Справа № 460/9726/24
Суддя: Т.О. Комшелюк
Дата ухвалення: 2024-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

21 жовтня 2024 року м. Рівне №460/9726/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі - відповідач), в якому просить суд: 1) визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області № 05 від 02.07.2024 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; 2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.06.2024 про призначення пенсії за віком, з врахуванням висновків суду, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 14.05.1992 по 31.10.1994, з 01.11.1994 по 31.03.1995, з 01.04.1995 по 26.12.1995; період роботи згідно довідки від 16.07.2015 №5 з 09.01.1996 по 18.09.2002 та період проходження військової служби згідно довідки від 27.08.2021 №4/162432 з 06.12.1983 по 23.12.1985. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що 26.06.2024 звернувся до територіального управління Пенсійного фонду України заявою про призначення пенсії за віком відповідно до частини 2 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». За наслідками розгляду вказаної відповідачем було відмовлено у її задоволенні з підстав відсутності у позивача необхідного страхового стажу. Позивач не погоджується з таким рішенням відповідача та вказує, що необхідний страховий стаж (21-31 рік) підтверджується записами трудової книжки та іншими документами, доданими до заяви від 26.06.2024. Зауважує, що негативні наслідки щодо неправильного заповнення трудової книжки не можуть покладатися на особу, яка звернулася за призначенням пенсії. З огляду на викладене вважає рішення відповідача протиправним та таким, що прийняте всупереч норм чинного законодавства. Просить суд позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 29 серпня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні).

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що 26.06.2024 позивач звернувся до ГУ ПФУ в Рівненській області з заявою про призначення йому пенсії за віком. За принципом екстериторіальності вказана заява та додані до неї документи розглядалися відповідачем, яким, за наслідками розгляду такої заяви, прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії. Вказав на відсутність у позивача необхідного страхового стажу (21-31 рік), що й стало підставою для прийняття спірного рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком. За доданими документами до заяви позивача в страховий стаж не зараховано: період роботи за трудовою книжкою від 04.02.1986 НОМЕР_2 з 14.05.1992 по 31.10.1994, оскільки запас про звільнення завірено печаткою УРСР; з 01.11.1994 по 31.03.1995, оскільки не вказана назва організація при прийомі на роботу, з 01.04.1995 по 26.12.1995, оскільки не зазначено номер наказу про прийняття на роботу; період роботи за довідкою від 16.07.2015 №5 з 09.01.1996 по 18.09.2002, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу (довідка ОК-5) відсутня інформація про сплату страхових внесків, та потребує дооформлення. Страховий стаж позивача з 01.10.1998 зараховано відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу (довідка ОК-5); період проходження військової служби за довідкою від 27.08.2021 №4/162432 з 06.12.1983 по 23.12.1985 не зараховано, оскільки з 19.06.2023 Україною припинено участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, тому до страхового стажу зараховуються періоди роботи набуті на території СРСР по 31.12.1991 включно. Разом з тим Україна приєдналась до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року. Отже, період роботи з 06.12.1983 по 23.12.1985 за довідкою від 27.08.2021 №4/162432, можливо буде зарахувати до страхового стажу за умови проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Для зарахування періодів зазначених в трудовій книжці, необхідно надати уточнюючі довідки про періоди роботи, видані підприємством, на якому працював заявник, на підставі первинних документів за час виконання роботи, та довідку про перейменування організації. Враховуючи вищевикладене, на дату звернення за призначенням пенсії позивач не набув відповідного страхового стажу, право на призначення пенсії за віком відповідно до частини першої та другої статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" відсутнє. Просить суд позовні вимоги залишити без задоволення.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд виходить з наступного.

Обставини, встановлені судом:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 26.06.2024 звернувся до територіального органу ПФУ із заявою про призначення пенсії за віком, відповідно до частини 2 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За принципом екстериторіальності заява про призначення пенсії та документи які були надані позивачем до заяви, передані до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області.

