповідач, ухиляючись від виконання своїх повноважень, за наявності правових підстав, порушуючи його права та вимоги статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не прийняв рішення про його звільнення з військової служби, чим порушив його право на звільнення з військової служби.

Окрім того, в позовній заяві зазначається, що вказані протиправні дії відповідача ведуть до порушення прав ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка за станом здоров`я не здатна до самообслуговування, та потребує постійної сторонньої допомоги, зокрема її конституційні права, невід`ємне право на життя (ст. 27 Конституції України), право на соціальний захист, у старості та в інших випадках, передбачених законом (ст. 47 Конституції України), з урахуванням відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Позивач вказує, що, оскільки відповідачем не оспорюються зміст рапорту, порядок його подання та документи додані до його рапорту, як підстави для звільнення з військової служби, крім Заключення ЛКК № 22, відповідно до положень статті 78 КАСУ, обставини викладені в цих документах не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. А тому, на думку позивача, немає підстав для посилання на них та опису таких документів.

Крім того, в позовній заяві зазначається, що висновок відповідача про те, що долучені до рапорту документи не можуть вказувати на наявність підстав для звільнення з військової служби не ґрунтується на вимогах відповідного законодавства, оскільки всі документи, які підтверджують підстави, передбачені в статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» для прийняття рішення про звільнення з військової служби були надані відповідачу та повністю визнаються ним за виключенням Заключення № 22 від 20.02.2023 року.

Разом з тим, позивач зазначає, що відповідачем не визнається достатність документів, які б підтверджували необхідність здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду.

Позивач вказує, що нa думку відповідача представлене ним Заключення лікарсько-консультативної комісії № 22 закладу охорони здоров`я (Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Боярської міської ради»), яке підтверджує, що ОСОБА_3 за станом здоров`я нездатна до самообслуговування та потребує постійної сторонньої допомоги, недостатнє для задоволення рапорту. В той же час, позивач вказує, що для підтвердження того, що ОСОБА_3 , потребує отримання такої соціальної послуги як постійний догляд вдома, до рапорту про звільнення з військової служби, відповідачем вказано необхідність долучення відповідного висновку МСЕК чи ЛКК, в котрому би вказувалося, що зазначена особа потребує догляду вдома, а не сторонньої допомоги як вказано у заключенні ЛКК №22.

Такі висновки відповідача, на думку позивача, є надуманими, абсолютно вигаданими та такими, що не ґрунтуються на законі, оскільки жодним нормативним актом не передбачено такої соціальної послуги, як «постійний догляд вдома».

Крім того, позивач зазначає, що вимога відповідача про надання доказів, що він є «доглядачем» не ґрунтується на законі та ніякими доказами не підтверджується.

Безпідставним також, на думку позивача, є посилання відповідача як на підставу відмови в задоволенні рапорту на «Порядок подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі», затверджений Постановою КМУ від 23 вересня 2020 року №859, та на «Порядок організації надання соціальних послуг», затверджених Постановою КМУ від 01.06.2020 р. № 587 з огляду на наступне.

Порядок подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі», затверджений Постановою КМУ від 23 вересня 2020 року №859, регулює виключно механізм призначення та виплати компенсації за догляд, та не передбачає ніякого згадування чи визначення такої соціальної послуги, як «постійний догляд вдома», та не передбачає такого суб`єкта надання соціальних послуг як «доглядач».

Разом з тим, Порядок організації надання соціальних послуг», затверджених Постановою КМУ від 01.06.2020 р. № 587, визначає виключно механізм виявлення осіб/сімей, які перебувають у складних життєвих обставинах або мають найвищий ризик потрапляння в такі обставини, та організації надання їм соціальних послуг відповідно до індивідуальних потреб та організацію перебування та надання соціальних послуг особам, які постраждали від домашнього насильства та/або насильства за ознакою статі, у спеціалізованих службах підтримки постраждалих осіб здійснюється відповідно до стандартів надання соціальних послуг таким особам.

Вказаний Порядок також регулює інші правові відносини ніж ті, які вказані як підстава для задоволення рапорту, та не передбачає ніякого згадування чи визначення такої соціальної послуги, як «постійний догляд вдома», та не передбачає такого суб`єкта надання соціальних послуг як «доглядач».

Пункти 36, 37 Порядку, на які посилається відповідач, регулюють порядок прийняття рішення про надання соціальних послуг за рахунок бюджетних коштів, а тому вказане посилання ніяк не пов`язане з підставами для звільнення з військової служби та наданими документами в обґрунтування задоволення рапорту.

Позивач також зазначає, що Рішення виконавчого комітету Боярської міської ради Київської області від 27.04.2023 р. № 6/14 «Про призначення помічника Тупайло Домініці Вінцо», яке на думку відповідача не відповідає законодавству, повністю відповідає Закону України "Про соціальні послуги".

Таким чином, на думку позивача, посилання у відповіді на рапорт, на вказані нормативні акти як на підставу відмови в задоволенні рапорту, незаконне, ніяк не спростовує передбачені законодавством підстави для звільнення з військової служби з підстав надання соціальної послуги особі, яка потребує стороннього постійного догляду.

Також позивач зауважує, що Заключення №22 за своїм змістом та формою повністю відповідає положенням абзацу 7, підпунктом «г», пунктом 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Додатково позивач зазначає, що з аналогічних підстав позивачу було відмовлено у звільненні командуванням військової частини НОМЕР_5 в червні 2023 року, де на той час він проходив військову службу, що підтверджується відповіддю військової частини НОМЕР_5 №0 від 22.06.2023 доданою до позовної заяви.

