Справа № 580/7989/24
Суддя: Сергій КУЛЬЧИЦЬКИЙ
Дата ухвалення: 2024-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2024 року справа № 580/7989/24

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кульчицького С.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_3 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач-1), військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач-2) та військової частини НОМЕР_3 (далі відповідач-3) , в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_3 щодо здійснення відповідних управлінських дій на рахунок нарахування позивачу додаткової грошової винагороди за виконання бойових (спеціальних) завдань у складі ОУС «Таврія» з 01.12.2023 до 14.12.2023;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 та військову частину НОМЕР_3 здійснити відповідні управлінські дії щодо нарахування позивачу додаткової грошової винагороди за виконання бойових (спеціальних) завдань у складі ОУС «Таврія» з 01.12.2023 до 14.12.2023;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 , на фінансовому забезпечені якої знаходиться військова частина НОМЕР_1 , виплатити позивачу додаткову грошову винагороду за виконання бойових (спеціальних) завдань у складі ОУС «Таврія» з 01.12.2023 до 14.12.2023, у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень на місяць пропорційно часу виконання завдань, всього 14 000 (чотирнадцять тисяч) гривень;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 виплатити позивачу середній заробіток за час від 04.06.2024 по час фактичного повного розрахування відповідно до ст. 117 КЗпП України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідачі протиправно не здійснили нарахування та виплату позивачу додаткової винагороди, установленої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за виконання ним бойових (спеціальних) завдань у складі ОУС Таврія за період з 01.12.2023 до 14.12.2023, у розмірі 30 000 грн на місяць пропорційно часу виконання завдань. Оскільки, у день виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 позивачу не було виплачено вищезазначеної додаткової винагороди, тобто не проведено з ним повного остаточного розрахунку, тому він також просить суд зобов`язати військову частину НОМЕР_2 виплатити позивачу середній заробіток з дня звільнення з військової служби з 04.06.2024 по час фактичного повного розрахування відповідно до ст. 117 КЗпП України.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 19.08.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі на підставі даного позову, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Військовою частиною НОМЕР_2 до суду подано відзив на позовну заяву, в якому остання просить суд відмовити в задоволенні позову, оскільки вважає, що військовою частиною НОМЕР_2 було виконано усі нарахування на виконання наказів командирів військових частин НОМЕР_1 , НОМЕР_3 , які надходили для реалізації та стосувалися позивача. Командування військової частини НОМЕР_2 не контролює процесів проходження військової служби, переміщення по службі чи звільнення з військової служби, а так само не впливає і не впливало на видавання наказів безпосередніх командирів Позивача за місцем проходження ним служби. Також вважає, що відповідач-2 не може виплачувати позивачу середній заробіток за час від 04.06.2024 по час фактичного повного розрахування відповідно до ст. 117 КЗпП України, враховуючи відсутність вини зі сторони військової частини НОМЕР_2 у даному спорі.

Військовою частиною НОМЕР_3 до суду подано відзив на позовну заяву, в якому остання просить суд відмовити в задоволенні позову, оскільки згідно Акту №3 про прийняття та здавання військового та фінансового господарства командиром військової частини НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_3 , у період з 21 по 30 листопада 2023 року позивач передав, а майор ОСОБА_2 прийняв справи та посаду командира військової частини НОМЕР_1 . Тобто, фактично з 27.11.2023 обов`язки командира військової частини та виконання бойових (спеціальних) завдань виконував новоприбулий командир, а саме майор ОСОБА_2 , що в свою чергу виключає твердження позивача щодо виконання ним бойових (спеціальних) завдань за які передбачено нарахування та виплату додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». Також вказано, що військова частина НОМЕР_3 перебуває на грошовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_2 , відповідно до рішення тимчасово виконуючого обов`язки командувача Сухопутних Військ Збройних Сил України (має гриф «таємно»), тобто нарахування всіх видів грошових виплат, грошові розрахунки, та будь-які виплати військовослужбовцям військової частини НОМЕР_3 проводить фінансово-економічна служба військової частини НОМЕР_2 . Враховуючи вищевикладені обставини, відповідач-3 вважає, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Військовою частиною НОМЕР_1 до суду подано відзив на позовну заяву, в якому остання просить суд відмовити в задоволенні позову, оскільки згідно Акту №3 про прийняття та здавання військового та фінансового господарства командиром військової частини НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_3 , у період з 21 по 30 листопада 2023 року позивач передав, а майор ОСОБА_2 прийняв справи та посаду командира військової частини НОМЕР_1 . Тобто, фактично з 27.11.2023 обов`язки командира військової частини та виконання бойових (спеціальних) завдань виконував новоприбулий командир, а саме майор ОСОБА_2 , що в свою чергу виключає твердження позивача щодо виконання ним бойових (спеціальних) завдань за які передбачено нарахування та виплату додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Позивачем подано до суду відповідь на відзиви на позовну заяву, згідно якої він вважає, що доводи відповідачів , які викладені у відзивах на позов є необґрунтованими, а позов таким, що підлягає до повного задоволення.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого.

