Справа № 240/2383/24
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2024-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/2383/24

Головуючий у 1-й інстанції: Нагірняк Микола Федорович

Суддя-доповідач: Капустинський М.М.

18 жовтня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Сапальової Т.В. Ватаманюка Р.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 21 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішенняі, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Житомирського окружного адміністративного суду, просив:

- визнання протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській від 16.08.2023 року щодо відмови у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи";

- зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити пенсію за віком із зниженням пенсійного віку на 5 років відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 09.08.2023 року.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи 3-ї категорії, оскільки на день аварії з 26.04.1986 року на протязі 4 місяців і 5 днів проживав в смт.Вільча Поліського району Київської області, яке відноситься до зони безумовного (обовязкового) відселення, а з 21.01.1988 року по 27.08.1988 року, провернувшись, продовжив проживати та працювати в смт.Вільча.

Також, Позивач зазначав, що в період з 01.09.1988 року по 25.06.1991 року навчання в Переяслав-Хмельницькому філіалі Київського державного педагогічного університету та сумарно 3 місяці та 2 дні знаходився на канікулах в смт.Вільча Поліського району Київської області. З 04.07.1991 року по 01.08.1993 року продовжував жити та працювати в цьому ж населеному пункті.

09.08.2023 року з досягненням 55 річного віку та за наявності відповідного страхового стажу, він звернувся до Відповідача із заявою про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку на 5 років відповідно до вимог статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Листом від 21.08.2023 року Відповідач повідомив, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській відмовлено у такому призначенні пенсії у зв`язку із документальним не підтвердженням періоду його проживання (роботи) в зоні добровільного (гарантованого) відселення.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 21 червня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області та до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області - відмовлено.

Підставою відмови слугувало те, що наявне у Позивача посвідчення "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" (категорія 3) в розумінні вимог статті 14 Закону №796-XII може лише підтверджувати постійне проживання або роботу або навчання в зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії станом на 1 січня 1993 року не менше двох років.

В розумінні вимог ч. 2 ст. 55 Закону №796-XII призначення Позивачу спірної пенсії за віком із зниженням пенсійного віку на 5 років можливе за наявності, окрім факту проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення протягом двох років, ще додатково 1 рік за кожен рік проживання або праці на цій території станом на 01.01.1993 року, тобто сумарно не менше 3 років.

Разом з тим, як стверджується в позовній заяві і відповідно до долучених до позову копій документів Позивач з моменту аварії на ЧАЕС та станом на 1 січня 1993 року сумарно прожив у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з урахуванням періодів перебування на зимових та літніх канікулах - 2 роки 8 місяців 11 днів.

Зазначене свідчить, про наявність у Позивача права на призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку лише на 4 роки, а не на 5 років, що при досягненні 55 річного віку не надавало право на призначення пенсії за віком з часу звернення (03.05.2023 року).

Враховуючи відсутність підстав для призначення Позивачу пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання пенсії, на 5 років, суд дійшов висновку про правомірність оскаржуваного рішення Відповідача-2 про відмову в такому призначенні пенсії та про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Також, судом зазначено, що право на призначення пенсії із зниженням пенсійного віку на чотири роки у відповідності до вимог ст.55 Закону №796-XII Позивач набуде лише з досягненням 56 річного віку.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Представник Відповідача-1 - Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, у відзиві на апеляційну скаргу заперечила проти її задоволення та зазначила, що за принципом екстериторіальності заява Позивача про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку на 5 років була передана для розгляду до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. За результатами розгляду заяви Позивача рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області Позивачу було відмовлено оскільки не було підтверджено факт проживання або роботи у зоні добровільного (гарантованого) відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3-х років або у зоні безумовного (обов"язкового) відселення станом на 01.01.1993 року не менше 2-х років.

Відповідач-2 - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відзиву на позов до суду не надав.

На підставі положень п.3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має посвідчення громадянина, який постійно працював або працює, проживав або проживає у зонах безумовного (обов"язкового) та гарантованого добровільного відселення (категорія 3) серії НОМЕР_1 видане Київською облдержадміністрацією 27.07.1993 року (а.с.11).

Відповідно до довідки відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Коростенської міської ради (а.с.22) про період проживання на території, яка, згідно Постанови КМУ №106 від 23.07.1991 року віднесена до зони гарантованого добровільного відселення (3 зона), ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_1 де проживав з 11.10.2006 р. по 25.09.2013 р. а з 12.03.2014 р. проживає по теперішній час.

09 серпня 2023 року позивач звернулася до ГУ ПФУ в Житомирській області з заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Листом від 19 січня 2022 року №0600-0216-8/9581 Відповідач-1 повідомив позивача, що рішенням Відповідача-2 від 11 січня 2023 року відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю права на зниження пенсійного віку, оскільки період постійного проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років за станом на 01 січня 1993 року документально не підтверджений.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституцій України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно зі статтею 49 Закону №796-XII пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Статтею 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) визначено, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або надається їм право на одержання пенсій на підставах, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 55 Закону №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.

Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

З системного аналізу наведених правових норм суд дійшов висновку, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період, що має бути підтверджено належними документами.

Аналогічний правовий висновок міститися у постановах Верховного Суду від 6 лютого 2018 року у справі №556/1153/17 та від 11 квітня 2018 року у справі №565/1829/17.

Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій визначено «Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1(зареєстровано в Міністерстві юстиції України (далі - МЮУ) 27.12.2005 за №1566/11846; далі - Порядок №22-1).

Пунктом 4.7 розділу ІV Порядку №22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Згідно з абзацом дев`ятим підпункту 5 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1, документами, які засвідчують особливий статус особи є, зокрема, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (за наявності)) та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Як визначено статтею 9 Закону №796-ХІІ, особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи-громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.11 Закону №796-ХІІ до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.

Приписами пункту 3 частини першої статті 14 Закону №796-ХІІ встановлено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, серед них потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років (категорія 3).

Частиною першою статті 15 Закону №796-ХІІ обумовлено, що підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування. У свою чергу частиною третьою статті 65 Закону №796-XII обумовлено, що документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

В пункті 6 «Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 №551(далі - Порядок №551), уточняється, що потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які станом на 1 січня 1993 року прожили в зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, і таким, що постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а в зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення Потерпілий від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії Б зеленого кольору.

Як зазначено у пункті 11 Порядку №551, посвідчення видаються особам, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які станом на 1 січня 1993 року прожили в зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, - на підставі довідки встановленого зразка (додаток 5).

Отже, із системного аналізу наведених нормативно-правових актів слідує, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які в установленому законом порядку набули статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи та постійно проживали (працювали), зокрема, в зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років станом на 01 січня 1993 року. При цьому, єдиним документом, який підтверджує статус потерпілого, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема, на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Крім того, Верховний Суд України в постановах від 21.11.2006 у справі № 21-1048во06, від 04.09.2015 у справі №690/23/15-а, а також Верховний Суд у постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 24.10.2019 у справі №152/651/17, від 25.11.2019 у справі №464/4150/17, від 27.04.2020 у справі №212/5780/16-а, від 18.06.2020 у справі №404/5266/16-а (2-а/404/29/17) дійшли наступних висновків:

«…єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або Потерпілий від Чорнобильської катастрофи. Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи...».

Враховуючи такі висновки Верховного Суду покликання відповідача в обґрунтування відмови у призначенні пенсії на не підтвердження фактів проживання або роботи у зоні добровільного (гарантованого) відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3-х років або у зоні безумовного (обов"язкового) відселення станом на 01.01.1993 року не менше 2-х років - є безпідставними.

Щодо зразка бланка посвідчення, то колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи слідує, що 27.07.1993 позивачу видано посвідчення громадянина (громадянки), який постійно працював чи працює, або проживав чи проживає у зонах безумовного (обов"язкового) та гарантованого добровільного відселення у 1986-1993 р.р. (категорія 3) серія Б №21219 (а.с.11).

Статус позивача було визначено відповідно до Закону Української соціалістичної республіки "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-ХП, перша редакція від 28.02.1991 року, Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-ХП, в редакції від 19.12.1991 року.

