Справа № 620/4863/24
Суддя: Голяшкін Олег Володимирович
Дата ухвалення: 2024-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/4863/24 Суддя (судді) першої інстанції: Оксана ТИХОНЕНКО
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя - Голяшкін О.В.,

судді-Заїка М.М., Мельничук В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 31.05.2024 року у справі № 620/4863/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, в якому просила:

- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області №70 від 05.03.2024 про відмову в призначенні пенсії за віком позивачу відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити призначення пенсії за віком позивачу із зарахуванням до страхового стажу всіх періодів трудової діяльності згідно диплому про освіту серії НОМЕР_1 від 01.03.1984 та трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_2 від 02.02.1989.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилалась на неправомірність оскаржуваного рішення про відмову у призначенні їй пенсії за віком, оскільки відповідно до диплому про освіту, записів у трудовій книжці колгоспника та даних персоніфікованого обліку її стаж становить понад 32 роки, якого достатньо для реалізації права на призначення пенсії.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 31.05.2024 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 05.03.2024 №70 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 за віком. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.02.2024 про призначення пенсії за віком з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні. В решті позову відмовлено.

При винесенні рішення суд першої інстанції виходив із протиправності рішення пенсійного органу щодо не зарахування спірного періоду позивача до страхового стажу, оскільки трудова книжка позивача підтверджує визначений і прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в суспільному господарстві та виконання позивачем річного мінімуму трудової участі в суспільному господарстві. Водночас, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог щодо зарахування всіх періодів трудової діяльності позивача згідно диплому про освіту, позаяк відсутні належні та допустимі докази щодо порушення прав позивача у цій частині.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. В апеляційній скарзі зазначає, що законодавець передбачив можливість зарахування роботи в колгоспі до страхового стажу не безумовно, а в прямій залежності від встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві. Стверджує, що оскільки при прийнятті рішення судом не враховано, що довідку про відпрацьовану кількість вихододнів позивачем надано не було, спірний період не може бути зарахованого до стажу.

Відзив на апеляційну скаргу в межах наданого судом строку не надходив.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, позивач 27.02.2024 р. звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою та відповідними документами про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За принципом екстериторіальності заяву позивача було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області та прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії № 70 від 05.03.2024.

Підставою для відмови в призначенні пенсії послугувало те, що страховий стаж особи становить 26 років 9 місяців 23 дні. До страхового стажу не зараховано період роботи в колгоспі з 10.01.1985 по 14.09.1992 р.р., оскільки відсутні відомості про кількість вироблених вихододнів та встановлений мінімум. Для зарахування до страхового стажу періоду роботи з 10.01.1985 по 14.09.1992 р.р. необхідно надати уточнюючу довідку про кількість вироблених вихододнів та встановлений мінімум з посиланням на первинні документи та довідку про реорганізацію.

Вважаючи вказане рішення протиправним, позивач звернулася до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закон України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Згідно ст.1 Закону №1058-IV пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Як визначено ст.9 Закону №1058-ІV, відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Положеннями статті 2 Закону України від 05.11.1991 р. № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі також Закон №1788-ХІІ) передбачено призначення таких видів державних пенсій: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Згідно ч.1 ст.26 Закону №1058-IV, починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 рік.

За визначенням ч.1 ст.24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до ч.2 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною 4 статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

У законодавстві, що діяло до 01.01.2004, зокрема, у статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Порядок підтвердження стажу регламентовано у статті 62 Закону №1788-ХІІ, яка визначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до ст.62 Закону №1788-ХІІ, постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Пунктами 1, 2 Порядку №637 визначено: основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до п.3 Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника (п.18 Порядку №637).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у п.3 Порядку №637 - довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області №70 від 05.03.2024 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком з посиланням на відсутність необхідного страхового стажу, підтвердженого в установленому законодавством порядку.

Підставою прийняття рішення вказано, що страховий стаж позивача становить 26 років 09 місяців 23 дні, якого недостатньо для призначення пенсії за віком. При цьому, до страхового стажу не зараховано період роботи з 10.01.1985 р. по 14.09.1992 р., оскільки позивачем не надано інформації про вихододні та встановлений мінімум трудової участі в колгоспі.

Так, апелянт вказує, що будь-які первинні документи, які б підтверджували роботу позивача у спірні періоди, відсутні, а відсутність підтвердження стажу належними доказами не породжує для позивача виникнення права на пенсію за віком.

Колегія суддів вважає вищевказані доводи апелянта необґрунтованими з огляду на наступне.

Слід відзначити, що згідно трудової книжки колгоспника НОМЕР_2 від 02.02.1989 позивач, зокрема, працювала у період: з 10.01.1985 р. по 14.09.1992 р. в колгоспі імені Чкалова на посаді кухара.

Колегія суддів повторно вважає за необхідне врахувати, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, натомість, у випадку відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, виникає необхідність підтвердження трудового стажу іншими документами.

Вказані записи трудової книжки містять інформацію про період роботи та займану посаду, реквізити протоколів та наказів, на підставі яких вони внесені, підпис уповноваженої особи та печатку підприємства.

Крім того у вказаній трудовій книжці, зокрема, за спірний період з 10.01.1985 р. по 14.09.1992 р., визначені прийняті колгоспом річний мінімум трудової участі в суспільному господарстві та підтверджено виконання позивачем річного мінімуму трудової участі в суспільному господарстві

У трудовій книжці позивача немає жодних виправлень чи підчищень.

Доказів, які б свідчили про недостовірність записів у трудовій книжці позивача, не вбачається.

При цьому, згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Так, у випадку якщо поданих позивачем документів про призначення/перерахунок пенсії було не достатньо, то орган пенсійного фонду мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача, провести перевірку, зустрічну перевірку для з`ясування спірних обставини, повідомити позивача про те, які документи необхідно подати додатково, в тому числі запропонувати йому надати інформацію щодо двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Зазначеного пенсійним органом зроблено не було.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 05.03.2024 №70 щодо відмови в призначенні пенсії за віком є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві здійснити призначення пенсії за віком позивачу із зарахуванням до страхового стажу всіх періодів трудової діяльності згідно диплому про освіту серії НОМЕР_1 від 01.03.1984, то апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що останні задоволенню не підлягають, оскільки розцінюються судом як передчасні, матеріали справи не містять доказів щодо порушення прав позивача у вказаній частині вимог. Суд не може під час прийняття рішення вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце в майбутньому.

Рішення суду першої інстанції в частині способу поновлення порушеного права позивача в апеляційному порядку не оскаржується, у зв`язку з цим, з урахуванням встановлених ст. 308 КАС України меж перегляду судом апеляційної інстанції, судовою колегією не переглядається.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткову обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх часткового задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги висновків суду попередньої інстанції за результатами розгляду даної справи не спростовують і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 31.05.2024 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329, 331 КАС України.

Суддя-доповідач О.В. Голяшкін

Судді М.М. Заїка

В.П. Мельничук

Повний текст постанови складено 21.10.2024 року.