Рішенням від 02.07.2024 №05 відмовлено у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Зазначено, що вік заявника становить 63 роки. Страховий стаж позивача становить 14 років 2 дні (за необхідних від 21 до 31 року). За доданими документами до страхового стажу не зараховано: період роботи за трудовою книжкою від 04.02.1986 НОМЕР_2 з 14.05.1992 по 31.10.1994, оскільки запис про звільнення завірено печаткою УРСР; з 01.11.1994 по 31.03.1995, оскільки не вказана назва організації при прийомі на роботу; з 01.04.1995 по 26.12.1995, оскільки не зазначено номер наказу про прийняття на роботу; період роботи за довідкою від 16.07.2015 №5 з 09.01.1996 по 18.09.2002, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу (довідка ОК-5) відсутня інформація про сплату страхових внесків, та потребує дооформлення. Страховий стаж з 01.10.1998 зараховано відповідно до індивідуальних відомостей про застраховано особу (довідка ОК-5). Не зараховано період проходження військової служби за довідкою від 27.08.2021 №4/162432 з 06.12.1983 по 23.12.1985, оскільки з 19.06.2023 Україною припинено участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, тому до страхового стажу зараховуються періоди роботи набуті на території СРСР по 31.12.1991 включно. Разом з тим Україна приєдналась до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року. Отже, період роботи з 06.12.1983 по 23.12.1985 за довідкою від 27.08.2021 №4/162432, можливо буде зарахувати до страхового стажу за умови проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Для зарахування періодів зазначених в трудовій книжці, необхідно надати уточнюючі довідки про періоди роботи, видані підприємством, на якому працював заявник, на підставі первинних документів за час виконання роботи, та довідку про перейменування організації. Відмовити в призначенні пенсії за віком відповідно до частини першої та другої статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", оскільки заявниця не набула необхідного страхового стажу.

Не погоджуючись з відмовою відповідача та вважаючи її протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Згідно приписів статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам регулює Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі Закон №1058).

Відповідно до ст. 1 Закону №1058-ІV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Періоди, з яких складається страховий стаж, визначає стаття 24 Закону №1058-ІV.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону №1058-IV).

Відповідно до ст.45 Закону №1058-ІV, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Частиною 1 статті 26 Закону №1058 визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року (ч. 2 ст. 26 Закону №1058).

Тобто для призначення пенсії необхідне дотримання двох вимог: 1) досягнення віку 60 років (63 років - у разі звернення за призначенням пенсії на умовах ч. 2 ст. 26 Закону №1058); 2) наявність страхового стажу на момент досягнення пенсійного віку не менше 31 років (21-31 років - у разі звернення за призначенням пенсії на умовах ч. 2 ст. 26 Закону №1058).

Досягнення позивачем пенсійного віку сторонами не оспорюється. Натомість спірним є наявність у нього необхідного страхового стажу (21-31 рік).

Як встановлено судом зі змісту спірного рішення відповідача, до страхового стажу позивача зараховано 14 років 2 дні, що є недостатнім для призначення йому пенсії за віком на умовах ч. 2 ст. 26 Закону №1058.

Щодо не зарахування періодів роботи позивача з 01.11.1994 по 31.03.1995 та з 01.04.1995 по 26.12.1995, суд зазначає наступне.

Зі змісту спірного рішення слідує, що період з 01.11.1994 по 31.03.1995 не зарахований до страхового стажу позивача, оскільки не вказана назва організації при прийомі на роботу; з 01.04.1995 по 26.12.1995, оскільки не зазначено номер наказу про прийняття на роботу.

Записами №№15-18 Трудовою книжкою позивача серії НОМЕР_2 (дата заповнення 04.02.1986) підтверджується, що останній:

- 01.11.1994 прийнятий водієм 2 класу в порядку переведення з МП «Астрея» (наказ №6 від 01.11.1994);

- 31.03.1995 звільнений по переведенню в торговий дім Рена ст.36 КЗпП України (наказ №4 від 31.03.1995).

Запис засвідчений печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю «Спадщина» реєстраційний номер 20125703 та підписом директора.

- 01.04.1995 прийнятий водієм в порядку переведення з ТзОВ «Спадщина» (наказ №3 від 01.04.1995);

- 26.12.1995 звільнений з торгового дому Рена за власним бажанням ст. 38 КЗпП України (наказ № 4 к від 25.12.1995).

Запис засвідчений печаткою Приватної фірми «Торговий дім РЕНА»*20135968* та підписом директора.

Суд зауважує, що запис №17 містить посилання на наказ про прийняття позивача на роботу у зв`язку з його переведенням (№3), а тому відповідачем безпідставно не враховано такий період трудової діяльності позивача до його страхового стажу.

Суд погоджується з покликанням відповідача на те, що у записі №15 не вказана назва організації, в яку прийнятий позивач.