Із наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що ОСОБА_1 з 26.06.2016 був призваний на військову службу у лави Збройних Сил України.

У період з 07.05.2023 по 14.12.2023 позивач проходив військову службу з виконання службових (бойових) завдань у складі оперативно-стратегічного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (накази від 05.05.2023 №124 та від 07.05.2023 №136).

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 14.12.2023 №366 полковник військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_1 , командир військової частини НОМЕР_1 , призначеного наказом від 06.11.2023 №221 на посаду офіцера резерву взводу резерву офіцерів складу роти резерву офіцерського складу військової частини НОМЕР_4 , вважається таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця проходження служби. З 14.12.2023 позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.

У зв`язку з невиплатою позивачу додаткової грошової винагороди, передбаченої постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період з 01.12.2023 до 14.12.2023 у розмірі 30000 грн на місяць пропорційно часу виконання завдань, позивач звернувся із рапортами від 30.04.2024 та від 03.05.2024 до військової частини НОМЕР_4 , та із заявою від 06.06.2024 до військової частини НОМЕР_3 .

Військова частина листом від 16.06.2024 №146 повідомила позивача про те, що згідно Акту №3 про прийняття та здавання військового та фінансового господарства командиром військової частини НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_3 , у період з 21 по 30 листопада 2023 року позивач передав, а майор ОСОБА_2 прийняв справи та посаду командира військової частини НОМЕР_1 . Вищезазначені обставини унеможливлює включення позивача до наказу про додаткової грошової винагороди, передбаченої постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за вищезазначений період.

Позивач вважаючи дії та бездіяльність відповідача протиправними, тому звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає, що згідно статті 1 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011) соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

На момент розгляду цієї адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

28 лютого 2022 року на виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України прийняв постанову №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова КМУ №168).

Відповідно до пункту першого Постанови КМУ від 28.02.2022 № 168 (в редакції постанови КМУ від 20.01.2023 № 43, яка діяла на час спірних правовідносин) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Згідно пункту 21 Постанови КМУ від 28.02.2022 № 168 (в редакції постанови КМУ від 20.01.2023 № 43, яка діяла на час спірних правовідносин) установлено, що керівники відповідних міністерств та державних органів визначають порядок і умови виплати додаткової винагороди, одноразової грошової допомоги, розміри виплати додаткової винагороди в розмірі до 30000 гривень.

Відповідно до пункту другого розділу XXXІV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 (Порядок доповнено новим розділом згідно з Наказом Міністерства оборони України від 25.01.2023 №44, який застосовується з 01 лютого 2023 року, який діяв на час спірних правовідносин) на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з Постановою КМУ від 28 лютого 2022 року №168 виплачується в таких розмірах:

100 000 гривень - тим, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави- агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), та виконують бойові (спеціальні) завдання (в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах): під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, у тому числі зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до батальйону включно; у районах ведення воєнних (бойових) дій з виявлення повітряних цілей противника; із здійснення польотів у районах ведення воєнних (бойових) дій, ведення повітряного бою; у районах ведення воєнних (бойових) дій з вогневого ураження противника у складі підрозділу (засобу) ракетних військ і артилерії; на території противника (в тому числі на території між позиціями військ противника та своїх військ, тимчасово окупованих (захоплених) противником територіях); з вогневого ураження повітряних (морських) цілей противника; з виводу повітряних суден з-під удару противника з виконанням зльоту; кораблями, катерами, суднами в морській, річковій акваторії (поза межами внутрішніх акваторій портів, пунктів базування, місць тимчасового базування); у районах ведення воєнних (бойових) дій медичному персоналу медичних частин та підрозділів; з відбиття збройного нападу (вогневого ураження противника) на об`єкти, що охороняються, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення або насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою;

30 000 гривень - військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань): у складі діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави, резерву Головнокомандувача Збройних Сил України Сил оборони держави, розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України, які здійснюють управління діючими угрупованнями військ (сил) (далі - завдання у складі угруповань військ (сил), резерву, пунктів управління); з протиповітряного прикриття та наземної оборони об`єктів критичної інфраструктури згідно з бойовими розпорядженнями; із всебічного забезпечення діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій згідно з бойовими (логістичними) розпорядженнями.

Відповідно до пунктів третього-п`ятого розділу XXXVI Порядку від 07 червня 2018 року №260 райони ведення воєнних (бойових) дій визначаються відповідними рішеннями Головнокомандувача Збройних Сил України.

Крім того, порядок і умови виплати вищенаведеної додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України визначено Міністром оборони України в Окремому дорученні від 23.06.2022 №912/з/29.

Абзацами 3, 4 пункту третього Окремого доручення Міністра оборони України №912/з/29 передбачено, що документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів здійснювати на підставі таких документів: бойовий наказ (розпорядження); журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення (підсумкове, термінове, позатермінове) або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад); рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань. Про підтвердження безпосередньої участі відряджених військовослужбовців у бойових діях або заходах надавати довідку керівника органу військового управління, штабу угрупування військ (сил), штабу тактичної групи, командира військової частини (установи, навчального закладу), до яких для виконання завдань відряджений військовослужбовець.

Відповідно до пункту четвертого Окремого доручення у підставах про видання таких довідок (додаток № 1 або додаток № 2) обов`язково зазначати документи, визначені абзацами 3 або 4 та абзацом 5 пункту 3 цього доручення.

Згідно до пункту Окремого доручення Міністра оборони України №912/з/29 виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 грн або 30000 грн здійснювати на підставі наказів, зокрема, командирів (начальників) військових частин особовому складу військової частини. У цих наказах про виплату додаткової винагороди виходячи з розміру 100000 грн за місяць обов`язково зазначати підстави для його видання з посиланням на бойовий наказ (бойове розпорядження) тощо (зразок наведено в додатку № 3 до цього доручення).

Із матеріалів справи судом встановлено, що позивач у період з 07.05.2023 по 14.12.2023 дійсно проходив військову службу з виконання службових (бойових) завдань у складі оперативно-стратегічного угрупування «Таврія» (накази від 05.05.2023 №124 та від 07.05.2023 №136) та згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 14.12.2023 №366 полковник військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_1 , командир військової частини НОМЕР_1 , призначеного наказом від 06.11.2023 №221 на посаду офіцера резерву взводу резерву офіцерів складу роти резерву офіцерського складу військової частини НОМЕР_4 , саме з 14.12.2023 вважається таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця проходження служби, а також саме з 14.12.2023 позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач має право на додаткову винагороду, установленої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 за виконання ним бойових (спеціальних) завдань у складі ОУС «Таврія» за період з 01.12.2023 до 14.12.2023, у розмірі до 30 000 грн на місяць пропорційно часу виконання завдань.

Посилання військової частини НОМЕР_3 на те, що з 27.11.2023 обов`язки командира військової частини та виконання бойових (спеціальних) завдань виконував новоприбулий командир, а саме майор ОСОБА_2 , тому ніби то відсутні правові підстави для нарахування та виплату додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 не приймається судом до уваги, оскільки згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 14.12.2023 №366, позивач саме з 14.12.2023 вважається таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця проходження служби, а також саме з 14.12.2023 позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення. Також цим наказом передбачено виплату позивачу щомісячної премії за особистий внесок у загальні результати служби у розмірі 390% посадового окладу з 01 по 14 грудня 2023 року, надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% від посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01 по 14 грудня 2023 року.

Необхідно зазначити, згідно п. 9 Розділу ХХХIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів: командирів (начальників) військових частин - особовому складу військової частини; керівника органу військового управління - командирам (начальникам) військових частин. Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видаються до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд дійшов висновку, що саме військова частина НОМЕР_1 зобов`язана включити позивача до наказу про виплату йому додаткової винагороди у розмірі, збільшеному до 30000 грн на місяць, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 пропорційно часу виконання ним бойових (спеціальних) завдань у складі ОУС «Таврія», за період з 01.12.2023 по 14.12.2023, тому позов у цій частині позовних вимог підлягає до часткового задоволення.