Враховуючи вищевикладене, позивач підсумовує, що висновки відповідача є незаконними, не відповідають чинному законодавству, є ухиленням від виконання своїх повноважень, а тому є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідач проти позову заперечує з тих підстав, що в наданій довідці лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я йдеться саме про необхідність ОСОБА_3 сторонньої допомоги, а не стороннього догляду, як того вимагає норма підпункту «г» пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу», на яку як на підставу для звільнення покликається позивач в позовній заяві, і саме тому, йому було роз`яснено, що за наведених обставин надане ним заключення ЛКК не може бути взяте до уваги.

Окрім того, відповідач зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» від 12.06.2013 № 413 (тут і далі в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що військовослужбовці на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби через необхідність стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком МСЕК для осіб віком понад 18 років чи ЛКК для осіб до 18 років.

У відзиві на позовну заяву зазначається, що, відповідно до п.4 розділу IV Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом МОУ від 09.04.2008р. №189, лікарсько-консультативна комісія видає висновок або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет І типу (інсулінозалежний) до досягнення дитиною 16-річного віку.

Відповідач стверджує, що ЛКК мають повноваження підтверджувати необхідність постійного догляду виключно за неповнолітньою дитиною, тоді як необхідність постійного догляду за повнолітньою особою має бути підтверджена виключно висновком МСЕК, що ще раз доводить, що доданий до рапорту на звільнення як і до позовної заяви висновок ЛКК не є належним документом для підтвердження необхідності в сторонньому догляді.

3 аналогічних підстав, на думку відповідача, позивачу було відмовлено у звільненні командуванням Військової частини НОМЕР_5 в червні 2023р., де на той час він проходив військову службу, що підтверджується відповіддю військової частини НОМЕР_1 доданою до позовної заяви.

Також відповідач зауважує, що позивачем додано до позовної заяви копію Висновку про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, однак, даний Висновок є неповним, оскільки в ньому відсутня інформація про конкретний вид соціальної послуги наданої ОСОБА_3 , а також не вказано до якого часу дійсний зазначений висновок, це при тому що його було дано ще 20.02.2023р., а тому до даному доказу слід дати критичну оцінку, тим більше що при поданні рапорту такого висновку додано до рапорту не було і такий не враховувався командуванням військової частини НОМЕР_1 при прийнятті рішення по суті поданого позивачем рапорту.

Відповідач звертає увагу суду на те, що командування військової частини НОМЕР_1 не наділене повноваженням щодо звільнення чи переведення до іншої військової частини військовослужбовців, оскільки не є окремим батальйоном, а лише погоджує (чи не погоджує у випадку відсутності підстав) поданий військовослужбовцем рапорт, передаючи його з необхідним клопотанням до вищого командування, а саме Військової частини НОМЕР_6 , яка і приймає остаточне рішення по суті поданого рапорту, а тому Військова частина НОМЕР_1 в частині позовної вимоги про зобов`язання відповідача звільнити позивача ОСОБА_1 з військової служби є неналежним відповідачем через відсутність необхідних владних повноважень для цього, та й сам позов в цілому на даний час є неактуальним, оскільки наказом командира військової частини НОМЕР_7 від 30.01.2024р. №51 ОСОБА_1 заступника командира - начальника логістики військової частини НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_6 звільнено з займаної посади та призначено до Сил Територіальної оборони Збройних Сил України на посаду офіцера продовольчої служби тилу логістики військової частини НОМЕР_7 , що підтверджується копією витягу з наказу по особовому складу військової частини НОМЕР_7 .

У відзиві на позовну заяву зазначається, що Рапортом на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 від 11.02.2024р. капітан ОСОБА_1 доповів, що справи та посаду заступника командира батальйону з логістики - начальника логістики здав. Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) з 12.02.2024р. капітан ОСОБА_1 вибув до нового місця служби - військової частини НОМЕР_7 .

Таким чином, відповідач просить суд в задоволенні позову відмовити.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.03.2024 відкрито провадження у справі № 320/9426/24, визначено розгляд зазначеної справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

28.05.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву.

10.06.2024 представником позивача подано до суду відповідь на відзив.

Встановивши правові позиції сторін по справі та їх обґрунтування, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оглянувши письмові докази, які були надані до матеріалів справи, судом встановлено наступне.

Встановлені обставини судом

Станом на день подання позовної заяви позивач є військовослужбовцем Збройних Сил України та призваний на військову службу по мобілізації 01.03.2022 року, перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , на посаді заступника командира батальйону з логістики-начальника служби, що підтверджується копією військового квитка з відповідним записом доданим до позовної заяви.

30.10.2023 року позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортом б/н від 30.10.2023 про звільнення з військової служби в Збройних Силах України з підстав, передбачених у абз. 7 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», вказавши підставою для звільнення необхідність здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

В обґрунтування рапорту та підстав для задоволення рапорту на звільнення з військової служби, позивачем надано наступні документи:

1)? ?нотаріально завірена копія Заключення лікарсько-консультативної комісії №22 закладу охорони здоров?я (Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Боярської міської ради»), яке підтверджує що ОСОБА_3 за станом здоров?я нездатна до самообслуговування та потребує постійної сторонньої допомоги;

2) засвідчена копія Рішення виконкому Боярської міської ради №6/14 від 27.04.2023 р., відповідно до якого виконавчий комітет вирішив призначити ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , помічником Тупайло Домінінки Вінцо, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 та за станом здоров?я нездатна до самообслуговування, потребує постійного стороннього догляду;

3) засвідчена ОСОБА_1 копія Посвідчення №2 від 01.05.2023 року, помічника фізичної дієздатної особи ОСОБА_3 , 1942 р.н. (81 рік);

4) засвідчена копія Акту обстеження умов життя ОСОБА_3 від 15.03.2023 р., відповідно до якого ОСОБА_3 проживає одна;

5) нотаріально завірена копія паспорта ОСОБА_3 ;

6) нотаріально завірені копії свідоцтв про шлюб ОСОБА_3 (Свідоцтво НОМЕР_8 від 21.10.1963 року шлюб з ОСОБА_4 , Свідоцтво НОМЕР_9 від 01.10.1999 року про шлюб з ОСОБА_5 );

7) нотаріально завірена копія свідоцтва НОМЕР_10 про смерть 13.11.1989 року ОСОБА_4 - першого чоловіка ОСОБА_3 ;

8) нотаріально завірена копія свідоцтва НОМЕР_11 про смерть 08.03.2009 р. ОСОБА_6 - другого чоловіка ОСОБА_3 ;

9) нотаріально завірена копія свідоцтва НОМЕР_12 про смерть 03.04.2007 року ОСОБА_7 - сина ОСОБА_3 ;

10) нотаріально завірена копія свідоцтва НОМЕР_13 про смерть 05.04.2007 року ОСОБА_8 - сина ОСОБА_3 ;

11) копія адвокатського запиту № 162/ц до Фастівської МСЕК та Оригінал відповіді MCEK, відповідно до якої встановлення ступеню обмеження життєдіяльності, потреби в сторонньому догляді або допомозі для осіб, які не звертаються для встановлення інвалідності, та не мають інвалідності, в сфері повноважень МСЕК згідно діючого законодавства не передбачені.

24.11.2023 року позивач отримав лист-відповідь командування Військової частини НОМЕР_1 (вих. № 727 від 13.11.2023), відповідно до якого долучений висновок ЛЛК № 22 від 20.02.2023 р. визнаний таким, що не вказує на наявність підстав для застосування положень підпункту «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу, у зв`язку з чим поданий позивачем рапорт залишено без задоволення.

В обґрунтування правомірності своїх висновків командування Військової частини НОМЕР_1 зазначило, що на підтвердження того, що ОСОБА_3 , потребує отримання такої соціальної послуги як постійний догляд вдома, позивачу до рапорту про звільнення з військової служби, слід було долучити відповідний висновок МСЕК чи ЛКК, в котрому би вказувалося, що зазначена особа потребує догляду вдома, а не сторонньої допомоги, як вказано у заключенні поданому разом з зазначеним рапортом, а також подати докази того, що саме позивач є доглядачем особи, котрій призначено відповідна соціальна послуги, а не посвідчення помічника фізичної дієздатної особи, копія котрого долучена до рапорта.

Також судом встановлено, що 22.06.2023 р. з аналогічних підстав позивачу було відмовлено у звільненні з військової служби командуванням Військової частини НОМЕР_5 , де на той час він проходив військову службу, що підтверджується листом-відповіддю Військової частини НОМЕР_5 №0 від 22.06.2023, що долучений до матеріалів справи разом з позовною заявою.

Отже, судом встановлено, що спір у цій справі виник у зв`язку з відмовою відповідача у звільненні позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Підставою для такої відмови стало, як зазначено у відповіді на рапорт позивача, ненадання військовослужбовцем (позивачем у справі) до рапорту про звільнення документів, які підтверджують необхідність здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Не погоджуючись з обґрунтованістю вищезазначених доводів відповідача та, як наслідок, правомірністю дій відповідача щодо відмови у задоволенні рапорту позивача на звільнення з військової служби на підставі абз. 7 пп. «г» п. 2 ч. четвертої ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», позивач звернувся до суду з даним позовом.

Застосовано судом норми права та висновки суду

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зокрема, в силу ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 3 статті 2 КАС України визначено, що основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

За ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 826/15741/18, з метою безумовного дотримання конституційного принципу, визначеного у статті 129 Конституції України, в частині третій статті 2 та статті 9 КАС України закріплено, що до основних засад (принципів) адміністративного судочинства належить, зокрема, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Загалом принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Принцип змагальності судового провадження охоплює собою право особи, крім можливості подавати власні докази, знати про існування всіх представлених доказів та пояснень іншими учасниками справи, оскільки вони можуть вплинути на рішення суду, мати можливість знайомитись з матеріалами справи та робити з них копії, а також володіти відповідними знаннями (залучати професійного представника) та змогу коментувати представлені докази та пояснення у належній формі та у встановлений час.

Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття "право на справедливий суд", що гарантоване Конвенцією.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 КАС України).

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вказана норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

«У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Вирішуючи даний спір суд зазначає наступне.

В силу статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно з пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Так, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Також Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

В подальшому Указами Президента України воєнний стан продовжувався. Станом на дату розгляду справи воєнний стан в Україні триває.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-ХІІ) (тут і далі в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Визначення військової служби міститься у частині першій статті 2 Закону № 2232-ХІІ та означає державну службу особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

За приписами частини другої цієї ж статті Закону проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Частиною сьомою статті 26 Закону № 2232-XII встановлено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Частиною третьою ст. 24 Закону № 2232-XII визначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Суд зазначає, що спірним у цій справі є питання допустимості висновку лікарсько-консультативної комісії на підтвердження необхідності здійснення позивачем постійного догляду за особою, яка за висновком зазначеної комісії, потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, та можливості його звільнення із військової служби за вказаними обставинами.

Підстави звільнення з військової служби визначені статтею 26 Закону №2232-ХІІ.

За частиною четвертою статті 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах:

2) під час дії воєнного стану:

а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;

б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку або про непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;

в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;

г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

- у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

- у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я; у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

- у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

- у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

- військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю; військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку; один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

- військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;

- перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

- якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, дід, баба або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

Згідно з частинами третьою і четвертою статті 2 Закону № 2232-ХІІ громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Порядок звільнення з військової служби визначено Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Положення № 1153).

