Справа № 620/4155/24
Суддя: Голяшкін Олег Володимирович
Дата ухвалення: 2024-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/4155/24 Суддя (судді) першої інстанції: Скалозуб Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя - Голяшкін О.В.,

судді - Ганечко О.М., Заїка М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17.05.2024 року у справі №620/4155/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернігівській області, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області щодо дотримання при виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01 грудня 2023 року до

31 грудня 2023 року положень статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»;

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 недоотриману суддівську винагороду за період з 01 грудня 2023 року до 31 грудня 2023 року у розмірі 21 533,99 гривень (двадцять одна тисяча п`ятсот тридцять три гривні 99 копійок) з урахуванням податків, зборів та інших платежів.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що всупереч вимог чинного законодавства України відповідач протягом спірного періоду здійснював нарахування та виплату йому суддівської винагороди із застосуванням як розрахункової величини прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102,00 грн, а не 2684,00 грн., у зв`язку з чим розмір її суддівської винагороди в грудні 2023 року не відповідав розміру, встановленому спеціальним законодавством України, що призвело до порушення права позивача на належне матеріальне забезпечення.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 17.05.2024 позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернігівській області щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за грудень 2023 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2023 року у розмірі 2102 грн. Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернігівській області здійснити нарахування та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 01 грудня 2023 року по 31 грудня 2023 року включно відповідно до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, та розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня 2023 року, який становив 2684 гривні, з урахуванням раніше виплачених сум і з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

При винесенні рішення суд першої інстанції виходив із права позивача відповідно до ст. 135 Закону №1402-VІІІ на отримання суддівської винагороди виходячи з базового посадового окладу судді місцевого суду, визначеного із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" розмір станом на 01 січня 2023 року складав 2684,00 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням, відповідач ТУ ДСА у Чернігівській області, звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність викладених судом висновків обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що виплата позивачу суддівської винагороди здійснювалася відповідно до положень ст.7 Закону про Державний бюджет на 2023 року, виходячи із встановленого вказаними законами прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн, в межах наданих повноважень та бюджетних асигнувань, що відповідач вважає правомірним та таким, що відповідає нормам ст. 135 Закону №1402-VІІІ . Вказує, що в законі про державний бюджет на 2023 рік законодавцем конкретизовано перелік працездатних осіб та встановлено окремі розміри прожиткового мінімуму для суддів, прокурорів та працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, що у спірному випадку (для суддів) не суперечить Конституції України та Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно ч. 1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач Указом Президента України від 16 липня 2020 року №278/2020 призначена на посаду судді Щорського районного суду Чернігівської області безстроково.

На підставі рішення Вищої ради правосуддя від 28.11.2023 №1127/0/15-23 з 04.12.2023 відряджено суддю Щорського районного суду Чернігівської області ОСОБА_1 до Ріпкинського районного суду Чернігівської області для здійснення правосуддя строком на 1 рік із 4 грудня 2023 року.

Наказом в.о.голови Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 04.12.2023 № 53-ОС ОСОБА_1 зараховано до штату Ріпкинського районного суду Чернігівської області.

Згідно з наказом голови Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 21.12.2023 № 54-ОС ОСОБА_1 приступила до виконання повноважень голови Ріпкинського районного суду Чернігівської області.

Відповідно до наявного у матеріалах справи розрахункового листа, в грудні 2023 року відповідач здійснював нарахування суддівської винагороди ОСОБА_1 , використовуючи для визначення розміру посадового окладу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2023 року у розмірі 2102,00 грн.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Згідно 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Закон України від 02.06.2016 №1402-VІІІ "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон №1402-VІІІ) визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Як встановлено ст.4 Закону №1402-VІІІ, судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Частиною першою статті 135 Закону №1402-VІІІ закріплено положення про те, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 1 частини третьої статті 135 Закону №1402-VІІІ встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.

Статтею 7 Закону України від 03.11.2022 №2710-ІХ "Про Державний бюджет України на 2023 рік" (далі - Закон №2710-ІХ) установлено з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, працездатних осіб - 2684 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102,00 гривні.

Матеріалами справи встановлено, що суддівську винагороду за грудень 2023 року позивачу обчислено з посиланням на ст.7 Закону №2710-ІХ виходячи з розміру прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.

Суд зауважує, що однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.

Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом - Законом №1402-VІІІ гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема, в рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 3 червня 2013 року №3-рп/2013, а також від 4 грудня 2018 року №11-р/2018.

Система правового захисту суддів, зокрема, їх матеріального забезпечення встановлена Законом №1402-VІІІ, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.

Необхідно також указати, що у пункті 62 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до Комітету міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів підкреслюється, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країн) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону №1402-VІІІ. Норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.

Розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, напряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Закон України від 15.07.1999 №№966-XIV "Про прожитковий мінімум" (далі - Закон №966-XIV) відповідно до статті 46 Конституції України дає визначення прожитковому мінімуму, закладає правову основу для його встановлення, затвердження та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян на достатній життєвий рівень.

Згідно ст. 1 цього Закону прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.

У вказаній нормі Закону №966-ХІV закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, відносно яких визначається прожитковий мінімум.

Відповідно до ч.3 ст.4 зазначеного Закону прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Слід відзначити, що Законом №966-ХІV не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді». Також, цим Законом судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.

Натомість статтею 7 Закону №2710-ІХ введено такий вид прожиткового мінімуму як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», та встановлено його розмір - 2102,00 грн., який є незмінним з 2021 року.

При цьому слід також враховувати, про що вірно зазначено й судом першої інстанції, що зміни до Закону №1402-VІІІ в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірному періоді, а також в Закон №966-ХІV щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, тож законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди, немає.

Колегія суддів зазначає, що для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону №1402-VІІІ.

Водночас, Закон №2710-ІХ фактично змінив складову для визначення базового розміру посадового окладу судді. При цьому, вказаний закон не має містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюється предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

На такі аспекти законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у Рішеннях від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).

Згідно із позицією Верховного Суду у цій категорії спорів Законом №1402-VІІІ закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Оскільки вказана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, суддівська винагорода не може обчислюватися із застосуванням величини, відмінної від тієї, що визначена Законом №1402-VІІІ (постанови від 10 листопада 2021 року у справі №400/2031/21, від 30 листопада 2021 року у справі №360/503/21, від 02 червня 2023 року у справі №400/4904/21, від 13 липня 2023 року у справі №280/1233/22, від 24 липня 2023 року у справі №280/9563/21, від 25 липня 2023 року у справі №120/2006/22-а, від 26 липня 2023 року у справі №240/2978/22, від 27 липня 2023 року у справі №240/3795/22, від 20 листопада 2023 року у справі №120/709/22-а).

Законом №1402-VІІІ закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Оскільки вказана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, ТУ ДСА неправильно визначився із розрахунковою величиною посадового окладу, застосувавши в розрахунку іншу величину, відмінну від тієї, що визначена спеціальним законом.

З огляду на викладене судова колегія вважає, що зміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2023 року (2684,00 грн) на іншу розрахункову величину, яка Законом №1402-VІІІ не передбачена, навіть із посиланням на норми статтті 7 Закону №2710-ІХ, є неправомірним.

Зважаючи, що обчислення та виплата суддівської винагороди врегульовано лише статтею 135 Закону №1402-VІІІ, норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо визначення розміру суддівської винагороди) застосовуватися не можуть, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції при задоволенні позовних вимог щодо неправильного обчислення суддівської винагороди позивачу, зокрема у спірний період.

Щодо обраного позивачем способу захисту його порушених прав слід зазначити наступне.

За правилами частин третьої, четвертої статті 148 Закону №1402-VІІІ ДСА України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України.

Відповідно до статті 149 Закону №1402-VІІІ суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

В силу частин першої, другої 22 Бюджетного кодексу України за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Головними розпорядниками бюджетних коштів є Державна судова адміністрація України.

Пунктами 2 та 4 частини п`ятоїстатті 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що головний розпорядник бюджетних коштів: організовує та забезпечує на підставі Бюджетної декларації (прогнозу місцевого бюджету) та плану діяльності на середньостроковий період складання проекту кошторису та бюджетного запиту і подає їх Міністерству фінансів України (місцевому фінансовому органу); затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством.

Згідно із частиною першою статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17 січня 2019 року №141/0/15-19 (далі - Положення), Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДСА України здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади з метою створення належних умов функціонування судів і діяльності суддів.

Пунктом 3 Положення передбачено, що ТУ ДСА України є територіальними органами ДСА України.

Зважаючи на наведені положення статей 148, 149 Закону №1402-VІІІ у зіставленні з положеннями частин першої, другої, п`ятої статті 22, частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України.

Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі на 2023 рік.

ДСА України як розпорядник бюджетних коштів, має першочергово забезпечити виплату суддівської винагороди у повному обсязі за рахунок видатків Державного бюджету України на 2023 рік на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя та під час розрахунку річного фонду суддівської винагороди судів визначити необхідний та достатній розмір річного фонду суддівської винагороди із застосуванням прожиткового мінімуму у 2023 році - в розмірі 2684,00 грн.

Такий обов`язок та пріоритетність виплати суддівської винагороди у порівнянні з іншими виплатами, крім згаданого вище, випливає також із особливого статусу судді, необхідності неухильного дотримання гарантій його незалежності.

Натомість відповідачем зазначений обов`язок не виконаний через помилкове застосування до спірних правовідносин норм статті 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2023 рік".

Оскільки судом першої інстанції встановлено, і це є вірним, що позивачу суддівська винагорода у розмірі, визначеному статтею 135 Закону №1402-VІІІ, не нарахована та не виплачена ТУ ДСА України у Чернігівській області, позовні вимоги про визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 01 грудня 2023 року по 31 грудня 2023 року включно, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102,00 грн та похідні від них вимоги про зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області вчинити дії для відновлення порушених прав позивача, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

При цьому судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обраного способу захисту права позивача. Оскільки нарахування сум суддівської винагороди належить до безпосередніх компетенцій відповідача, суд у даному випадку наділений лише повноваженнями перевірити правильність таких нарахувань у контексті застосування нормативно-правових приписів, що регулюють спірні правовідносини. Отже, за умови того, що відповідачем суддівська винагорода у визначених Законом розмірах нарахована не була, а повноваженнями щодо нарахування суддівської винагороди наділене Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, суд дійшов вірного висновку, що належним способом захисту права у спірному випадку є зобов`язання ТУ ДСА України у Чернігівській області нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду відповідно до вимог частин другої, третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

При вирішенні цієї справи колегією суддів були враховані положення частини другої статті 2 та частини другої статті 77 КАС України.

Сторонами не наведено інших доречних та важливих аргументів, які суд апеляційної інстанції зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Ruiz Toriya v. Spaine», рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом порушено або неправильно застосовано норми матеріального чи процесуального права. Прийняте судом першої інстанції є вірним та достатньо мотивованим та правильним по суті.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17.05.2024 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329, 331 КАС України.

Суддя-доповідач О.В. Голяшкін

Судді О.М. Ганечко

М.М. Заїка

Повний текст постанови складено 17.10.2024 року.