Справа № 120/8440/24
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2024-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

21 жовтня 2024 р. Справа № 120/8440/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Чернюк Алли Юріївни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані протиправною, на думку позивача, бездіяльністю відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 коштів, витрачених на лікування.

Ухвалою суду від 02.07.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

05.08.2024 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому він заперечує щодо задоволення позовних вимог. Свою позицію мотивує тим, що позивач на стаціонарному лікуванні у військово-медичних закладах охорони здоров`я (зокрема, у військових частинах НОМЕР_1 та НОМЕР_2 ) не перебував. Надання медичної допомоги позивачу здійснювалось у КНП «Хмельницька обласна лікарня» та КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня», а тому, у разі здійснення ним оплати медичних послуг щодо діагностики під час лікування у вказаних медичних закладах, вимоги щодо відшкодування таких витрат можуть бути пред`явлені лише вказаним закладам.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що ОСОБА_1 був призваний на військову службу 07.03.2022 року в рамках загальної мобілізації та проходив військову службу у Військових частинах НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 та НОМЕР_6 , що не заперечується відповідачем.

У зв`язку з погіршенням самопочуття, згідно направлень Військової частини НОМЕР_3 №27 від 02.01.2023 року, №202 від 11.01.2023 року та №532 від 01.02.2023 року та ін., позивача направлено на консультацію до терапевта, невропатолога, хірурга та травматолога.

Згідно виписного епікризу з медичної карти стаціонарного хворого №1427 від 28.02.2024 року, ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні з 21.02.2024 року по 28.02.2024 року.

У зазначеному епікризі вказано про прогресуючий перебіг хвороби та вказано діагноз: системна склеродермія, системний склероз, прогресуючий перебіг з ураженням судин (синдром Рейно II стадія), шкіри (множинні телеангіоектазії, множинні склероатрофічні вогнища шкіри тулуба) з ураженням суглобів (поліартрит в дебюті), активна стадія; серопозитивність по антітілам до RNP-70, CEN рВ, CENP-А, CENP-B, гістонам, PL-7, Rp11/POLR3K, NOR90, PM- Scl75, ампізіфіну, CV2, GDla; аутоімунна мотосенсорна поліневропатія верхніх та нижніх кінцівок (аксонально-демієлінізуюча); імунодефіцит з підвищеним рівнем імуноглобуліна з автоімунними ускладненнями, синдром імунної диерегуляції; аутоімунний overlap-синдром (параклінічно багато автоантитіл до різних автоантигенів); стан після інфузїї ритуксимабу в кумулятивній до 1900 мг; Маскоподібне обличчя; Зміни кистей рук: схудлі, малорухливі пальці, великі нігті та потовщені кінцеві фаланги; Шкіра на поверхні кистей рук не збирається в складки, кінцеві фаланги гіперемовані, мають тріщини; Висип має розповсюджений характер, розташований великими вогнищами синюшного червоного кольору, неправильної форми на шкірі шиї, задньої поверхні тулуба та кінцівок, під ними ущільнення підшкірної клітковини, болісні при пальпації, холодні на дотик; Зарубцьовані виразки на дистальних фалангах пальців обох кистей; Видимі слизові бліді, чисті; Набряк обох колінних та гомілково-стопних суглобів; Зниження больової та температурної чутливості в кистях рук, парестезії в стопах та інше.

За результатом відповідних обстежень та проходження лікування, на виконання направлення Військової частини НОМЕР_6 №1091 від 07.03.2024 року, позивача направлено на госпіталізацію у відділення клінічної імунології, ревматології з центром хіміотерапії КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» ЗОР згідно рекомендацій при виписці.

В той же час, за вказаний період проведення обстежень та лікування, позивач був змушений самостійно здійснити повну оплату витрат на лікування. Загальна суми витрат складає 72729,40 грн, що підтверджується квитанціями та актами виконаних робіт, які надано у додатках до позовної заяви.

В подальшому, наказом командира військової частини НОМЕР_6 №103 від 12.04.2024 року позивача звільнені зі служби за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців.

14.05.2024 року позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив компенсувати йому кошти, витрачені ним на лікування, однак, станом на день звернення до суду, відповіді не отримав.

Вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо невиплати йому вищезгаданих витрат, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі по тексту - Закон №2011) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статті першої Закону №2011 соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

В силу статті 1-2 Закону №2011 військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

За правилами підпункту 1 пункту 1 статті 3 Закону №2011 дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

Частиною першою статті 11 Закону №2011 передбачено, серед іншого, що охорона здоров`я військовослужбовців забезпечується створенням сприятливих санітарно-гігієнічних умов проходження військової служби, побуту та системою заходів з обмеження дії небезпечних факторів військової служби, з урахуванням її специфіки та екологічної обстановки, які здійснюються командирами (начальниками) у взаємодії з місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Частиною 1 статті 11 Закону № 2011-ХІІ визначено право військовослужбовців на охорону здоров`я та медичну допомогу.

Охорона здоров`я військовослужбовців забезпечується створенням сприятливих санітарно-гігієнічних умов проходження військової служби, побуту та системою заходів з обмеження дії небезпечних факторів військової служби, з урахуванням її специфіки та екологічної обстановки, які здійснюються командирами (начальниками) у взаємодії з місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Турбота про збереження та зміцнення здоров`я військовослужбовців - обов`язок командирів (начальників). На них покладається забезпечення вимог безпеки при проведенні навчань, інших заходів бойової підготовки, під час експлуатації озброєння і військової техніки, проведення робіт та виконання інших обов`язків військової служби.

Військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.

За відсутності за місцем проходження військової служби, навчальних (або перевірочних) і спеціальних зборів або за місцем проживання військовослужбовців військово-медичних закладів охорони здоров`я чи відповідних відділень або спеціального медичного обладнання, а також у невідкладних випадках медична допомога надається державними або комунальними закладами охорони здоров`я за рахунок Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Приписами Закону № 2011-ХІІ не передбачено лікування військовослужбовців в приватних закладах охорони здоров`я.

Відповідно до статті 23 Закону № 2011-XII фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом.

Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.

Як встановлено судом, згідно направлень Військової частини НОМЕР_3 №27 від 02.01.2023 року, №202 від 11.01.2023 року та №532 від 01.02.2023 року та ін., позивача направлено на консультацію до терапевта, невропатолога, хірурга та травматолога.

Згідно виписного епікризу з медичної карти стаціонарного хворого №1427 від 28.02.2024 року, ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні з 21.02.2024 року по 28.02.2024 року.

У зазначеному епікризі вказано про прогресуючий перебіг хвороби та вказано діагноз: системна склеродермія, системний склероз, прогресуючий перебіг з ураженням судин (синдром Рейно II стадія), шкіри (множинні телеангіоектазії, множинні склероатрофічні вогнища шкіри тулуба) з ураженням суглобів (поліартрит в дебюті), активна стадія; серопозитивність по антітілам до RNP-70, CEN рВ, CENP-А, CENP-B, гістонам, PL-7, Rp11/POLR3K, NOR90, PM- Scl75, ампізіфіну, CV2, GDla; аутоімунна мотосенсорна поліневропатія верхніх та нижніх кінцівок (аксонально-демієлінізуюча); імунодефіцит з підвищеним рівнем імуноглобуліна з автоімунними ускладненнями, синдром імунної диерегуляції; аутоімунний overlap-синдром (параклінічно багато автоантитіл до різних автоантигенів); стан після інфузїї ритуксимабу в кумулятивній до 1900 мг; Маскоподібне обличчя; Зміни кистей рук: схудлі, малорухливі пальці, великі нігті та потовщені кінцеві фаланги; Шкіра на поверхні кистей рук не збирається в складки, кінцеві фаланги гіперемовані, мають тріщини; Висип має розповсюджений характер, розташований великими вогнищами синюшного червоного кольору, неправильної форми на шкірі шиї, задньої поверхні тулуба та кінцівок, під ними ущільнення підшкірної клітковини, болісні при пальпації, холодні на дотик; Зарубцьовані виразки на дистальних фалангах пальців обох кистей; Видимі слизові бліді, чисті; Набряк обох колінних та гомілково-стопних суглобів; Зниження больової та температурної чутливості в кистях рук, парестезії в стопах та інше.

За результатом відповідних обстежень та проходження лікування, на виконання направлення Військової частини НОМЕР_6 №1091 від 07.03.2024 року, позивача направлено на госпіталізацію у відділення клінічної імунології, ревматології з центром хіміотерапії КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» ЗОР згідно рекомендацій при виписці.