Відповідно до абз. 2 п. 12 Положення № 1153 право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Згідно з підпунктом 2 пунктом 225 Положення № 1153 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» :

- у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них;

- у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них;

- у військових званнях до полковника (капітана 1 рангу) включно за всіма підставами - командувачами видів Збройних Сил України, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, командиром військової частини НОМЕР_14 , начальником Генерального штабу Збройних Сил України, керівником служби персоналу Міністерства оборони України, начальником Національного університету оборони України імені Івана Черняховського;

- у військових званнях до бригадного генерала (коммодора) та прирівняних до них згідно із пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 4 червня 2020 року № 680-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців" військових звань включно за всіма підставами - Головнокомандувачем Збройних Сил України;

- у військових званнях до генерал-лейтенанта (віце-адмірала) та прирівняних до них згідно із пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 4 червня 2020 року № 680-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців" військових звань включно за всіма підставами - Міністром оборони України;

- у військових званнях генерала (адмірала) та прирівняному до них згідно із пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від

4 червня 2020 року № 680-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців" військовому званні - Президентом України.

Пунктом 233 Положення № 1153 передбачено що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Подання рапорту "по команді" означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання.

Розгляд рапорту про звільнення зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірка документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин щодо дотримання Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України 10.04.2009 № 170, уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Проект наказу про звільнення зі служби до подання їх на підпис командирам перевіряється безпосереднім керівником кадрового органу або особою, на яку відповідно до письмового наказу покладено тимчасове виконання обов`язків за цією посадою та проходить правову експертизу в юридичній службі.

Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153, визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 (далі Інструкція №170).

Пункт 12.11 розділу XII Інструкції № 170 (тут і далі в редакції на час виникнення правовідносин) визначає, що перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

Через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413 та визначено підпунктом «г» пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом «г» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років) (пункт 5 Додатку 19 до Інструкції).

Згідно із абзацом 2 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції № 170 звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Разом з тим, судом встановлено, що оригінали документів, що підтверджують підставу звільнення (п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ) не надавались разом з рапортом про звільнення з військової служби.

З метою з`ясування того, який саме орган видає медичний висновок щодо необхідності здійснення постійного догляду, суд вважає за необхідне навести правовий висновок Верховного Суду від 21.02.2024 у справі № 120/1909/23, в якому зауважено на наступному.

Визначення терміну «медичний висновок» наведено у пункті 3 Порядку ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України «Деякі питання ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я» від 18.09.2020 № 2136, як електронний документ, що формується на підставі медичних записів в системі та містить висновок лікаря про тимчасову або постійну втрату працездатності, придатність до певних видів діяльності, про стан здоров`я пацієнта або щодо інших питань, визначених законодавством.

У пункті 3 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, що сталися з поліцейськими, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05.10.2020 № 705, термін «медичний висновок» вжито у значенні висновку у формі рішення лікарсько-консультативної комісії (лікарсько-експертної комісії) закладу охорони здоров`я (у разі нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) за місцем амбулаторного обліку, лікування або обстеження потерпілого поліцейського.

У пункті 3 Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 № 337, термін «медичний висновок» визначено, як висновок у формі рішення лікарсько-консультативної комісії (лікарсько-експертної комісії) закладу охорони здоров`я (у разі нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) та висновок у формі рішення лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я (у разі хронічного професійного захворювання (отруєння) за місцем амбулаторного обліку, лікування або обстеження потерпілого про встановлення зв`язку погіршення стану здоров`я працівника з впливом на нього важкості та напруженості трудового процесу, небезпечних, шкідливих виробничих факторів, психоемоційних причин або протипоказань за станом здоров`я виконувати роботу.

Отже, медичний висновок це документ, який містить відомості про стан здоров`я особи та видається з питань, пов`язаних з таким станом здоров`я.

Суб`єктами формування та видачі медичного висновку є лікарі, лікарсько-консультативні та лікарсько-експертні комісії закладів охорони здоров`я.

У свою чергу, процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначено Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 (далі - Положення № 1317).

Відповідно до пункту 19 Положення № 1317 комісія (МСЕК) проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акту огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.

Комісія видає особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації і надсилає у триденний строк виписку з акту огляду комісії органові, в якому особа з інвалідністю перебуває на обліку як отримувач пенсії чи державної соціальної допомоги (щомісячного довічного грошового утримання), що призначається замість пенсії, та разом з індивідуальною програмою реабілітації - органові, що здійснює загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виписку з акту огляду комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у наданні додаткових видів допомоги.

Копія індивідуальної програми реабілітації надсилається також лікувально-профілактичному закладові і органові праці та соціального захисту населення за місцем проживання особи з інвалідністю. За місцем роботи зазначених осіб надсилається повідомлення щодо групи інвалідності та її причини, а у разі встановлення ступеня втрати професійної працездатності - витяг з акта огляду комісії про результати визначення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у додаткових видах допомоги.

З наведеного вбачається, що лікар, лікарсько-консультативна комісія та лікарсько-експертна комісія формують медичний висновок, а медико-соціальні експертні комісії - довідку, акт огляду (витяг з акту огляду).

Стосовно повноважень лікарсько-консультативної комісії та медико-соціальної експертної комісії на видачу медичного висновку щодо необхідності здійснення постійного догляду, суд зазначає таке.

Частиною першою статті 7 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю осіб з інвалідністю в Україні» від 06.10.2005 р. №2961-IV (далі Закон № 2961) визначено, що медико-соціальна експертиза осіб з обмеженнями повсякденного функціонування та осіб з інвалідністю проводиться медико-соціальними експертними комісіями, а дітей лікарсько-консультативними комісіями закладів охорони здоров`я.

Статтею 7 Закону № 2961, зокрема, передбачено, що медико-соціальні експертні комісії визначають:

- групу інвалідності, її причину і час настання. Особа може одночасно бути визнана особою з інвалідністю однієї групи і лише з однієї причини. При підвищенні групи інвалідності в разі виникнення більш тяжкого захворювання причина інвалідності встановлюється на вибір особи з інвалідністю. У разі якщо однією з причин інвалідності є інвалідність з дитинства, вказуються дві причини інвалідності;

- види трудової діяльності, рекомендовані особі з інвалідністю за станом здоров`я. Висновок про нездатність до трудової діяльності внаслідок інвалідності готується виключно за згодою особи з інвалідністю (крім випадків, коли особу з інвалідністю визнано недієздатною);

- причинний зв`язок інвалідності із захворюванням чи каліцтвом, що виникли у дитинстві, вродженою вадою;

- ступінь втрати професійної працездатності потерпілим від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання;

- ступінь втрати здоров`я, групу інвалідності, причину, зв`язок і час настання інвалідності громадян, які постраждали внаслідок політичних репресій або Чорнобильської катастрофи, військової агресії Російської Федерації проти України;

- медичні показання на право одержання особами з інвалідністю автомобіля і протипоказання до керування ним.

Медико-соціальні експертні комісії:

- встановлюють компенсаторно-адаптаційні можливості особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації;

- складають (коригують) індивідуальну програму реабілітації особи з інвалідністю, в якій визначаються реабілітаційні заходи і строки їх виконання, та здійснюють контроль за повнотою та ефективністю виконання цієї програми;

- вивчають виробничі, медичні, психологічні, екологічні, соціальні причини виникнення інвалідності, її рівня і динаміки та беруть участь у розробленні комплексних заходів щодо профілактики і зниження рівня інвалідності серед повнолітніх осіб, удосконалення реабілітаційних заходів;

- забезпечують своєчасний огляд (переогляд) повнолітніх осіб з порушеннями стану здоров`я, осіб з інвалідністю. У разі якщо особа, яка звертається для встановлення інвалідності, не може прибути на огляд (переогляд) до комісії за станом здоров`я згідно з висновком лікарсько-консультативної комісії, огляд (переогляд) проводиться за місцем її проживання (вдома), у тому числі за місцем проживання у стаціонарних установах для громадян похилого віку та осіб з інвалідністю, закладах соціального захисту для бездомних осіб та центрах соціальної адаптації осіб або в закладах охорони здоров`я, в яких така особа перебуває на лікуванні;

- вносять до централізованого банку даних з проблем інвалідності інформацію про повнолітніх осіб, яких визнано особами з інвалідністю.

Лікарсько-консультативні комісії закладів охорони здоров`я:

- визначають наявність стійкого розладу функцій організму дитини та відповідно можливі обмеження її життєдіяльності при взаємодії із зовнішнім середовищем;

- складають (коригують) індивідуальну програму реабілітації дитини з інвалідністю, в якій визначаються реабілітаційні заходи і строки їх виконання, та здійснюють контроль за повнотою та ефективністю виконання цієї програми;

- надають консультативну допомогу з питань реабілітації та стороннього догляду, диспансерного нагляду або допомоги дітям з інвалідністю;

- забезпечують своєчасний огляд (переогляд) дітей з порушеннями стану здоров`я та дітей з інвалідністю.

Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями закладів охорони здоров`я затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Процедура проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначена Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 р. №1317.

Відповідно до пункту 3 Положення № 1317 медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Згідно з пунктом 4 Положення № 1317 медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії, з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.

З огляду на пп.1 п.11 Положення №1317, міські, міжрайонні, районні комісії (МСЕК) визначають:

- ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків;

- потребу осіб з інвалідністю у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв;

- потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування;

- ступінь стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування;

- причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений комісією у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого;

- медичні показання на право одержання особами з інвалідністю автомобіля і протипоказання до керування ним.

Суд зазначає, що у наведеному переліку прав та обов`язків медико-соціальної експертної комісії відсутнє поняття «постійного догляду», який може бути визначений для осіб, яким інвалідність не встановлена, а вказано лише право визначати необхідність стороннього нагляду, догляду.

Поняття «сторонній догляд» не є тотожним поняттю «постійний догляд», адже перше вказує на те, ким надається догляд, а друге - коли надається такий догляд. При цьому, «постійний догляд» - це безперервний догляд, який надається особі, яка нездатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового обмеження - постійно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13.06.2024 у справі № 520/21316/23.

Суд звертає увагу, що ані заключення лікарсько-консультативної комісії № 22 закладу охорони здоров`я Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Боярської міської ради», ані висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 20.02.2023 (за формою № 080-4/о, виданий КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Боярської міської ради» стосовно ОСОБА_3 не містять посилань на необхідність здійснення постійного догляду за ОСОБА_3 , що виключає можливість звільнення позивача на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Крім того, відповідно до Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2008 № 189 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01.06.2021 № 1066), при лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, утворюються ЛКК (пункт 1 розділу III).

За приписами пункту 3 розділу ІІІ цього Порядку до основних завдань ЛКК належить: 1) видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, відповідно до вимог пункту 4 розділу IV цього Порядку; 2) здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності; 3) надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження; 4) вжиття заходів щодо перевірки та усунення недоліків у суб`єкта господарювання, що були виявлені Фондом соціального страхування України за результатом перевірки обґрунтованості медичних висновків про тимчасову непрацездатність (у разі звернення керівника суб`єкта господарювання).

Пунктом 4 розділу ІV Порядку передбачено, що ЛКК видає такі документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи: 1) форму рішення для встановлення причинно-наслідкового зв`язку захворювання з умовами праці, відповідно до вимог, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 №337 «Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві»; 2) висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною 16-річного віку.

Також повноваження ЛЛК визначені в наказі Міністерства охорони здоров`я України 31.07.2013 № 667 «Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання». Так, у затвердженій вказаним наказом Інструкції мова йде про те, що висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу видається лікарською консультативною комісією закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи реєстрації особи з інвалідністю (пункт 1). Висновок ЛКК надається особі, що звернулася із заявою, згідно з формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 № 667, за підписами членів ЛКК, завіреними печаткою закладу охорони здоров`я, у структурі якого перебуває ЛКК (пункт 8).

Порядок надання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 р. №859 (далі за текстом Порядок №859) встановлює механізм призначення і виплати компенсації за догляд (далі компенсація), що призначається фізичній особі, яка надає соціальні послуги з догляду без провадження підприємницької діяльності на непрофесійній основі, без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг (далі фізична особа, яка надає соціальні послуги) особам із числа членів своєї сім`ї, які спільно з нею проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (далі соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі) та є: особами з інвалідністю I групи; дітьми з інвалідністю; громадянами похилого віку з когнітивними порушеннями; невиліковно хворими, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися; дітьми, яким не встановлено інвалідність, але які є хворими на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дітьми, які отримали тяжку травму, потребують трансплантації органа, потребують паліативної допомоги відповідно до переліку тяжких захворювань, розладів, травм, станів, що дають право на одержання державної допомоги на дитину, якій не встановлено інвалідність, надання такій дитині соціальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2018 р. №1161.

Зі змісту пункту 7 Порядку №859 встановлено, що для призначення і виплати компенсації, серед іншого подається висновок лікарської комісії медичного закладу щодо потреби в догляді невиліковно хворих осіб, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися, за формою, затвердженою МОЗ.

Відповідно до Закону України «Про соціальні послуги», пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 р. №267, Порядку подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 р. №859, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 р. №407 затверджено форму первинної облікової документації №080-4/о «Висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі» та інструкцію щодо її заповнення (далі за текстом Інструкція №407).

Згідно з пунктами 2, 3 Інструкції №407 такий висновок надається закладами охорони здоров`я усіх рівнів надання медичної допомоги; висновок заповнюється членами лікарської комісії на підставі заповненої лікарем загальної практики-сімейної медицини форми первинної облікової документації №025/о «Медична карта амбулаторного хворого №__», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.02.2012 №110, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 28.04.2012 за №661/20974.

Згідно з пунктами 4, 9, 11 вищевказаної Інструкції висновок надається особі або законному представнику особи, яка потребує надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі відповідно до Порядку подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 року № 859.

Висновок призначений для надання до структурних підрозділів з питань соціального захисту населення районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчих органів міської, міста обласного значення, районної в місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади за місцем проживання/перебування особи, якій надаються соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, або до структурного підрозділу, що визначений договором про співробітництво територіальних громад для вирішення питання призначення особі соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі.

Особам, яким встановлено інвалідність безстроково, висновок видається безстроково. Особам, яким інвалідність встановлена на певний строк, висновок видається на строк не більше ніж до завершення строку встановлення їм інвалідності, але не менше ніж на 12 місяців. Іншим категоріям осіб висновок видається на 12 місяців з дати видачі.

Судом встановлено, що позивач долучив до матеріалів справи висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 20.02.2023 за формою № 080-4/о, виданий КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Боярської міської ради» стосовно ОСОБА_3 , проте вказаний висновок не містить кінцевої дати спливу чинності документу.

Таким чином, суд не заперечує, що висновок (за формою № 080-4/о) відповідно до Порядку №859 підтверджує потребу ОСОБА_3 у соціальній допомозі по догляду на непрофесійній основі.

Разом з тим, суд враховує доводи відповідача, що зазначений висновок не надавався відповідачу при подачі рапорту на звільнення з військової служби та не містить кінцевої дати спливу його чинності.

Керуючись положеннями пункту 11 Інструкції №407, судом встановлено, що, оскільки ОСОБА_3 належить до категорії «інші категорії осіб» в розумінні положень зазначеного пункту цієї Інструкції, то висновок (за формою № 080-4/о), виданий КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Боярської міської ради» стосовно ОСОБА_3 має строк дії 12 місяців з дати видачі (дата видачі 20.02.2023, спливає 20.02.2024).

У зв`язку з вищевказаним, судом встановлено, що необхідність догляду за ОСОБА_3 є тимчасовою та діє строком 12 місяців з дати видачі висновку (за формою № 080-4/о) (спливає 20.02.2024). Поданий позивачем висновок не містить жодного посилання на безтермінову необхідність постійного отримання стороннього догляду ОСОБА_3 , зокрема, взагалі не містить зазначення постійності такого догляду.

Так, у вищезазначеному висновку вказано лише про те, що ОСОБА_3 рекомендовано догляд вдома на непрофесійній основі, у той час як позивач ініціює остаточне звільнення з військової служби.

Суд вказує, що чинним законодавством передбачено надання соціальної послуги догляду вдома.

Зміст, обсяг, умови та порядок надання соціальної послуги догляду вдома, показники її якості для суб`єктів незалежно від форм власності, які надають цю послугу визначено Державним стандартом догляду вдома, затвердженим наказом Міністерства соціальної політики України від 13.11.2013 р. №760 (далі Державний стандарт догляду вдома).

Згідно з пунктом 1.2 розділу І Державного стандарту догляду вдома цей Державний стандарт застосовується для: організації надання соціальної послуги догляду вдома особам похилого віку, у тому числі з когнітивними розладами; особам з інвалідністю, у тому числі з психічними та поведінковими розладами (крім осіб, які страждають на психічні розлади і вчинили суспільно небезпечні діяння та отримують амбулаторну психіатричну допомогу в примусовому порядку за рішенням суду), дітям з інвалідністю віком від трьох до 18 років, особам з тяжкими формами захворювання (у тому числі до встановлення інвалідності), які нездатні (частково нездатні) до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги (далі особи похилого віку та особи з інвалідністю); моніторингу та оцінки якості надання соціальної послуги догляду вдома; визначення тарифу на платну соціальну послугу догляду вдома.

