Справа № 500/2164/24
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2024-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 500/2164/24 пров. № А/857/18192/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чудопалова Юрія Юрійовича на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року, ухвалене суддею Мартиць О.І. у м. Тернопіль у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у справі № 500/2164/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

11 квітня 2024 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому просив визнати протиправним і скасувати рішення про відмову у задоволенні рапорту оформлене супровідним листом від 18.03.2024 №3/5147, зобов`язати прийняти рішення, яким задовольнити рапорт солдата ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення догляду за особою, яка лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд та звільнити його з військової служби.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Чудопалов Юрій Юрійович оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає його незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, розглядаючи справу, фактично був в пошуках доказів, що «саме на позивачу лежить обов`язок здійснювати постійний догляд за бабусею його дружини», і коли не знайшов таких доказів, визнав дані обставини не доведеними, і відмовив у задоволені позову.

Вважає, що фактично суд першої інстанції проігнорував доводи позовної заяви щодо необхідності розмежування обставин за яких військовослужбовець звільняється за обставин «відсутності інших осіб, які можуть здійснювати постійний догляд за особою» та за обставин «відсутності інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону особу утримувати», як це до прикладу встановлено ч. 2 ст. 27 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Вказує на помилкове тлумачення судом норми, за якою позивачу необхідно підтвердити відсутність інших осіб, які можуть (від слова «можливість») здійснювати догляд за особою, як необхідність підтвердити відсутність інших осіб, які зобов`язані здійснювати такий догляд. Наявність в особи можливості та наявність в особи обов`язку є різними обставинами, законодавець в одному нормативно-правовому акті визначає, коли в осіб є обов`язки, тобто міра необхідної поведінки особи встановлена законом, а коли є обставина наявності можливості вчинити таку дію або ж така можливість відсутня. Наявність закріпленого обов`язку в особи є імперативом, наявність чи відсутність в особи можливості діяти так чи інакше є відносним та оціночним поняттям.

Крім того вважає, що здійснювати догляд фізична особа може лише за членом своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки - для ОСОБА_2 такою єдиною особою є саме позивач, оскільки ні її син, ні її онуки з нею разом не проживають, спільним побутом не пов`язані, виключно позивач із сім`ї ОСОБА_2 має можливість за нею доглядати як і в силу наявності такого бажання в ОСОБА_2 , так і в силу доводів позовної вимоги - син є непрацездатним, та має проблеми зі здоров`ям, що вимагає постійного лікування та фактично унеможливлює важку роботу та догляд за матір`ю, онуки ж ОСОБА_2 проживають за кордоном.

Таким чином, вважає, що оскільки позивач є єдиною особою, яка може здійснювати догляд за ОСОБА_2 , тому його рапорт підлягав задоволенню, а ОСОБА_1 - звільненню зі служби.

Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що солдат ОСОБА_1 проходить військову службу по мобілізації з 10.03.2022 і на даний час на посаді оператора групи документального забезпечення четвертого відділу ІНФОРМАЦІЯ_2 .

19.02.2024 позивач звернувся з рапортом про звільнення його з військової служби у запас на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Згідно наданих документів такою особою для позивача є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка потребує постійного догляду за висновком ЛКК і є бабусею його дружини.

Зі змісту листа від 18.03.2024 №3/5147 начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 видно, що матеріали на звільнення солдата ОСОБА_3 направлено для доопрацювання, оскільки документально не підтверджено відсутність інших осіб, які можуть здійснювати постійний сторонній догляд (з поданого пакету документів вбачаються інші особи, які можуть здійснювати постійний сторонній догляд).

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Частиною 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі Закон №2232-XII) визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно із частиною 3 статті 24 Закону №2232-XII, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб з числа резервістів в особливий період, під час воєнного стану звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема: у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд (абз. 7).

Звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України (частина 7 статті 26 Закону №2232-XII).

Так, порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначений Положенням «Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженим Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 року (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Положення № 1153), яким визначається порядок проходження громадянами України (громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Згідно п. 2 Положення №1153 громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (військова служба) в добровільному порядку або за призовом.

За призовом громадяни проходять, військову службу: за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до п. п. 5-7 Положення №1153 громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (військовослужбовці). Статус військовослужбовця підтверджується документом, що посвідчує особу. Форма та порядок його видачі встановлюються Міністерством оборони України.

Початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Пунктом 260 Положення №1153 визначено, що під час дії особливого періоду військовослужбовці звільняються з військової служби з підстав, визначених ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та з урахуванням особливостей, передбачених ст. 26-2 названого Закону.

Відповідно до абзацу 2 пункту 12 Положення №1153, право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Згідно із абзацом 2 пункту 225 Положення №1153, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зокрема: у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

У пункті 233 Положення від 10.12.2008 №1153/2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

-підстави звільнення з військової служби;

-думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

-районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Згідно доводів позивача, він має право на звільнення на підставі абзацу 7 пп. «г» п. 2 ч.4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи.

Однак, за наслідком розгляду поданих ОСОБА_1 із рапортом матеріалів ІНФОРМАЦІЯ_5 матеріали на звільнення солдата ОСОБА_3 направлено для доопрацювання, оскільки документально не підтверджено відсутність інших осіб, які можуть здійснювати постійний сторонній догляд (з поданого пакету документів вбачаються інші особи, які можуть здійснювати постійний сторонній догляд).

