Справа № 140/9356/24
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2024-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2024 року ЛуцькСправа № 140/9356/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Дмитрука В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) звернувся із позовом до Військової частини НОМЕР_1 з наступними позовними вимогами:

1) визнати протиправними дії щодо відмови у задоволенні рапорту;

2) зобов`язати командування військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт та звільнити з військової служби на підставі абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції, чинній до 18 травня 2024 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 призваний на військову службу під час загальної мобілізації, через введення воєнного стану в Україні, є командиром 1 механізованого взводу 3 механізованої роти 3 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Маючи право на звільнення з військової служби у зв`язку з наявністю у матері, ОСОБА_2 , ІІ групи інвалідності, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ №591848 від 16.05.2024, 16.05.2024 позивач подав рапорт командиру військової частини НОМЕР_1 на звільнення з військової служби на підставі абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» редакції, що діяла на період до 18.05.2024.

До рапорту були подані всі необхідні документи, які підтверджували право позивача на звільнення, а саме: копія паспорта та РНОКПП ОСОБА_1 , копія паспорта та РНОКПП ОСОБА_2 , копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , копія акту №49 від 26.04.2024, копія довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ №591848 від 16.05.2024.

Листом №1789/2/8086 від 31.05.2024 військова частина НОМЕР_1 повідомила про повернення без реалізації матеріалів до звільнення з військової служби згідно з підпунктом «г» пунктом 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки з 18.05.2024 вступили в силу зміни до вище вказаного Закону, якими змінено підстави для звільнення з військової служби.

Військова частина НОМЕР_1 , керуючись вже новими положеннями Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», які діють з 18.05.2024, відмовлено позивачу в задоволенні рапорту.

Позивач вважає таку відмову військової частини НОМЕР_1 протиправною, звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 відкрито спрощене позовне провадження у справі без проведення судового засідання та виклику сторін.

У відзиві на позов відповідач позовні вимоги не визнав. В обґрунтування своєї позиції вказав, що 06.09.2024 громадянин ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому стверджує, що остання не звільнила його з військової служби на підставі рапорту, який він подав до військової частини 16.05.2024. Дата подачі рапорту військовослужбовцем пов`язується із датою отримання матір`ю позивача, громадянкою ОСОБА_2 , другої групи інвалідності, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ №591848 від 16.05.2024.

Позивач посилається на лист відповідача №1789/2/8086 від 31.05.2024, яким військова частина НОМЕР_1 повідомила про повернення без реалізації матеріалів до звільнення з військової служби згідно з підпунктом «г» пунктом 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки з 18.05.2024 вступили в силу зміни до вище вказаного Закону, якими змінено підстави для звільнення з військової служби.

Щодо дати подачі рапорту позивачем 16.05.2024, представник відповідача зазначає наступне.

Довідка МСЕК, видана в м. Луцьк Волинської області. В подальшому її копію потрібно було нотаріально посвідчити та відправити позивачу до місця служби. Як видно зі штампу нотаріуса, ця подія також територіально відбувалася у м. Луцьк. Місцем проходження служби військовослужбовця ОСОБА_1 є Запорізька область.

Представник відповідача вважає, що рапорт позивача не міг бути поданий 16.05.2024, як стверджує позивач.

Поданий рапорт від 16.05.2024 без дати, але належним чином зареєстрований у військовій частині, про що свідчить штамп частини у правому нижньому кутку документа. Датою реєстрації документа є 20.05.2024 за вхідним №90/18081.

Таким чином, за вищевикладених умов солдат ОСОБА_1 заявив своє право на звільнення на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» саме 20.05.2024. А отже, відповідач жодним чином не порушив норми законодавства, що діяли на момент надання відповіді (31.05.2024).

Крім того вказав, що у переліку документів, доданих до рапорту, відсутня довідка МСЕК на ім`я ОСОБА_2 , як стверджує ОСОБА_1 у своєму позові.

Представник відповідача також зазначив, що 30.06.2024 позивач повторно звернувся з відповідним рапортом. Тобто, вже за редакції Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 20.06.2024. Факт звернення із зазначенням дати рапорту підтверджено листом військової частини НОМЕР_1 від 24.07.2024 №1789/2/10107.

Вважає, що позивач був повною мірою повідомлений про стан справ з розглядом його рапортів та повністю усвідомлював той факт, що перший рапорт, який став підставою для позову, подано без зазначення дати складання, без додавання одного з основних документів (довідка МСЕК). Також, сам факт подачі повторного рапорту свідчить про намір реалізувати своє право на звільнення вже на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції на дату подачі такого рапорту.

З врахуванням наведеного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді механіка - водія механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 .

16.05.2024 позивач подав рапорт командиру військової частини НОМЕР_1 на звільнення з військової служби у зв`язку з наявністю у матері, ОСОБА_2 , ІІ групи інвалідності, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ №591848 від 16.05.2024, на підставі абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» редакції, що діяла на період до 18.05.2024.

Листом №1789/2/8086 від 31.05.2024 військова частина НОМЕР_1 повідомила позивача, що рапорт без дати повернуто без реалізації матеріали до звільнення з військової служби згідно з підпунктом «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». У відповідності до Закону України №3633-ІX від 11.04.2024 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» з 18.05.2024 вступили в силу зміни до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», якими змінено підстави для звільнення військовослужбовців згідно з підпунктом «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 цього Закону.

Позивач вважає таку відмову військової частини НОМЕР_1 протиправною, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами 1, 2 статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та є діючим і станом на час розгляду цієї справи.

Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Згідно із положеннями статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Згідно із ч.1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною 2 ст. 2 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Приписами ч.5 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст.4 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом призову (направлення) громадян України на військову службу.

Судовим розглядом справи встановлено, що позивач подав до відповідача рапорт про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п.2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з сімейними обставинами (мати позивача має статус особи з інвалідністю ІІ групи).

Положеннями пп. «г» п. 2 ч. 4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції станом на 17.05.2024, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), наявність дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

18.05.2024 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» №3633-IX.

У зв`язку із внесеними змінами положеннями пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у новій редакції чинній з 18.05.2024, визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Згідно з ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у редакції чинній з 18.05.2024, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Отже, положення Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», якими визначено підстави звільнення з військової служби, змінились та законодавцем шляхом внесення змін до нормативно-правового акту встановлено, що для звільнення з військової служби військовослужбовець має довести необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, чи батьків дружини, який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Відтак, така підстава для звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану як наявність другої групи інвалідності у одного із своїх батьків зазнала змін станом на час розгляду відповідачем рапорту позивача.

У позовних вимогах позивач просить зобов`язати командування військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт та звільнити з військової служби на підставі абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції, чинній до 18.05.2024.

При цьому, наданий суду відповідачем до відзиву рапорт ОСОБА_1 зареєстрований військовою частиною НОМЕР_1 - 20.05.2024.

Крім того, як вбачається із рапорту останній поданий позивачем без зазначення дати складання, без додавання одного з основних документів (довідка МСЕК).

Разом з тим, відповідачем також надано відповідь від 24.07.2024 №1789/2/10107 про результати розгляду повторно поданого ОСОБА_1 рапорту від 30.06.2024.

Зі змісту позовної заяви встановлено доводи позивача стосовно того, що оскільки рапорт ним був поданий ще за часу дії положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції до 18.05.2024, то саме такі норми при розгляді такого рапорту і мали бути застосовані відповідачем.

Однак докази того, що ОСОБА_1 звернувся із рапортом до військової частини НОМЕР_1 саме за часу дії положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції до 18.05.2024, у матеріалах справи відсутні. Натоміть, відповідачем надано рапорт, який поданий позивачем без дати його складання, а датою його реєстрації є 20.05.2024, що підтверджується штампом військової частини НОМЕР_1 .

Отже, станом на день розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби відповідний закон вже було змінено, й рішення приймалося з врахуванням внесених змін та з врахуванням нових підстав для звільнення.

За наслідками розгляду рапорту та доданих до нього документів, відповідачем було повідомлено позивача листом від 31.05.2024 №1789/2/8086 про те, що відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» змінено підстави для звільнення військовослужбовців згідно з підпунктом «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 цього Закону.

Надаючи оцінку вказаним доводам позивача, суд зазначає таке.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до висновків щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, які викладені у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 9 лютого 1999 року №1-рп/99, від 5 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Єдиний виняток з цього правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, становлять випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зі змісту вказаних рішень Конституційного Суду України також вбачається, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У Рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 №5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Таким чином, у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.

Тобто, якщо публічно - правові відносини тривали станом на момент запровадження законодавцем іншого (нового) правового регулювання цих відносин і вони не припинились, або виникли після змін у законодавстві, то суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей діяти або приймати рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.

Такий підхід у вирішенні питання щодо застосування принципу дії законів у часі наведено Верховним Судом у постановах від 09.09.2020 у справі №826/10971/16, від 31.03.2021 у справі №803/1541/16, від 24.01.2023 у справах №640/14816/20 та №600/5806/21-а відповідно, від 10 січня 2024 року у справі № 380/13615/21 та ухвалі від 01.08.2024 року у справі №200/843/24.

Під час розгляду справи встановлено, що рапорт поданий позивачем без зазначення дати, а датою реєстрації останнього відповідачем є 20.05.2024. Позивачем не надано суду доказів виникнення спірних правовідносин, а саме щодо дня звернення із відповідним рапортом.

Відтак, необґрунтованими є позовні вимоги позивача щодо зобов`язання командування військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт та звільнити з військової служби на підставі абзацу 5 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції, чинній до 18.05.2024.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідачем також надано відповідь від 24.07.2024 №1789/2/10107 про результати розгляду повторно поданого ОСОБА_1 рапорту від 30.06.2024, відповідно до якої станом на час розгляду рапорту позивача від 30.06.2024, відповідачем застосовано чинну редакцію Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням змін внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 року №3633-IX.

Відтак, оскільки позивачем не надано суду доказів виникнення спірних правовідносин, а також наявність відповіді відповідача на повторно поданий рапорт позивача від 30.06.2024 з врахуванням чинної редакції Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням змін внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 року №3633-IX, то у суду відсутні підстави вважати, що останнім було допущено порушення норм законодавства.

З огляду на вказане вище та встановлені судом обставини, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 9, 72-77, 244-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 )

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 )

Суддя В.В. Дмитрук