Посвідчення видано відповідно до "Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" затвердженого постановою КМ УРСР від 18.06.1991 р. №44. Даний Порядок в частині умов видачі посвідчень потерпілим від наслідків ЧАЕС, категорії 3, без умови проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 року не меньше 3-х років, діяв до 20.01.1997 року часу прийняття КМУ Постанови №51 "Про затвердження Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

На час перегляду справи, діючим законодавством, що регулює Порядок видачі посвідчень потерпілим від наслідків аварії на ЧАЕС, категорія 3 та законодавством прийнятим після видачі позивачу відповідного посвідчення, посвідчення громадянина (громадянки), яка постійно проживає чи проживала у зоні гарантованого добровільного відселення у 1986-1993 р.р. категорія 3 не скасовувалось, недійсним не визнавалось та заміні не підлягало.

Обставини видачі та наявності у позивача посвідчення як потерпілого від наслідків аварії на ЧАЕС (категорія 3) серія НОМЕР_2 відповідачем не оспорюються та визнаються.

Крім того, факт проживання та роботи позивача на території зони безумовного (обов"язкового) відселення (в смт.Вільча Поліського району Київської області та Вільчанській загальноосвітній трудовій політехнічній школі Поліського району Київської області) з 01.03.1986 року по 31.07.1986 року підтверджується долученою до справи копією трудової книжки, в якій міститься запис про роботу Позивача діловодом Вільчанської загальноосвітньої трудової політехнічної школи Поліського району Київської області в період з 01.03.1986 року по 31.07.1986 року, тобто з моменту аварії по 31 липня 1986 року. Відповідно ж до довідки відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Коростенської міської ради (а.с.22) про період проживання на території, яка згідно Постанови КМУ №106 від 23.07.1991 року віднесена до зони гарантованого добровільного відселення (3 зона), ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_1 де проживав з 11.10.2006 р. по 25.09.2013 р. та проживає з 12.03.2014 р. по теперішній час.

Тобто, наявність зазначеного посвідчення та період проживання (роботи), в сукупності, відповідно до примітки до частини другої статті 55 Закону № 796-XII надає Позивачу право на призначення пенсії із зниженням пенсійного віку.

Відповідачем не оспорюється, що територія на якій проживав Позивач, як на час аварії на ЧАЕС так і після неї у 1986 році відносилась до зони безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення (2 зона), а постійне місце проживання позивача ( АДРЕСА_1 ) з 11.10.2006 р. по 25.09.2013 року та з 12.03.2014 р. по теперішній час, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106, відноситься до зони гарантованого добровільного відселення (3 зона).

Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2005 від 11.10.2005 у справі №1-21/2005 визначив критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося звуження прав, зокрема, звуження обсягу прав та свобод - це зменшення кола суб`єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики.

Також Конституційний Суд України у своєму рішенні №6-рп/2007 від 09.07.2007 зазначив, що невиконання державою взятих на себе соціальних зобов`язань порушує принцип соціальної, правової держави. Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права.

З огляду на викладене, зокрема, зміст та обсяг досягнутих та наданих соціальних гарантій не може бути позбавлено шляхом неможливості доведення правомірності наявного у позивача права на користування соціальною пільгою.

Оскільки на час звернення до відповідача, належність позивача до особи потерпілої від Чорнобильської катастрофи 3 категорії ніким не оспорювалась, а тому посвідчення є чинним і воно вказує на те, що позивач має право на користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, зокрема щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій.

Як встановлено судом, страховий стаж позивача становить більше 36 років.

Разом з тим, слід зазначити, що подані позивачем документи в сукупності не викликають сумнівів щодо його проживання у вищезазначені періоди як в зоні безумовного (обов"язкового) відселення так і гарантованого добровільного відселення, наявності у позивача статусу особи, яка постраждала від Чорнобильської катастрофи. Інших підстав неможливості призначення позивачу пенсії за віком відповідачем не наведено, а тому відмова у призначенні позивачу пенсії відповідно до статті 55 Закону №796-XII порушує конституційне право позивача на пенсійне забезпечення та соціальний захист, а отже є протиправною.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовує доводи відповідача та суду першої інстанції покладені в основу оскарженого рішення.

Відповідно до частини 3 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з пункту 4 частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 21 червня 2024 року скасувати.

Прийняти нову постанову. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнання протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській від 16.08.2023 року №34 щодо відмови у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити пенсію за віком із зниженням пенсійного віку на 5 років відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 09.08.2023 року.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Сапальова Т.В. Ватаманюк Р.В.