Справа № 380/17213/24
Суддя: Андрусів Уляна Богданівна
Дата ухвалення: 2024-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2024 рокусправа № 380/17213/24

м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Андрусів У. Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі відповідач, ГУ ПФУ у Львівській області), у якому просить:

- визнати протиправним рішення ГУ ПФУ у Львівській області від 23.07.2024 щодо відмови ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії інваліда 2 групи внаслідок виконання обов`язків військової служби;

- зобов`язати ГУ ПФУ у Львівській області призначити та виплатити пенсію інваліда 2 групи внаслідок виконання обов`язків військової служби з серпня 2023 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 20.02.1999 ІНФОРМАЦІЯ_1 призначив йому пенсію по інвалідності, а з 2020 року перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа у м. Львові. З метою поновлення виплати пенсії відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» двічі звертався до відділу розгляду управління обслуговування громадян ГУ ПФУ у Львівській області, проте отримав відмову, яку оскаржив у судовому порядку. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31.01.2024 у справі №380/26536/23 відповідача зобов`язано повторно розглянути заяву від 28.08.2023 про поновлення виплати пенсії по інвалідності з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. На виконання цього судового рішення 22.07.2024 відповідач прийняв рішення про відмову у поновленні пенсії по інвалідності відповідно до Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Вважає таке рішення протиправним та таким, що порушує його право на належне пенсійне забезпечення, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою судді від 19.08.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

03.09.2024 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву з викладом заперечень щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Свою позицію мотивує тим, що позивач не перебував на обліку в ГУ ПФУ у Львівській області та відповідач не здійснював припинення виплати йому пенсії. Покликаючись на приписи абз. 4 пп. 3 п. 2.8 порядку 22-1, стверджує, що в ГУ ПФУ у Львівській області відсутні матеріали пенсійної справи позивача, а її витребування в пенсійних органах російської федерації є неможливим. Констатує, що питання призначення та виплати пенсії буде вирішено після внесення змін до законодавства. А тому просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на які сторони покликаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Республіканський центр медико-соціальної експертизи встановив позивачу ІІ групу інвалідності, що підтверджується довідкою серії МСЕ №001810 від 17.11.1998.

Наказом заступника Міністра оборони України командуючого Сухопутними військами ЗС України №152 від 30.11.1998 позивача звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я.

ІНФОРМАЦІЯ_1 20.02.1999 призначив позивачу пенсію по інвалідності відповідно до Закону України від 09.04.1992 №2262-XII «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» (назва Закону у редакції на момент призначення пенсії) та видав посвідчення серії НОМЕР_1 від 17.02.1999 (дублікат серії НОМЕР_2 від 07.02.2012).

24.02.2020 позивач набув статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується довідкою №1333-, виданою Сихівським відділом соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Відповідно до цієї довідки фактичне місце проживання/перебування позивача: АДРЕСА_1 .

03.08.2023 позивач звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Проте листом від 11.08.2023 №21413-22300/К-52/8-1300/23 відповідач повідомив, що питання призначення та виплати пенсії позивача неможливо вирішити, оскільки органи Пенсійного фонду України позбавлені змоги здійснити до органів пенсійного фонду російської федерації запит пенсійної справи з документами про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення російської федерації.

28.08.2023 позивач повторно подав заяву про поновлення раніше призначеної пенсії, однак листом від 12.09.2023 №24387-24860/К-52/8-1300/23 відповідач повторно повідомив, що органи Пенсійного фонду України позбавлені можливості здійснити до органів пенсійного фонду російської федерації запит пенсійної справи та атестата про останній місяць виплати пенсії заявника за попереднім місцем отримання пенсії.

Не погодившись з такою відмовою, позивач пред`явив позов до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31.01.2024 у справі №380/26536/23 визнано протиправними дії ГУ ПФУ у Львівській області щодо відмови ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії по інвалідності, викладеної у листах від 11.08.2023 №21413-22300/К-52/8-1300/23 та №24387-24860/К-52/8-1300/23 від 12.09.2023, та зобов`язано ГУ ПФУ у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28.08.2023 про поновлення виплати пенсії по інвалідності, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.07.2024 у справі №380/26536/23 апеляційну скаргу ГУ ПФУ у Львівській області залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31.01.2024 у справі №380/26536/23 без змін.

На виконання цих судових рішень відповідач 22.07.2024 прийняв рішення про відмову у поновленні пенсії по інвалідності відповідно до Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Ухвалення такого рішення обумовлено тим, що поновлення пенсії здійснюється після надходження на відповідний запит пенсійної справи з документами про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення російської федерації, а органи Пенсійного фонду України позбавлені такої можливості. Позивач не дотримався встановленого порядку звернення за поновленням пенсії згідно з Законом України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та пп. 8 п. 2 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 №3-1, щодо надання необхідного пакету документів. Також акцентовано на тому, що судовим рішенням від 31.01.2024 у справі №380/26536/23 зобов`язань щодо поновлення пенсії позивачу на ГУ ПФУ у Львівській області не покладено. З урахуванням викладеного, на переконання відповідача, відсутні підстави для поновлення пенсії позивачу.