У розумінні пункту 1.4 розділу І Державного стандарту догляду вдома отримувач соціальної послуги догляду вдома (далі отримувач соціальної послуги) особа/сім`я, яка належить до вразливих груп населення та/або перебуває у складних життєвих обставинах, спричинених інвалідністю, віком, станом здоров`я тощо, та отримує цю соціальну послугу; соціальна послуга догляду вдома (далі соціальна послуга) заходи, що проводяться за місцем проживання (вдома) отримувача соціальної послуги протягом робочого дня надавача соціальної послуги і полягають у наданні допомоги в самообслуговуванні особам, які частково або повністю втратили/не набули здатності до самообслуговування.

Таким чином, потреба у постійній сторонній допомозі може виникати як в осіб із інвалідністю, так і в осіб з тяжкими формами захворювання (у тому числі до встановлення інвалідності), які не здатні до самообслуговування.

Згідно з п.п.6.1, 6.3 розділу VI Державного стандарту догляду вдома соціальна послуга догляду вдома надається за місцем проживання отримувача соціальної послуги (вдома) протягом робочого дня.

Соціальна послуга догляду вдома може надаватись постійно (для осіб похилого віку та осіб з інвалідністю з фізичними та/або сенсорними порушеннями III групи рухової активності 1-2 рази на тиждень (за необхідності), IV групи рухової активності (5 ступінь індивідуальної потреби) 2 рази на тиждень, IV групи рухової активності (6, 7 ступені індивідуальної потреби) 3 рази на тиждень; V групи рухової активності 5 разів на тиждень, для осіб з інвалідністю І групи підгрупи А 6-7 разів на тиждень (за потреби)), для осіб з когнітивними розладами при базовому рівні (від 112 до 142 балів) потреба у відвідуванні становить 5 разів на тиждень, при задовільному рівні (від 143 до 244 балів) 4-3 рази на тиждень, при доброму рівні (від 245 до 314 балів) 3-2 рази на тиждень; при відмінному рівні (від 315 до 345 балів) 1 раз на тиждень; періодично (2 рази на місяць для осіб з когнітивними розладами, для осіб з інвалідністю з психічними та поведінковими розладами 2-4 рази на місяць), тимчасово (визначений у договорі період), для дітей з інвалідністю віком від трьох до 18 років при ступені індивідуальних потреб дитини «періодичний догляд» 2 рази на тиждень; «постійний догляд» 4-3 рази на тиждень; «інтенсивний догляд» 5 разів на тиждень.

Кількість разів надання соціальної послуги догляду вдома може зменшуватись за бажанням (ініціативою) отримувача соціальної послуги.

Соціальна послуга може надаватись постійно або тимчасово (протягом визначеного у договорі періоду).

Строки надання соціальної послуги узгоджуються з отримувачем соціальної послуги та/або його законним представником з урахуванням визначеного ступеня індивідуальних потреб отримувача соціальної послуги.

Згідно з пунктом 3.1 розділу ІІІ Державного стандарту догляду вдома соціальна послуга догляду вдома надається надавачем соціальної послуги, після здійснення первинного комплексного визначення ступеня індивідуальних потреб отримувача соціальної послуги, складання індивідуального плану та укладення договору на надання соціальної послуги догляду вдома. Комплексне визначення ступеня індивідуальних потреб отримувача соціальної послуги догляду вдома згідно з додатком 1 до цього Державного стандарту проводиться протягом 3 робочих днів з дати прийняття виконавчим органом або надавачем (у разі надання соціальних послуг за рахунок коштів надавача) рішення про надання соціальної послуги.

Пунктом 3.3 розділу ІІІ Державного стандарту догляду вдома вказано, що результати комплексного визначення ступеня індивідуальних потреб отримувача соціальної послуги є підставою для складання/перегляду індивідуального плану та укладання договору про надання соціальної послуги догляду вдома.

Суд враховує, що соціальна послуга догляду вдома, як і соціальна послуга з догляду на непрофесійній основі надаються не лише особам, які потребують постійного догляду. Однак, для визначення змісту соціальної послуги підлягають встановленню індивідуальні потреби особи, яка потребує надання соціальних послуг.

Отже, результати комплексного визначення індивідуальних потреб особи вказують на те, що вона внаслідок хвороби потребує постійної сторонньої допомоги.

Разом з тим, судом встановлено, що в матеріалах не міститься інформації щодо результатів комплексного визначення індивідуальних потреб особи, яка потребує надання соціальних послуг ( ОСОБА_3 ).

Суд зазначає та враховує, що законодавство не містить визначення поняття «постійний догляд», що вказується, зокрема, у абз. 7 п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України № 2232-ХІІ.

Разом з тим, як вже зазначалось, у постанові від 13.06.2024 по справі № 520/21316/23, Верховний Суд вказав, що поняття «сторонній догляд» не є тотожним поняттю «постійний догляд», адже перше вказує на те, ким надається догляд, а друге - коли надається такий догляд. При цьому, «постійний догляд» - це безперервний догляд, який надається особі, яка нездатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового обмеження - постійно.

Суд зауважує, що при цьому сам по собі висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі за формою №080-4/о не свідчить про потребу особи в постійному догляді, для цілей застосування підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232, та підлягає врахуванню з результатами комплексного визначення індивідуальних потреб особи, яка потребує надання соціальних послуг.

Повертаючись до підстав для звільнення військовослужбовця з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII, суд зазначає про недосконалість та неузгодженість термінів у нормативно-правових актах стосовно питання, яким документом підтверджується необхідність здійснення постійного догляду та який орган має право видавати цей документ.

Аналізуючи повноваження медико-соціальної експертної комісії, передбачені Положенням № 1317, суд зауважує, що є підстави для висновку, що вона визначає потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі особам з інвалідністю, а також особам, яким визначена ступінь втрати професійної працездатності.

