Справа № 320/20720/24
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Чаку Є.В.,

при секретарі - Олешко М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 05 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2024 року позивач - ОСОБА_2 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, яким просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення про скорочення строку перебування в Україні від 12 лютого 2024 року №0058, винесене Державною міграційною службою України, щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- продовжити строк перебування в Україні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з возз`єднанням сім`ї та проходженням ОСОБА_5 військової служби у лавах Збройних Сил України за контрактом для відсічі збройної агресії російської федерації.

Також позивачем подано до Київського окружного адміністративного суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову від 31 травня 2024 року, відповідно до якої остання просила зупинити дію рішення про скорочення строку перебування в Україні від 12 лютого 2024 року №0058, винесеного Державною міграційною службою України, щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до набрання законної сили судовим рішенням у справі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05 червня 2024 року заяву ОСОБА_1 задоволено, зупинено дію рішення про скорочення строку перебування в Україні від 12 лютого 2024 року №0058, винесеного Державною міграційною службою України, щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до набрання законної сили судовим рішенням у справі.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Апелянт зазначив про те, що позивачем не доведено та документально не підтверджено обставини, які б вказували на очевидну небезпеку заподіяння шкоди її правам, свободам та інтересам, які б унеможливлювали захист її прав. Крім того, контракт №323/ін/ НОМЕР_1 про проходження військової служби у Збройних Силах України її чоловіка припинений у грудні 2023 року, а тому станом на час прийняття оскаржуваного рішення були відсутні підстави для продовження строку, водночас чоловік позивача підписав новий контракт лише 21 лютого 2024 року.

Також наголосив, що позивачем не надано до суду доказів того, що відносно неї вживаються заходи адміністративного впливу, які в подальшому можуть вплинути на право в`їзду на територію України та доказів існування перешкод у перетині кордону.

Позивач подала до суду відзив, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, оскільки застосовані заходи забезпечення позову вжиті в межах позовних вимог, є адекватними та співмірними з ними.

У судовому засіданні представник Державної міграційної служби України доводи апеляційної скарги підтримала, наполягала на її задоволенні з підстав викладених у ній.

Представник позивача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Республіки Білорусь, що підтверджується паспортом № НОМЕР_2 .

Згідно з відміткою на сторінці 30 зазначеного паспорту Державною міграційною службою України продовжено строк її перебування в Україні до 17 лютого 2024 року (номер запису 8011).

Рішенням Державної міграційної служби України від 12 лютого 2024 року №0058 строк перебування позивача в Україні скорочено до 14 лютого 2024 року на підставі пп. 1 п. 35 Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150.

Вважаючи рішенням Державної міграційної служби України від 12 лютого 2024 року №0058 протиправним, позивач звернулась до суду з позовом та заявою про вжиття заходів забезпечення позову.

Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції дійшов висновку про те, що невжиття заходів забезпечення позову у цій справі загрожує настанню незворотних негативних наслідків для позивача у вигляді виникнення у неї обов`язку залишити територію України, що істотно ускладнює можливість поновлення оспорюваних прав та інтересів заявника у разі задоволення позову.

З такими аргументами суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для однозначного висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

При цьому, суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Отже, процесуальний закон наділяє суд повноваженнями на вжиття заходів забезпечення позову шляхом, зокрема, зупиненням дії індивідуального акта. Однак, передумовою для вжиття таких заходів з урахуванням положень ч. 2 ст. 151 КАС України є існування та встановлення судом обставин, визначених ч. 2 ст. 150 КАС України.

Як вбачається із змісту заяви про забезпечення позову, позивач 12 лютого 2024 року в межах передбачених законом термінів звернулась до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області з відповідною заявою про продовження строку перебування в Україні на підставі того, що її чоловік, громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 проходить добровільно військову службу в лавах Збройних Сил України за контрактом.

Рішенням Державної міграційної служби України від 12 лютого 2024 року №0058 строк перебування ОСОБА_8 в Україні скорочений до 14 лютого 2024 року на підставі пп. 1 п. 35 Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150.

Процедура продовження строку перебування та тимчасового проживання іноземців та осіб без громадянства на території України або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено Порядком продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150 (далі - Порядок).

Відповідно до пп. 2 п. 17 Порядку рішення про продовження строку перебування або про відмову в продовженні строку перебування приймає Голова ДМС або уповноважена ним особа стосовно іноземців та осіб без громадянства незалежно від строків їх перебування на території України, а також стосовно іноземців та осіб без громадянства, які є членами сім`ї іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині дев`ятнадцятій статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Згідно з ч. 19 ст. 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які в установленому порядку уклали контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту, Національній гвардії України, вважаються такими, які на законних підставах тимчасово проживають на території України на період дії контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту, Національній гвардії України. Тимчасове проживання на території України таких іноземців та осіб без громадянства підтверджується військовим квитком рядового, сержантського і старшинського складу.

Позивач наголосила, що її чоловік ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин Республіка Білорусь перебуває на військовій службі у Збройних Силах України на підставі контракту та за власним бажанням боронить територіальну цілісність України, водночас у зв`язку з прийняттям оскаржуваного рішення щодо неї та її малолітньої дитини в подальшому будуть застосовані відповідні заходи, а саме депортація або примусове видворення.

На підтвердження зазначених обставин позивачем надано до суду:

- копію свідоцтва про шлюбу;

- копію контракту від 10 червня 2023 року, укладеного між ОСОБА_5 та Міністерством оборони України, про проходження військової служби у Збройних Силах України;

- копію посвідчення учасника бойових дій ОСОБА_9 ;

- копії довідок т.в.о. командира Військової частини НОМЕР_3 від 10 липня 2023 року №1847, від 10 липня 2023 року №1852 та від 11 липня 2023 року №1854, якими підтверджено проходження ОСОБА_5 військової служби у Збройних Силах України за контрактом іноземця у В/Ч НОМЕР_1 на посаді кулеметника ІНФОРМАЦІЯ_4, шпк "солдат", ВОС - 101627А;

- копії медичних документів про перебування ОСОБА_9 на лікуванні;

- копію припису ІНФОРМАЦІЯ_3 від 19 лютого 2024 року №1263 з пропозицією до ОСОБА_9 вибути у розпорядження командира В/Ч НОМЕР_1 19 лютого 2024 року;

- копію контракту від 21 лютого 2024 року, укладеного між ОСОБА_5 та Міністерством оборони України, про проходження військової служби у Збройних Силах України;

- копії довідок начальника штабу - заступника командира В/Ч НОМЕР_1 від 21 лютого 2024 року №415д та від 06 березня 2024 року №802 про перебування ОСОБА_9 на військовій службі з 21 лютого 2024 року.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 36 Порядку у рішенні про скорочення строку перебування іноземця та особи без громадянства на території України зазначається строк, протягом якого особа зобов`язана виїхати з України. Такий строк не може бути більш як п`ять календарних днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до рішення Державної міграційної служби України від 12 лютого 2024 року №0058 позивач повинна покинути територію України 14 лютого 2024 року.

Згідно з листом Державної міграційної служби України від 26 квітня 2024 року №К-3235-24/8.1/2359-24 позивача повідомлено про те, що 12 лютого 2024 року прийнято рішення про скорочення строку перебування на території України із зазначенням строку, протягом якого вона зобов`язана була виїхати з України, яке нею не виконано, а тому на день надання відповіді вона перебуває в Україні з порушенням законодавства про правовий статус іноземців.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що обраний позивачем спосіб забезпечення адміністративного позову відповідає предмету спору, водночас, вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті заявлених вимог.

У справі "Беєлер проти Італії" Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні ч. 1 ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Крім того, у рішенні від 09 січня 2007 року у справі "Інтерсплав" проти України" Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати "справедливий баланс" між інтересами особи і суспільства.

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Таким чином, враховуючи що позивачем належним чином обґрунтовано та доведено, що до ухвалення рішення в адміністративній справі існує очевидна небезпека заподіяння шкоди її правам та інтересам, що захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, що для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а без забезпечення позову буде неможливо виконати рішення суду, Київський окружний адміністративний суд прийшов до правильного висновку про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Доводи апелянта про те, що станом на час прийняття оскаржуваного рішення закінчився строк дії контракту ОСОБА_9 , а новий підписано лише 21 лютого 2024 року, не вливає на правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, водночас підлягає оцінці судом під час розгляду справи по суті.

Також колегія суддів вважає безпідставним посилання апелянта не те, що позивачем не надано доказів вчинення щодо неї заходів адміністративного впливу, оскільки Державна міграційна служба України листом від 26 квітня 2024 року №К-3235-24/8.1/2359-24 повідомила позивача про те, що вона перебуває на території України з порушенням законодавства про правовий статус іноземців, водночас примусове повернення її з малолітньою дитиною до країни походження (Республіка Білорусь) чи третьої країни, враховуючи проходження її чоловіком протягом тривалого часу служби в Збройних Силах України, може мати незворотні наслідки.

Згідно з Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини вказав, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби ст. 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 наголошував на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У межах визначеної нормативної регламентації спірних правовідносин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що зупинення дії оскаржуваних рішення є допустимим та пропорційним заходом забезпечення позову, невжиття якого може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, адже навіть у випадку задоволення позову виконання судового рішення може бути ускладнене внаслідок можливого застосування до позивача заходів адміністративного впливу.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про правильність твердження суду першої інстанції щодо обґрунтованості поданої заяви про забезпечення позову, оскільки, як було встановлено вище, викладеними у ній доводами підтверджується існування підстав та обставин для вжиття відповідних заходів. У зв`язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 150-151, 242-244, 250, 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 05 червня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст. ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

Є.В. Чаку

Повний текст постанови складено "17" жовтня 2024 року.