Вважаючи рішення відповідача необґрунтованим та протиправним, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права.

Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з поновленням виплати пенсії.

Надаючи правову оцінку цим правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд застосовує такі норми чинного законодавства та робить висновки по суті спору.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз цієї норми дає змогу виснувати, що діяльність органів державної влади здійснюється відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Тобто суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Європейська соціальна хартія визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист. Так, ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист, є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Суд установив, що позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, пенсія якій призначені у 1999 році за місцем фактичного проживання в АР Крим.

За дефініцією, закріпленою у ст. 1 Закону України від 20.04.2014 №1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон №1706-VII), внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до ч. 1, 2 та 3 ст. 4 Закону №1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в ст. 1 цього Закону, на момент їх виникнення. Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За правилами ст. 5 Закону №1706-VII довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст. 1 цього Закону. Адресою фактичного місця проживання внутрішньо переміщеної особи може бути адреса відповідного місця компактного поселення внутрішньо переміщених осіб (адреса містечка із збірних модулів, гуртожитку, оздоровчого табору, будинку відпочинку, санаторію, пансіонату, готелю тощо).

Пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» регламентовано, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. З метою обліку внутрішньо переміщених осіб орган соціального захисту населення на підставі отриманої електронної справи включає інформацію про таких осіб до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.

Згідно з ч. 1-3 ст. 7 Закону №1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до ст. 14 Закону №1706-VII внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Кабінет Міністрів України прийняв постанову «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014 №637, п. 1 якої унормовано, що призначення, відновлення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) внутрішньо переміщеним особам, у тому числі особам, які відмовились відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, здійснюються територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб. Виплата (продовження виплати) довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги (крім допомоги на проживання, встановленої постановою №322 зі змінами, внесеними постановою № 709) та компенсацій, матеріального забезпечення та пенсій, що призначені зазначеним особам, здійснюється через рахунки та мережу установ і пристроїв акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» з можливістю отримання готівкових коштів і проведення безготівкових операцій через мережу установ і пристроїв будь-яких банків тільки на території населених пунктів, де органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі.

З огляду на зазначене, умовами для призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є: знаходження таких осіб на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ «Державний ощадний банк».

Суд установив, що у матеріалах справи містяться довідка про взяття позивача на облік як внутрішньо переміщеної особи від 24.02.2020 №1333- та довідка від 23.10.2023 №16-43/2197, видана Львівським обласним управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», якою підтверджується факт відкриття 05.06.2013 на ім`я позивача пенсійного рахунку № НОМЕР_3 .

Відтак, суд уважає безпідставним покликання відповідача на те, що позивач не надав необхідний пакет документів, а тому відсутні правові підстави для поновлення виплати пенсії.

Законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, базується на Конституції України і складається із Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон №2262-ХІІ), Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV) та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.

Приписами ст. 581 Закону №2262-ХІІ унормовано, що припинення та поновлення виплати пенсії військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей проводиться в порядку, встановленому цим Законом та ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2-1) за заявою пенсіонера про припинення виплати пенсії у зв`язку з тимчасовим проживанням за кордоном; 3) у разі смерті пенсіонера, визнання його безвісно відсутнім або оголошення померлим у встановленому законом порядку; 3-1) у разі надання пенсіонеру статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин, відповідно до Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин»; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 4-1) у разі непроходження фізичної ідентифікації у випадках, передбачених законодавством; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Цей висновок релевантний правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 12.02.2019 у справі № 243/5451/17.

Оскаржуване рішення не містить покликань на наявність підстав, визначених ч. 1 ст. 49 Закону №1058-IV щодо позивача, та суду не надано доказів існування таких підстав.

За цих обставин суд дійшов висновку, що не поновлюючи позивачу пенсію, за відсутності передбачених законами України підстав для припинення її виплати, відповідач порушив право останнього на її отримання.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 35 та ст. 46 цього Закону (ч. 2 ст. 49 Закону №1058-IV).

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» затверджено постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 №3-1 (у редакції постанови правління ПФУ від 02.03.2023 №10-1) (далі порядок №3-1).

Згідно з п. 1 розділу I порядку №3-1 військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (членам їх сімей), пенсії згідно із Законом призначаються і виплачуються головними управліннями Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Відповідно до п. 9 порядку №3-1 внутрішньо переміщені особи подають заяви з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Відповідач під час ухвалення оскаржуваного рішення від 22.07.2024 про відмову у поновленні пенсії по інвалідності керувався неможливістю скерування запиту до органів пенсійного фонду російської федерації з метою отримання пенсійної справи з документами про припинення виплати пенсії позивача. Підтвердження цієї обставини, на переконання пенсійного органу, є передумовою для поновлення виплати пенсії позивачу.

Мотивуючи свою позицію, відповідач покликається на положення п. 8 розділу I та п. 5 розділу ІІ порядку №3-1, зі змісту яких вбачається, що розгляд заяв, передбачених пунктами 2, 3 цього розділу, поданих громадянами України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримали громадянства Російської Федерації та не одержують пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, здійснюється з урахуванням Порядку виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 234.

Громадянами України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримали громадянства Російської Федерації та не одержують пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, для поновлення виплати пенсії до наявних документів додається заява в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта. Орган, що призначає пенсію, здійснює поновлення виплати пенсії цим особам після надходження на запит пенсійної справи з документами про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення Російської Федерації.

Пунктом 4 порядку №234 визначено, що територіальний орган на підставі поданих документів надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів російської федерації. Виплата пенсії після надходження пенсійної справи разом з документами про припинення виплати пенсії поновлюється з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії.

Системний аналіз наведених норм права дає змогу виснувати, що необхідність витребування матеріалів паперової пенсійної справи з органу пенсійного фонду за попереднім місцем проживання (реєстрації) стосується осіб, які проживають на тимчасово окупованій території, а вчинення відповідних дій покладається саме на орган, що призначає (поновлює) пенсію.

Натомість, як установлено судом, позивач має статус внутрішньо переміщеної особи та з 24.02.2020 проживає у м. Львові, що підтверджується довідкою №1333-. Тому покликання відповідача на необхідність витребування матеріалів пенсійної справи позивача в органів російської федерації для поновлення йому пенсії є безпідставним.

Окрім цього суд зауважує, що на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022, яким введено на території України воєнний стан, у зв`язку військовою агресією російської федерації проти України, починаючи з 24.02.2022, листування із російською федерацією зупинено, що підтверджується офіційним повідомленням АТ «Укрпошта» на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет.

Зазначене унеможливлює отримання пенсійним органом документального підтвердження припинення виплати пенсії позивачу на невизначений час. Проте право на поновлення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин та, відповідно, відсутність чи неможливість витребування пенсійної справи.

Відтак, відсутність у відповідача можливості направлення відповідного запиту про витребування пенсійної справи позивача з органу пенсійного фонду за попереднім місцем проживання (реєстрації) не може слугувати підставою для позбавлення позивача права на пенсійне забезпечення, тим більше з урахуванням того факту, що таке право було раніше підтверджено пенсійним органом шляхом призначення йому пенсії з 20.02.1999 і станом на час виникнення спірних правовідносин він проживає на території України, що підтверджується довідкою від 24.02.2020 №1333-.

У постановах від 22.09.2021 у справі №308/3864/17 та від 10.12.2020 у справі №200/3663/16-а Верховний Суд сформував правову позицію, що відсутність паперової пенсійної справи не може бути підставою для відмови у поновленні виплати пенсії, оскільки позивач не може нести негативних наслідків у зв`язку із відсутністю його пенсійної справи, а протилежне позбавляє його права на її відновлення.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Водночас суд звертає увагу, що п. 1.5, абз. 4 пп. 3 п. 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (за змістом є аналогічними до положень п. 5 розділу ІІ порядку №3-1), на приписи якого покликається відповідач у відзиві на позовну заяву, не підлягають застосуванню до правовідносин, які склалися між сторонами спору, оскільки позивачу призначена пенсія відповідно до Закону №2262-XII, що підтверджується зокрема посвідченням серії НОМЕР_1 від 17.02.1999, а відтак спеціальним підзаконним нормативно-правовим актом, який унормовує порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій осіб, звільнених з військової служби, до яких належить позивач, є порядок №3-1.

У контексті зазначеного суд висновує, що оскаржуване рішення відповідача базується на відсутності в матеріалах справи інформації про припинення виплати пенсії на території АР Крим, тобто на підставі, яка не є законодавчо встановленою детермінантою для відмови у поновленні виплати пенсії за новим місцем проживання пенсіонера.

Стосовно доводів відповідача про відсутність на даний час законодавчого врегулювання спірного питання відновлення/продовження пенсійних виплат особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території АР Крим, то такі не можуть бути взяті до уваги, позаяк суперечать принципу верховенства права.

Так, суд вважає, що гарантоване конституційне право особи на пенсійне забезпечення не може бути обмежене лише з підстав відсутності визначеного порядку відновлення таких виплат у спірній ситуації.