Поряд з цим, варто зауважити, що назву організації, в яку 01.11.1994 прийнятий позивач зазначено на печатці, якою засвідчено запис №16 про звільнення позивача.

Наведене свідчить про недоліки заповнення трудової книжки позивача в спірний період.

Разом з тим, вказані записи є чіткими, послідовними, не містять виправлень, спосіб внесення записів у трудову книжку позивача за період її трудової діяльності не дає підстав вважати суду, що мали місце будь-які неправомірні дії з метою штучного (безпідставного) формування стажу позивача.

Факт відсутності у трудовій книжці позивача (запис №15) назви організації, в яку прийнятий позивач не може покладати на позивача тягар додаткової відповідальності за можливі недоліки у веденні кадрової документації допущені роботодавцем, оскільки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Відтак, позивач, як найманий працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення особи його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах.

Наведене цілком узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17, висновки якого відповідно до положень частини п`ятої статті 242 КАС України суд враховує у даній справі.

Окрім цього, Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для не врахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

З огляду на викладене, періоди роботи позивача з 01.11.1994 по 31.03.1995, з 01.04.1995 по 26.12.1995 протиправно не зараховано до його страхового стажу та підлягають зарахуванню.

В частині вимог щодо не зарахування періоду роботи позивача з 09.01.1996 по 18.09.2002 до страхового стажу, варто зазначити наступне.

Частиною 1 статті 24 Закону № 1058-IV передбачено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 1 статті 20 Закону № 1058-IV передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків із сум, виражених в іноземній валюті, здійснюється шляхом перерахування зазначених сум у національну валюту України за курсом валют, установленим Національним банком України на день обчислення страхових внесків.

Відповідно до частини 12 статті 20 Закону № 1058-IV, страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Пунктом 7 частини 16 статті 106 Закону № 1058-IV, передбачено, що виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів.

Отже, за змістом вищезазначених норм, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі по тексту - Закон № 1788) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі по тексту - Порядок №637).

Пунктом 1 Порядку №637 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

В силу положень пунктів 23, 24 Порядку №637 документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності).

Для підтвердження трудового стажу приймаються лише ті відомості про період роботи, які внесені в довідки на підставі документів.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про необхідність підтвердження трудового стажу при подачі заяви про призначення пенсії у разі відсутності відповідних записів у трудовій книжці, зокрема, довідками як документами про підтвердження трудової діяльності, оформленими у відповідності до вимог Порядку №637.

Так, з матеріалів справи слідує, що у трудовій книжці позивача відсутні записи про період роботи з 09.01.1996 по 18.09.2002.

А тому, останнім разом з заявою від 26.06.2024 подано довідки про наявність необхідного страхового стажу, зокрема, в частині, що стосується спірного періоду роботи.

Згідно з довідкою ПП «РОСКА ТУР» №5 від 16.07.2015 ОСОБА_1 був прийнятий у Торговий Дім Рена» на посаду водія згідно з наказом №1К96 від 09.01.1996. Звільнений з підприємства «Торговий Дім Рена» за власним бажанням ст. 38 КЗпП України відповідно до наказу №3К від 18.09.2002.

Приватне підприємство «Торговий Дім Рена» за рішенням засновника був перейменований в ПП «РОСКА ТУР». Реєстраційна дія від 13.07.2011 №2005241.

Вказане вище підтверджує, що у період з 09.01.1996 по 18.09.2002 позивач працював у Приватному підприємстві «Торговий Дім Рена», в якого в зазначений період був обов`язок щодо сплати страхових внесків за позивача.

Поряд з цим, зі змісту форми РС-право, доданої до позовної заяви, слідує, що позивачу зараховано до його страхового стажу періоди з 01.10.1998 по 31.12.1998 та з 01.04.1999 по 31.12.2000.

Періоди з 09.01.1996 по 30.09.1998, з 01.01.1999 по 31.03.1999, з 01.01.2001 по 18.09.2002 не зараховані до стажу позивача у зв`язку з відсутністю доказів сплати страхувальником страхових внесків.

Як зазначалося вище по тексту рішення суду обов`язок щодо сплати страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Внаслідок невиконання страхувальником обов`язку по сплаті внесків позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

З огляду на зазначене суд вважає, що позивач не повинен відповідати за несплату страхових внесків роботодавцем та їх відсутність не може бути підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу позивача спірних періодів його роботи, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку сплати страхових внесків.

Вказаний висновок узгоджується з правовими висновками зазначеними у постановах Верховного Суду від 30.12.2021 по справі №348/1249/17, від 17.07.2019 по справі № 144/669/17 та від 20.03.2019 по справі № 688/947/17.

З огляду на викладене, періоди роботи позивача з 09.01.1996 по 30.09.1998, з 01.01.1999 по 31.03.1999, з 01.01.2001 по 18.09.2002 мають бути зараховані до його страхового стажу.

Таким чином позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Щодо не зарахування періоду проходження військової служби, оскільки з Україна припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, суд зазначає таке.

13.03.1992 України стала учасником Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від (далі - Угода від 13.03.1992).

Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13 березня 1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають. Вказана Угода підписана Україною та Російською Федерацією та відповідно, була обов`язкова для застосування в спірний період державними органами вказаних держав.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Згідно з абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Отже, наведені положення вказаних міжнародних договорів передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Відповідно до статті 13 Угоди від 13.03.1992 кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення. Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про міжнародні договори України» припинення та зупинення дії міжнародного договору України здійснюються: в) щодо міжнародних договорів, які укладено від імені Уряду України та які не потребували надання згоди на їх обов`язковість Верховною Радою України або затвердження Президентом України, а також щодо міжвідомчих договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України, - у формі постанови Кабінету Міністрів України.

Згідно з частиною першою статті 25 Закону України «Про міжнародні договори України» припинення дії міжнародного договору України звільняє Україну від будь-якого зобов`язання щодо виконання договору і не впливає на права, зобов`язання чи правове становище України, що виникли в результаті виконання договору до припинення його дії.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійною забезпечення» постановлено про вихід з Угоди про гарантії прав громадян-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року у місті Москві.

Листом Міністерства закордонних справ України від 29 грудня 2022 року № 72/14-612-108210 повідомлено Міністерство юстиції України, що відповідно до пункту 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001 № 376 (із змінами), після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року в м. Москва, зазначений міжнародний договір України припинить свою дію для України 19 червня 2023 року.

Міністерство юстиції України у повідомленні від 10.01.2023 року, яке опубліковано у Офіційному віснику України від 10.01.2023, підтвердило припинення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року для України 19 червня 2023 року.

З огляду на визначені наслідки припинення дії міжнародного договору України необхідно дійти висновку, що денонсація Угоди від 13.03.1992 означає, що вказана Угода припинила породження зобов`язань для сторін у майбутньому, але не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників цієї Угоди, які виникли в результаті її виконання, - вони зберігаються і після припинення вказаної Угоди.

Суд наголошує на тому, що закон не має зворотної дії в часі. До того ж не зарахування стажу роботи в період чинності міжнародної угоди, які працювали за межами України, у зв`язку з денонсацією угоди щодо пенсійного забезпечення з державами, - є неприпустимим, оскільки є порушенням правої визначеності як складового аспекту принципу верховенства права. Так, працюючи за межами України, за умови чинності в період роботи міжнародних договорів між Україною та Російською Федерацією, особа мала легітимні очікування щодо визнання Україною її трудового стажу та заробітку, здобутого на території Російської Федерації, для пенсійного забезпечення.

Аналіз наведеного вказує на те, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди від 13.03.1992 підлягає безумовному врахуванню при призначенні пенсії.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).

Пунктом 1 Порядку № 637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування є трудова книжка.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637, за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, нормами вказаного Порядку чітко визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. І лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, які містять відомості про періоди роботи.

Так, на підтвердження відомостей про проходження позивачем військової служби в період з 06.12.1983 по 23.12.1985 ним надано архівну довідку від 27.07.2021 №4/162432 міністерства оборони рф на запит ІНФОРМАЦІЯ_2 (офіційний переклад).

Вказана довідка станом на дату розгляду справи по суті є чинною, ніким не оскаржувалася, зворотного судом не встановлено та сторонами не доведено, а тому у суду відсутні підстави для її не прийняття.

З огляду на викладене та враховуючи те, що в спірний період положення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення поширювалися як на Україну, так і на рф, то суд дійшов висновку, що період проходження позивачем військової служби має бути зарахований до його стажу, що протиправно відповідачем зроблено не було.

Щодо не зарахування періоду з 14.05.1992 по 31.10.1994, суд зазначає наступне.

Суд звертає увагу, що положення діючої на час виникнення спірних правовідносин Інструкції про порядок видачі дозволів на виготовлення печаток і штампів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18.10.1993 № 643 на виконання постанови Верховної Ради України від 11.05.1992 № 2318-XII «Про заходи щодо забезпечення виконання вимог дозвільної системи», яка визначала порядок видачі дозволів на оформлення замовлень на виготовлення печаток і штампів у штемпельно-граверних майстернях, не містили норм про недійсність фактично існуючих печаток юридичних осіб, на яких зазначений напис "УРСР" замість "Україна".

Крім того, на позивача не покладено обов`язок щодо перевірки усіх реквізитів печатки товариства (підприємства) при внесенні записів до його трудової книжки. Такі повноваження щодо перевірки дотримання відомостей про підприємство у сфері дозвільної системи відсутні і в органів Пенсійного фонду.

Отже, та обставина, що керівник підприємства, де працював позивач, засвідчив записи в трудовій книжці печаткою, яка містила напис «УРСР», не робить запис недійсним чи неправдивим. Позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи (№№13,14), та ці записи є належними та допустимими доказами на підтвердження його страхового (трудового) стажу. Скріплення запису про звільнення у трудовій книжці позивача відбитком печатки старого зразка, у якому міститься напис «УРСР» при дотриманні усіх вимог щодо порядку оформлення запису не є підставою для не зарахування спірного періоду до страхового стажу.

В п. 30 постанови Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 12.09.2022 по справі №569/16691/16-а міститься наступний правовий висновок: "Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.

В свою чергу згідно правової позиції, наведеної у п. 34 постанови Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 19.12.2019 по справі №307/541/17 однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Управління ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці."

Таким чином, період трудової діяльності позивача з 14.05.1992 по 31.10.1994 також підлягає зарахуванню до його страхового стажу.

Спірним рішенням відповідача від 02.07.2024 не заперечується наявність у позивача 14 років 2 днів страхового стажу.

За наслідками розгляду справи по суті, суд дійшов висновку, що позивачу протиправно до його страхового стажу не зараховано періоди з 14.05.1992 по 31.10.1994, з 01.11.1994 по 31.03.1995, з 01.04.1995 по 26.12.1995, з 06.12.1983 по 23.12.1985, з 09.01.1996 по 30.09.1998, з 01.01.1999 по 31.03.1999, з 01.01.2001 по 18.09.2002.

Оскільки рішенням ГУ ПФУ у Київській області позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з підстав відсутності необхідного страхового стажу (21-31 рік), що спростовується вищенаведеним, то суд дійшов висновку, що таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області № 05 від 02.07.2024 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.06.2024 про призначення пенсії за віком, з врахуванням висновків суду, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 14.05.1992 по 31.10.1994, з 01.11.1994 по 31.03.1995, з 01.04.1995 по 26.12.1995, з 09.01.1996 по 30.09.1998, з 01.01.1999 по 31.03.1999, з 01.01.2001 по 18.09.2002 та період проходження військової служби з 06.12.1983 по 23.12.1985.

При цьому, залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що оцінка таких обставин не має вирішального значення для правильного вирішення спору по суті.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень в ході розгляду справи частково довів правомірність своєї поведінки в спірних правовідносинах.

Натомість, доводи та аргументи позивача, якими він обґрунтовував позовні вимоги, знайшли часткове підтвердження за наслідками розгляду справи по суті, а тому позовну заяву належить задовольнити частково.

За правилами частини третьої статті 139 КАС України, відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З огляду на вказане, сума судового збору в розмірі 605,60грн, сплачена відповідно до квитанції від 22 серпня 2024 року №0.0..1, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи, підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області № 05 від 02.07.2024 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.06.2024 про призначення пенсії за віком, з врахуванням висновків суду, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 14.05.1992 по 31.10.1994, з 01.11.1994 по 31.03.1995, з 01.04.1995 по 26.12.1995, з 09.01.1996 по 30.09.1998, з 01.01.1999 по 31.03.1999, з 01.01.2001 по 18.09.2002 та період проходження військової служби з 06.12.1983 по 23.12.1985.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області судовий збір у сумі 605,60грн (шістсот п`ять гривень, 60 коп).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 21 жовтня 2024 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (вул. Андрія Саєнка, 10, м. Фастів, Київська обл., 08500, ЄДРПОУ/РНОКПП 22933548)

Суддя Т.О. Комшелюк