Однак, позовна вимога позивача про зобов`язання військової частини НОМЕР_2 , на фінансовому забезпечені якої знаходиться військова частина НОМЕР_1 , виплатити позивачу додаткову грошову винагороду за виконання бойових (спеціальних) завдань у складі ОУС «Таврія» з 01.12.2023 до 14.12.2023, у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень на місяць пропорційно часу виконання завдань, всього 14 000 (чотирнадцять тисяч) гривень не підлягає до задоволення, оскільки такий обов`язок з виплати додаткового винагороди позивачу виникне у військової частини НОМЕР_2 у майбутньому, тобто лише після видання наказу про включення позивача до наказу про виплату йому такої додаткової винагороди у розмірі, збільшеному до 30 000 грн на місяць, передбаченої п. 1 постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022. Крім того, відповідно до п. 10.3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 2005.2013 №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Стосовно позовної вимоги позивача про зобов`язання військової частини НОМЕР_2 виплатити позивачу середній заробіток за час від 04.06.2024 по час фактичного повного розрахування відповідно до ст. 117 КЗпП України, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводяться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Для вирішення спору суд також врахував висновки Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 у справі №810/1543/17.

Верховний Суд у цьому рішенні вказав, що за такого правового врегулювання, передбаченого частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України. При цьому стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Така позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

За таких обставин, Верховний Суд у згаданому рішенні у справі №810/1543/17 зазначив, що за наявності спірних правовідносин, які стосуються саме розміру належних звільненому працівникові сум, доводи позивача про наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку з виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 17.02.2020 у справі №580/302/20 у розумінні частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є безпідставними.

Суд зазначає, у матеріалах адміністративної справи відсутні докази остаточного розрахунку військової частини НОМЕР_2 з позивачем при звільненні щодо виплати йому додаткової грошової винагороди за виконання бойових (спеціальних) завдань складі ОУС Таврія з 01.12.2023 до 14.12.2023, що стало причиною виникнення спору між сторонами у цій адміністративній справі.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №810/451/17 та від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 викладена правова позиція, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України, як зауважила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року в справі №810/451/17, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Підсумовуючи зазначене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року в справі №810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Таким чином, виходячи із системного тлумачення положень статей 116, 117 КЗпП України, враховуючи рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, суд дійшов висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові) (висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 12.08.2020 у справі №400/3151/19).

Відтак лише на момент припинення вказаного правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог. При цьому для того, щоб права працівника на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні вважалися закінченим складом правопорушення, суду необхідно встановити такі юридично значимі обставини як: 1) невиплата належних працівнику при звільненні сум; 2) проведення із ним остаточного розрахунку.

Тобто, лише факт проведення остаточного розрахунку дасть можливість для встановлення обсягу порушених прав. Інакше, навіть у випадку постановлення судом рішення про стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на дату судового рішення, спір не буде вирішений, адже за відсутності остаточного розрахунку права працівника на виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні далі вважатимуться порушеними.

Окрім того, суд враховує, що на необхідності проведення остаточного розрахунку, як обов`язкової підстави для звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні також звернуто увагу у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012. Так, аналізуючи положення статей 116, 117 КЗпП України, Конституційний Суд України зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку (пункт 2.2 вказаного Рішення).

Таким чином, позов в частині позовної вимоги про зобов`язання військової частини НОМЕР_2 виплатити позивачу середній заробіток за час від 04.06.2024 по час фактичного повного розрахування відповідно до ст. 117 КЗпП України є необґрунтованим та передчасним, тому задоволенню не підлягає.

За таких обставин, суд вважає заявлені позовні вимоги частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судові витрати розподілу не підлягають, оскільки позивач звільнений від його сплати на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 2-14, 138-139, 242-245, 255, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не включення ОСОБА_1 до наказу про виплату йому додаткової винагороди у розмірі, збільшеному до 30000 грн на місяць, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» пропорційно часу виконання ним бойових (спеціальних) завдань у складі оперативно-стратегічного угрупування «Таврія», за період з 01.12.2023 по 14.12.2023.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) включити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) до наказу про виплату йому додаткової винагороди у розмірі, збільшеному до 30000 грн на місяць, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» пропорційно часу виконання ним бойових (спеціальних) завдань у складі оперативно-стратегічного угрупування «Таврія», за період з 01.12.2023 по 14.12.2023.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. У разі застосування судом частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Сергій КУЛЬЧИЦЬКИЙ