Позбавлення особи права на пенсії, яке вона набула в минулому, та не відновлення її виплати у зв`язку з переміщенням на нове місце проживання є втручанням суб`єкта владних повноважень в мирне володіння майном, закріпленого у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Водночас таке втручання є позбавлення власності та не має правового підґрунтя в національному законодавстві.

Під час звернення позивача із заявами щодо поновлення виплати пенсії ним були дотриманні вимоги, передбачені постановою № 637, тому він має право на поновлення виплати пенсії за місцем реєстрації фактичного проживання, а не на призначення, як зазначається у прохальній частині позовної заяви, позаяк пенсія йому вже була призначена.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За правилами п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України способом захисту прав особи від неправомірного рішення є визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк. Право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої воно прийняте або яке безпосередньо стосується прав, свобод та інтересів цієї особи.

Оцінюючи рішення відповідача про відмову позивачу у поновленні пенсії по інвалідності, суд дійшов висновку, що воно не відповідає критеріям, визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України, та порушує право позивача на належне пенсійне забезпечення та соціальний захист. За цих обставин це рішення суд визнає протиправними та таким, що підлягає скасуванню.

Частиною 4 ст. 245 КАС України регламентовано, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Верховний Суд у постанові від 10.05.2024 у справі № 580/3690/23 дійшов висновку, що у разі якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення або вчинив бездіяльність за наслідками звернення особи, але таке рішення чи вчинена бездіяльність визнані судом протиправними, з огляду на невідповідність чинному законодавству, то суд, як виняток, за відсутності сумнівів у тому, що суб`єктом звернення (позивачем у справі) дотримано усіх визначених законом умов для отримання позитивного результату за наслідками розгляду його звернення та за умови відсутності у суб`єкта, що уповноважений прийняти відповідне рішення за наслідками звернення позивача, дискреції (можливості на власний розсуд визначити зміст рішення та обрати на підставі поданих позивачем документів один з варіантів дій) вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення.

Окрім цього, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Частиною 2 ст. 9 КАС України регламентовано, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд звертає увагу, що питання про правомірність відмови у поновленні пенсії уже було предметом судового розгляду та судом встановлено протиправність дій відповідача. Проте виконуючи рішення суду, відповідач прийняв рішення про відмову відповідно до Закону №2262-XII, тому вдруге покладення на відповідача зобов`язання розглянути повторно звернення позивача з урахуванням правової оцінки, наданої судом, є недоцільним.

Зважаючи на викладене, з метою ефективного захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача поновити йому виплату пенсії по інвалідності відповідно до Закону України від 09.04.1992 №2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Стосовно дати, з якої необхідно поновити позивачу виплату пенсії, суд керується таким.

За змістом пп. 3 п. 5 Розділу IV порядку 3-1 поновлення пенсії здійснюється з дня подання заяви з усіма необхідними документами. Пунктом 11 Розділу I передбачено, що днем звернення за поновленням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами (у разі подання заяви через вебпортал або засобами Порталу Дія - дата реєстрації заяви зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів та придатні для сприйняття їх змісту (мають містити чітке зображення повного складу тексту документа та його реквізитів)).

Згідно з ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше, як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. З прохальної частини позовної заяви слідує, що позивач просить поновити пенсію з серпня 2023 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач вперше звернувся із заявою щодо поновлення виплати пенсії 03.08.2023. Ця обставина встановлена рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31.01.2024 у справі № 380/26536/23, яке набрало законної сили.

Частиною 4 ст. 78 КАС України регламентовано, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто обставини, які були встановлені судовим рішенням у справі № 380/26536/23, не підлягають доказуванню у цій справі.

Тому суд вважає за необхідне поновити виплату пенсії з 03.08.2023, тобто з моменту первинного звернення до відповідача.

За правилами ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про правомірність ухвалених ним рішень або діянь.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень жодними належними та допустимими доказами не довів правомірність відмови у поновленні пенсії по інвалідності. Доводи відповідача спростовано наведеним вище аналізом чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та правовими позиціями Верховного Суду. Тому такі міркування суд не враховує. Натомість, позивач довів та підтвердив належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 1 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю, водночас обравши ефективний спосіб захисту порушених прав позивача, незалежно від формулювання позовних вимог, яке зазначене у позовній заяві.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за пред`явлення цього адміністративного позову, доказів понесення інших судових витрат сторони до суду не подали, тому підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. 2, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 293, 295-297 КАС України, суд

у х в а л и в:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 22.07.2024 про відмову у поновленні пенсії по інвалідності відповідно до Закону України від 09.04.1992 №2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії по інвалідності відповідно до Закону України від 09.04.1992 №2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 03.08.2023.

4. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 ).

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (місцезнаходження: вул. Митрополита Андрея, буд. 10, м. Львів, 79016; ).

СуддяАндрусів Уляна Богданівна