В той же час, за вказаний період проведення обстежень та лікування, позивач був змушений самостійно здійснити повну оплату витрат на лікування. Загальна суми витрат складає 72729,40 грн, що підтверджується квитанціями та актами виконаних робіт, які надано у додатках до позовної заяви.

Позивач зауважує, що саме за направленнями Військової частини НОМЕР_3 №27 від 02.01.2023 року, №202 від 11.01.2023 року, №532 від 01.02.2023 року та на виконання направлення Військової частини НОМЕР_6 №1091 від 07.03.2024 року він проходив обстеження і лікування в хіміотерапії КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» ЗОР

Суд погоджується з даними твердженнями позивача, оскільки матеріалами справи підтверджено, що проходження позивачем лікування в медичному закладі, який не входить до структури Міністерства оборони України, відбулось з незалежних від позивача обставин та саме за направленням Військових частин НОМЕР_3 та НОМЕР_6 , а тому позивач має право на отримання компенсації витрат на лікування, гарантованих статтею 11 Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Аналогічна правова позиція щодо права отримання компенсації витрат на лікування, гарантованих статтею 11 Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", викладена у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 808/887/17 та постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №808/1486/16.

Доводи відповідача про те, що позивач не перебував на стаціонарному лікуванні у військово-медичних закладах охорони здоров`я, зокрема у військових частинах А2339 та 3309, суд вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються доказами наявними в матеріалах справи, зокрема виписним епікризом з медичної карти стаціонарного хворого №1427 від 28.02.2024 року, виданим Військовим госпіталем НОМЕР_2 .

В той же час, як зазначалося судом, на госпіталізацію у відділення клінічної імунології, ревматології з центром хіміотерапії КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» ЗОР згідно рекомендацій при виписці, позивача було направлено направленням Військової частини НОМЕР_6 №1091 від 07.03.2024 року.

Більше того, згідно листків лікарських призначень, долучених позивачем до матеріалів справи, саме лікарями КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» ЗОР позивачу було призначено ліки та обстеження, кошти за які він бажає компенсувати.

Посилання представника відповідача на відсутність письмового звернення позивача за відшкодуванням спірних витрат та наявність відмови йому в усному зверненні, не спростовують бездіяльності відповідача щодо розгляду питання про виплату таких коштів.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Тлумачення змісту статті 13 Конвенції надано Європейським судом з прав людини у низці рішень, зокрема: у рішенні від 29.06.2006 року по справі "Пантелеєнко проти України" зазначено, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом; у рішенні по справі "Дорани проти Ірландії" указано, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права; у рішенні по справі "Салах Шейх проти Нідерландів" наголошено, що ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними; у рішенні від 17.07.2008 року по справі "Каіч та інші проти Хорватії" відображено, що обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту, позаяк протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають задоволенню у найбільш ефективний спосіб, визначений судом.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходив з того, що відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Разом з тим слід вказати, що пунктом 3 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що ставка судового збору за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно Постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 05.02.2016 року № 2, при визначенні кількості вимог немайнового характеру вимогу про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумова для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобов`язати прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності слід вважати однією вимогою.

Тобто, не дивлячись на те, що позивачем, згідно квитанції про сплату судового збору здійснено два платежі за вказаним призначенням по 1211,20 грн в загальному розмірі 2422,40 грн, зміст позовних вимог дає підстави кваліфікувати їх як одну вимогу немайнового характеру та похідну від неї вимогу зобов`язального характеру, а відтак, розмір судового збору має становити 1211,20 грн., який і підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

В той же час, інша частина коштів, може бути повернута позивачу, як надмірно/помилково сплачені кошти, в порядку визначеному "Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів", затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787.

Керуючись ст.ст. 73 - 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо невиплати ОСОБА_1 витрат на лікування.

Зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 витрати на лікування у загальному розмірі 72729,40 (сімдесят дві тисячі сімсот двадцять дев`ять гривень сорок копійок).

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства оборони України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_7 )

Відповідач: Міністерство оборони України (Повітрофлотський проспект, 6, м. Київ, 03168, )

Суддя Чернюк Алла Юріївна