Щодо осіб, які не відносяться до цих категорій, але які за станом здоров`я нездатні до самообслуговування і потребують постійно стороннього догляду, то на переконання суду, такі повноваження віднесені до ЛКК закладу охорони здоров`я, які мають право приймати, зокрема: 1) висновок або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною 16-річного віку; 2) висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою № 080-4/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; 3) висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціального послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою №080-2/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; 4) висновок щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу за формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 № 667.

Аналогічні правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 13.06.2024 у справі № 520/21316/23 та від 11.04.2023 у справі № 420/16689/23.

Також вищевикладений правовий підхід відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2024 у справі №120/1909/23 за подібних обставин справи, суті спору і правового регулювання.

Щодо поширення чи непоширення норм постанови Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 №413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» на відносини зі звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII, то суд вказує таке.

Кабінет Міністрів України ухвалив постанову від 12.06.2013 № 413 (далі Постанова № 413), якою на виконання положень статті 26 Закону № 2232-ХІІ, статті 106 Кодексу цивільного захисту України, пункту 35 Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого Указом Президента України від 10.08.2012 № 470, пункту 28 Положення про проходження громадянами України служби у військовому резерві Збройних Сил України, затвердженого Указом Президента України від 29.10.2012 № 618 - затвердив Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу (далі - Перелік).

Згідно з указаним Переліком військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини: необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.

Таким чином, щодо підстави звільнення з військової служби через такі сімейні обставини та інші поважні причини, як необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), то постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 №413 визначено, в яких випадках такі обставини підтверджуються висновком медико-соціальної експертної комісії (щодо осіб віком понад 18 років), а в яких висновком лікарсько-консультативної комісії (щодо осіб до 18 років).

Суд вважає за доречне вказати на те, що на момент прийняття Постанови № 413, стаття 26 Закону №2232-ХІІ не містила переліку сімейних обставин, що можуть бути підставою для звільнення, а містила лише посилання на відповідну постанову Кабінету Міністрів України.

Так, відповідно до частини шостої статті 26 Закону №2232-ХІІ (у редакції від 09.06.2013, чинної на час прийняття Постанови №413): « 6. Контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби: д) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких встановлено Кабінетом Міністрів України».

Водночас станом на момент виникнення спірних правовідносин, норми статті 26 Закону №2232-ХІІ (в редакції на час виникнення правовідносин) уже містять виключний перелік сімейних обставин, за якими можливе звільнення військовослужбовця зі служби.

Так, під час дії воєнного стану пункт 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII доповнений підпунктом «г» згідно із Законом України від 01.04.2022 №2169-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби деяких категорій громадян», згідно з яким військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Підпункт «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII визначає два документи альтернативно для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за особою, або висновок медико-соціальної експертної комісії, або ЛКК закладу охорони здоров`я. Повноваження таких органів залежно від суб`єкта, якому надається відповідний висновок, вже не розмежовано.

Пунктом 2 розділу II «;Прикінцеві положення» Закону України від 01.04.2022 №2169-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби деяких категорій громадян» було зобов`язано Кабінет Міністрів України протягом одного місяця з дня набрання чинності цим Законом: узгодити свої нормативно-правові акти з положеннями Закону та забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів відповідно до цього Закону.

Однак, станом на час виникнення спірних відносин, Кабінет Міністрів України не виконав обов`язку щодо узгодження положень Постанови №413 з новою редакцією Закону № 2232-ХІІ.

Суд зауважує, що норми Закону № 2232-XII мають вищу юридичну силу у застосуванні до спірних правовідносин на відміну від Постанови № 413. Отже, до спірних правовідносин положення Постанови № 413 не застосовуються. Це підтверджується і тим, що у подальшому набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 21.05.2024 № 582, якою військовослужбовців виключено з Постанови № 413.

Судом встановлено, що разом з рапортом позивачем надавався висновок лікарсько-консультативної комісії від 20.02.2023 № 22, виданий КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Боярської міської ради» стосовно ОСОБА_3 . Вказаний висновок ЛКК також міститься в матеріалах справи.

Суд враховує, що такий висновок виданий у довільній формі.

Суд враховує, що за умови невиконання МОЗ України обов`язку щодо затвердження форми висновку, який підтверджував би потребу особи у постійному догляді через хворобу, висновок лікарсько-консультативної комісії Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Боярської міської ради» № 22 від 20.02.2023 р. підлягає врахуванню разом з іншими доказами.

За наведених обставин суд дійшов висновку, що у спірному випадку для підтвердження необхідності стороннього догляду за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, позивач міг надати як висновок медико-соціальної експертної комісії, так і медичний висновок ЛКК.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13.06.2024 у справі № 520/21316/23.

Разом з тим, як вже зазначалось та встановлено судом, ані висновок ЛКК від 20.02.2023 № 22, ані інші докази, що містяться в матеріалах справи, не містять посилань на необхідність здійснення постійного догляду за ОСОБА_3 , що виключає можливість звільнення позивача на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем до рапорту про звільнення від 30.10.2023 р. не надано достатніх та належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 внаслідок хвороби має потребу у постійному догляді, а тому відсутні підстави для звільнення позивача з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд враховує, що відповідачем відмовлено у задоволенні рапорту позивача, що за своєю правовою природою є дією.

Зважаючи на те, що під час розгляду справи, не підтверджено факт наявності у позивача права на звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232 у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за ОСОБА_3 , дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у задоволенні рапорту військовослужбовця ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підлягають визнанню правомірними.

Відповідно до частини 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За статтею 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 74 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування та питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абз. 2 ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно ч. ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно з вимогами пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Позивач звільнений від сплати судового збору за п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Враховуючи наслідки вирішення справи судом, положення ст. 139 КАС України, відсутності поданих сторонами заяв щодо розподілу витрат у справі, у суду відсутні підстави для розподілу витрат.

Керуючись статтями 2, 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І.І.