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо відповідності визначеним ч.2 ст.2 КАС України критеріям, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1-3 ст.90 КАС України).

Так, з наявних у матеріалах справи доказів слідує, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є невиліковно хворою особою, яка через порушення функцій організму не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися, потребує постійного стороннього догляду.

Зі змісту висновку №220 про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і які потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 31.07.2023 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 не стоїть на обліку як одержувач соціальних та реабілітаційних послуг у Комунальній організації «Центр надання соціальних послуг Козівської селищної ради» відповідно до наданої даною установою інформації, що підтверджується відповіддю №265/01-07 від 05.10.2023.

Згідно рішення Відділу соціального захисту населення Козівської селищної ради №230 про призначення компенсації від 15.08.2023 ОСОБА_1 немає права на соціальну допомогу, середньомісячний сукупний дохід перевищує або дорівнює рівню прожиткового мінімуму для сім`ї.

Судом також встановлено, що згідно довідки про зареєстрованих в житловому будинку (приміщенні) осіб, виданої виконавчим комітетом Козівської селищної ради Тернопільської області №657/3-16 від 09.10.2023 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

За даною адресою зареєстровані також ОСОБА_4 , брат дружини, ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_2 , бабуся дружини, ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Такі ж відомості щодо позивача та бабусі дружини містяться у Витягах з реєстру територіальної громади - Козівської територіальної громади, та акту №294 від 04.10.2023 обстеження житлово-побутових умов проживання.

Власник житла ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , брат дружини, ІНФОРМАЦІЯ_7 перебуває за кордоном, що засвідчено актом Козівської селищної ради №295 від 04.10.2023 про встановлення факту не проживання особи за місцем реєстрації.

Також актом обстеження №16 від 16.10.2023 складеним комісією Теофіпільського старостинського округу встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , за місцем реєстрації фактично не проживає у зв`язку з виїздом за кордон.

Крім того, у ОСОБА_2 є син - ОСОБА_5 , та невістка ОСОБА_7 , які, як стверджує позивач, застаном здоров`я не можуть надавати послуги з постійного догляду, хоча з долучених медичних документів немає протипоказань, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не можуть здійснювати постійний сторонній догляд за ОСОБА_2 . Також не заслуговують на увагу твердження позивача, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є пенсіонерами та не можуть здійснювати постійний сторонній догляд.

Зі змісту заяви ОСОБА_2 від 15.12.2023 слідуєо, що вона дає згоду на те, щоб її доглядачем був ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , оскільки інших осіб, які відповідно до вимог чинного законодавства України зобов`язані і можуть надавати утримання, немає.

Разом з тим, обов`язок піклуватися та утримувати членів своєї сім`ї встановлено Сімейним кодексом України (далі - СК україни). Так, відповідно до ст. ст. 202, 203 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю. Главою 22 СК України встановлено обов`язок по утриманню інших членів сім`ї та родичів, які потребують матеріальної допомоги.

Тобто, зазначений обов`язок виникає, якщо члени сім`ї потребують матеріальної допомоги та непов`язаний зі станом здоров`я, встановленою інвалідністю та нездатністю особи до самообслуговування у зв`язку з чим ця особа потребує постійного догляду.

При цьому, постійний догляд - це форма догляду за особами з різними фізичними або психічними обмеженнями, що вимагає постійної присутності доглядача для надання необхідної допомоги та підтримки.

Постійний догляд за особою є по своїй суті різновидом соціальної послуги, яка надається такій особі за наявності потреби у зв`язку з життєвими обставинами.

Разом з тим, як вірно зазначено судом першої інстанції, надані позивачем до матеріалів судової справи документи можуть свідчити зокрема, про те, що він є особою з числа членів сім`ї, яка може претендувати на здійснення постійного догляду за бабусею його дружини, якій рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи, однак не надано доказів відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Суд слушно вказав на те, що відповідно до статті 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватись про своїх непрацездатних батьків. Відповідно до статті 202 Сімейного кодексу України, повнолітні діти зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до статті 172 Сімейного кодексу України, дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Повнолітні дочка, син мають право звернутися за захистом прав та інтересів непрацездатних, немічних батьків як їх законні представники, без спеціальних на те повноважень. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування.

З огляду на зазначене суд першої інстанції вірно зазначив, що піклування та догляд за своєю матір`ю ОСОБА_2 є конституційним обов`язком її сина ОСОБА_5 .

Колегія суддів суду апеляційної інстанції також вважає правильним висновок суду першої інстанції, що позивачем не доведено, що саме на ньому лежить обов`язок здійснювати постійний догляд за бабусею його дружини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як за особою, яка за висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Підсумовуючи викладене, суд вірно зазначив, що у позивача було відсутнє право на звільнення з військової служби з підстав, передбачених підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII на момент звернення до відповідача із відповідною заявою.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) у межах встановленого статтею 309 Кодексу адміністративного судочинства України строку.

Керуючись статтями 139, 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чудопалова Юрія Юрійовича залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року у справі № 500/2164/24 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний