Справа № 520/23044/24
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2024-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Григоров Д.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2024 р. Справа № 520/23044/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 06.09.2024, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/23044/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Харківській області

про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

14 серпня 2024 року ОСОБА_1 за допомогою підсистеми «Електронний суд» звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, в якому просив:

- визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновити позивачу строк звернення до суду з даним позовом;

-визнати протиправним та скасувати Наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області № 598 о/с від 30.12.2016 року про звільнення за пунктом 4 частини 1 статті 77 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) Закону України «Про Національну поліцію» підполковника поліції ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу Київського відділу поліції ГУНП в Харківській області;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу Київського відділу поліції ГУНП в Харківській області або на іншій рівнозначній посаді, яка відповідає освітньо-кваліфікаційному рівню, досвіду роботи та спеціальному званню підполковник поліції, з 03.01.2017 року;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу;

-в частині поновлення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 1 (один) місць допустити негайне виконання судового рішення.

Ухвалою судді Харківського окружного адміністративного суду від 22.08.2024 визнано неповажними вказані позивачем підстави пропуску строку звернення до суду з позовною заявою. Позовну заяву залишено без руху з підстав пропуску строку звернення до суду з даним позовом. Зазначено про необхідність подання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду з наданням доказів, які підтверджують поважність пропуску вказаного строку. На виконання зазначеної ухвали позивачу надано 10 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху від 22.08.2024.

29.08.2024 до суду першої інстанції надійшла заява від представника позивача - адвоката Пятигори К.В. про поновлення процесуального строку, в якій заявниця просила визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду ОСОБА_1 в даній справі та поновити вказаний строк.

Обґрунтовуючи наведене, заявниця посилалася на те, що строк звернення не є пропущеним, оскільки його слід обраховувати з дати, коли позивач дізнався про порушення свого права, тобто про те, що його звільнено з посади заступника начальника відділу Київського відділу поліції ГУНП в Харківській області за скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Так, заявниця указала на те, що позивач дізнався про своє звільнення з посади у липні 2024 року з відповіді на адвокатський запит, направлений 22.07.2024 в його інтересах до ГУ Національної поліції в Харківській області, відповідь на який датована 26.07.2024.

Заявниця зазначала, що 11.01.2017 позивач був затриманий правоохоронними органами та протягом наступних 7,5 років до нього застосовувався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Вироку суду у даному кримінальному провадженні, на підставі якого було б визнано винним та засуджено ОСОБА_1 , немає.

Таким чином, як вказує адвокат, позивач ОСОБА_1 вважав, що його тимчасово відсторонено від виконання обов`язків та переведено до позаштатного складу без офіційного звільнення, як це зазвичай відбувається за стандартною практикою в органах поліції. Цим, у тому числі, позивач пояснював для себе відсутність виплат заробітної плати протягом 7,5 років, вважаючи весь цей час, що він є тимчасово відстороненим від посади без "офіційного" звільнення.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду 06.09.2024 адміністративний позов ОСОБА_1 - повернуто позивачу.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суддя суду першої інстанції суд критично поставився до посилань заявниці на те, що протягом 7,5 років позивач не усвідомлював та не міг усвідомити, що його може бути звільнено з посади. Суд першої інстанції зазначив, що вказаний строк є значним, тож позивач, будучи співробітником поліції у званні підполковника, обіймаючи керівну посаду в органах поліції, повинен був розуміти протягом цього строку, що він не перебуває на службі, фактично не виконує посадових обов`язків, не отримує грошове забезпечення, однак протягом 7,5 років він не виявив належної зацікавленості та не мав бажання звернутися до ГУ Національної поліції в Харківській області для з`ясування того чи працює він на займаній посаді та в якому статусі перебуває. Доводів про те, що позивач звертався до ГУ Національної поліції в Харківській області з метою з`ясування таких обставин, надана суду заява не містить. Так само вона не містить доводів, що позивачу було відмовлено особою або органом, які здійснюють кримінальне провадження у листуванні.

Доводи про те, що позивач вважав себе переведеним до "позаштатного складу" без "офіційного звільнення" суд також оцінив критично та зазначив, що вони перебувають у сфері суб`єктивного сприйняття реальності, яке не має належного підґрунтя. Належних доводів чому позивач вважав себе переведеним до "позаштатного складу", однак не мав підстав вважати звільненим з посади суду не надано та з матеріалів позовної заяви не вбачається.

Проте, суд зазначив, що в будь-якому разі позивач усвідомлював, що не працює на займаній посаді.

Та обставина, що позивача не було засуджено вироком суду на ці висновки не впливає, оскільки така обставина звільнення з посади як засудження за вироком суду не є єдиною можливою підставою, яка передбачена чинним законодавством для звільнення поліцейського, що і мало місце в даній справі, де позивач був звільнений з посади на інших підставах.

Отже, враховуючи те, що оцінка змісту обставин справи, хронології та послідовності дій позивача перед зверненням до суду свідчать про те, що цей строк був пропущений через відсутність його зусиль і належної старанності, особливо з огляду на те, що позивач усвідомлював, що фактично не працює на займаній посаді (переведений до позаштатного складу), а також можливість дізнатися про своє місце роботи та куди його переведено (як він вважав), яка поданими суду доводами не спростована. Враховуючи наведене вище, вважав, що позовну заяву належить повернути позивачеві.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що ОСОБА_1 у період з 27.12.2016 року перебував у додатковій оплачуваній відпустці як учасник бойових дій строком 14 календарних днів. Одразу після повернення з додаткової відпустки, а саме 11.01.2017 року о 10 год. 30 хв. ОСОБА_1 був затриманий працівниками правоохоронних органів у рамках кримінального провадження № 0000251 від 09.03.2016. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який був застосований до ОСОБА_1 , продовжувався на підставі ухвал суду кожні 2 місяця до 11.07.2024. З довідки про звільнення серії ХАР № 01496 від 11.07.2024 вбачається, що ОСОБА_1 перебував під вартою в установі Державної кримінальної виконавчої служби України з 11.01.2017 по 11.07.2024.

Вказує, що оскільки з моменту затримання та до 11 липня 2024 року позивач перебував під вартою, вироку суду щодо нього не було, а також під час перебування під вартою позивач не отримав жодних офіційних повідомлень або документів від відповідача про своє звільнення, у позивача не було підстав вважати, що його може бути звільнено з органів поліції та він мав обґрунтоване переконання, що його трудові відносини з органами поліції не були припинені.

Зазначає, що позивач був абсолютно переконаний, що у зв`язку з його затриманням та перебування під вартою за відсутністю вироку суду, його було тимчасово відсторонено від виконання обов`язків до з`ясування обставин та переведено до позаштатного складу без офіційного звільнення, як це зазвичай відбувається за стандартною практикою в органах поліції, що у тому числі пояснювало відсутність виплат заробітної плати весь цей час. У зв`язку з наявністю такого переконання позивачем і не вживалося жодних дій щодо захисту своїх прав та інтересів в рамках трудових відносин, оскільки останній з впевненістю знав, що відповідно до чинного законодавства України його як працівника органів поліції можуть звільнити лише за наявності рішення суду про притягнення його до кримінальної відповідальності. Про будь-які інші можливі підстави звільнення позивач жодного разу не повідомлявся.

Наголошує, що суду необхідно було врахувати, що перебуваючи під вартою, ОСОБА_1 був повністю позбавлений можливості пересування, доступу до будь-яких комунікацій (телефону, банківських карток тощо) та інформації стосовно свого звільнення, що позбавило його можливості адекватно реагувати на цю ситуацію. У той же час, за весь цей час відповідач не вжив жодних заходів для належного повідомлення позивача про факт та підстави звільнення.

Вказує, що лише після звільнення з-під варти, яке мало місце 11 липня 2024 року, ОСОБА_1 маючи на меті повернутися на службу в поліцію, дізнався від своїх колишніх колег про своє звільнення та завдяки адвокатському запиту вперше отримав та ознайомився з усіма пов`язаними з цим документами.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що наказом ГУНП в Харківській області № 598 о/с від 30.12.2016 ОСОБА_1 було звільнено зі служби в поліції за п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з скороченням штатів або проведення організаційних заходів). Отже, вважає, що позивачу було достеменно відомо, що посада, яку він обіймав була скорочена і йому необхідно було з`явитися у відділ кадрового забезпечення та надати згоду на одну з запропонованих посад з одночасним проходженням атестації, однак ОСОБА_1 цього не зробив, а тому був обізнаний з наслідками такої неявки.

Наголошує, що ще одним підтвердженням того, що ОСОБА_1 було достовірно відомо про те, що він звільнений з поліції є Довіреність від 11.08.2017, якою останній уповноважив ОСОБА_2 бути його представником для отримання документів щодо звільнення та отримання його заробітної плати. Довіреність посвідчено начальником державної установи «Харківська установа виконання покарань (№ 27)» Є.М. Бартащаком та зареєстровано в реєстрі за № 56.

На підставі виданої Довіреності від 11.08.2017 ОСОБА_2 отримала документи ОСОБА_1 , а саме: трудову книжку, обхідний лист, приписне посвідчення, витяг з наказу про звільнення, що підтверджується власноручно написаною розпискою.

Реалізувати своє право на оскарження наказу про звільнення ОСОБА_1 у визначений законом строк, ОСОБА_1 міг би через свого представника, однак такі дії не зробив, отже обрав пасивну поведінку.

Тобто фактично, ОСОБА_1 про своє звільнення було достеменно відомо ще 11.08.2017 (дата видачі Довіреності), а тому посилання на те, що вважав себе таким, що продовжує проходити службу в поліції є юридично неспроможними.

На підставі положень ч. 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, суд апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Приймаючи оскаржувану ухвалу та повертаючи позовну заяву позивачу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду та вказані останнім підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду є неповажними.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

За змістом статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).

Згідно ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому, протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Вирішуючи питання про обґрунтованість апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Поновлення встановленого процесуальним законом строку для звернення до адміністративного суду здійснюється у розумних межах та лише у виняткових, особливих випадках, виключно за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод або законних інтересів.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).

Отже, за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на звернення з позовом, тобто коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Як встановлено судом першої інстанцій, предметом позову в даній справі є скасування Наказу ГУ НП в Харківській області № 598 о/с від 30.12.2016 року про звільнення підполковника поліції ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу Київського відділу поліції ГУНП в Харківській області та поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу Київського відділу поліції ГУНП в Харківській області або на іншій рівнозначній посаді, яка відповідає освітньо-кваліфікаційному рівню, досвіду роботи та спеціальному званню підполковник поліції, з 03.01.2017 року.

Служба в поліції є державною службою особливого характеру (частина перша статті 59 Закону України «Про Національну поліцію»), що відносить її до публічної служби в розумінні пункту 17 частини першої статті 4 КАС України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції інстанцій правильно виходив з того, що строк звернення до суду у справі щодо звільнення зі служби в поліції становить один місяць, який обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

Відповідно до матеріалів справи, спірний наказ прийнято у грудні 2016 року, на службі позивач не перебував з 03 січня 2017 року.

Позивач зазначає, що 11.01.2017 його було затримано працівниками правоохоронних органів у рамках кримінального провадження, що підтверджується ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 13.01.2017 по справі №640/3972/16-к.

На думку суду, днем, коли ОСОБА_1 повинен був дізнатися про порушення своїх прав є день коли позивач припинив виконання своїх посадових обов`язків, щонайменше 11.01.2017 (день, коли останнього було затримано).

Крім того, ще одним підтвердженням того, що ОСОБА_1 було достовірно відомо про те, що він звільнений з поліції є довіреність від 11.08.2017, якою останній уповноважив ОСОБА_2 бути його представником для отримання документів щодо звільнення та отримання його заробітної плати. Довіреність посвідчено начальником державної установи «Харківська установа виконання покарань (№ 27)» Є.М. Бартащаком та зареєстровано в реєстрі за № 56.

На підставі виданої Довіреності від 11.08.2017, 11.09.2017 ОСОБА_2 отримала документи ОСОБА_1 , а саме: трудову книжку, обхідний лист, приписне посвідчення, витяг з наказу про звільнення, що підтверджується власноручно написаною розпискою.

Тобто, в будь-якому разі, навіть при обрахунку дня, з якого позивач дізнався або міг дізнатися про порушення своїх прав 11.09.2017, позивачем пропущено місячний строк звернення до суду.

Разом з тим, позивач стверджує, що про існування оскаржуваного наказу позивачу стало відомо після того, як він після звільнення з-під варти (11.07.2024) та поспілкувався з колишніми колегами та з метою отримання інформації про звільнення його адвокатом був направлений адвокатський запит до ГУ НП в Харківській області про витребування документів. Відповідачем 26.07.2024 була надана відповідь на адвокатський запит та надано копії документів, після отримання зазначеної відповіді, позивач зазначає, що вперше ознайомився з ними.

З цим позовом позивач до суду звернувся 14.08.2024.

Колегія суддів зазначає, що той факт, що на адвокатський запит позивач отримав відповідь 26.07.2024 не змінює часу, з якого позивач повинен був або міг дізнатись про порушення своїх прав. Зазначена дата свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду, а є лише фактично штучно створеною новою часовою передумовою звернення з позовом до суду.

Реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Натомість, заявляючи клопотання про визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду та їх поновлення, позивач не надає доказів поважності причин пропуску цього строку, доказів наявності обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з цим позовом.

Також, позивач зазначає, що суду необхідно було врахувати, що перебуваючи під вартою, ОСОБА_1 був повністю позбавлений можливості пересування, доступу до будь-яких комунікацій (телефону, банківських карток тощо) та інформації стосовно свого звільнення, що позбавило його можливості адекватно реагувати на цю ситуацію.

З приводу зазначених позивачем обстави колегія суддів зазначає, що відповідно до ст., ст. 1,2 Закону України "Про попереднє ув`язнення", тримання осіб, взятих під варту, відповідно до завдань кримінального судочинства здійснюється на принципах неухильного додержання Конституції України, вимог Загальної декларації прав людини, інших міжнародних правових норм і стандартів поводження з ув`язненими і не може поєднуватися з навмисними діями, що завдають фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність.

Метою попереднього ув`язнення є запобігання можливому ухиленню особи, взятої під варту, від органів досудового розслідування та суду, перешкоджанню кримінальному провадженню або зайняттю злочинною діяльністю, а також забезпечення виконання вироку та видачі особи (екстрадиції) або її транзитного перевезення.

Згідно приписів ст. 13 зазначеного Закону, особи, взяті під варту, можуть листуватися з родичами та іншими громадянами, а також підприємствами, установами, організаціями з письмового дозволу особи або органу, які здійснюють кримінальне провадження. Після набрання вироком законної сили листування здійснюється відповідно до закону. З відповідями на заяви, скарги та листи адміністрація ознайомлює осіб, взятих під варту, під розписки, які додаються до їх особистих справ.

Аналізуючи наведені норми Закону України "Про попереднє ув`язнення", суд критично ставиться до посилань позивача на те, що протягом 7,5 років позивач не усвідомлював та не міг усвідомити, що його може бути звільнено з посади.

Суд зазначає, що хоча перебування особи під вартою є формою обмеження свободи такої особи, яка зазнає при цьому обмеження в зносинах з навколишнім світом, слід розуміти, що такі обмеження не носять характеру такої ізоляції, яка повністю виключає можливість отримання особою, взятою під вартою інформації щодо подій та, зокрема, подій, які стосуються її особисто.

Крім того, відповідно до Довіреності від 11.08.2017, якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 бути його представником для отримання документів щодо звільнення та отримання його заробітної плати. Довіреність посвідчено начальником державної установи «Харківська установа виконання покарань (№ 27)» Є.М. Бартащаком та зареєстровано в реєстрі за № 56, що спростовує доводи позивача про те, що перебуваючи під вартою, ОСОБА_1 був повністю позбавлений можливості пересування, доступу до будь-яких комунікацій (телефону, банківських карток тощо) та інформації стосовно свого звільнення.

Як правильно вказано судом першої інстанції, пропущений позивачем строк звернення до суду є значним (більше ніж 7,5 років), тож позивач, будучи співробітником поліції у званні підполковника, обіймаючи керівну посаду в органах поліції, повинен був розуміти протягом цього строку, що він не перебуває на службі, фактично не виконує посадових обов`язків, не отримує грошове забезпечення, однак протягом 7,5 років він не виявив належної зацікавленості та не мав бажання звернутися до ГУ Національної поліції в Харківській області для з`ясування того чи працює він на займаній посаді та в якому статусі перебуває. Доводів про те, що позивач звертався до ГУ Національної поліції в Харківській області з метою з`ясування таких обставин, надана суду заява не містить. Так само вона не містить доводів, що позивачу було відмовлено особою або органом, які здійснюють кримінальне провадження у листуванні. При тому, що як встановлено судовим розглядом, 11.08.2017 ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 бути його представником для отримання документів щодо звільнення та отримання його заробітної плати. Довіреність посвідчено начальником державної установи «Харківська установа виконання покарань (№ 27)» Є.М. Бартащаком та зареєстровано в реєстрі за № 56.

Доводи про те, що позивач вважав себе переведеним до "позаштатного складу" без "офіційного звільнення", "як це зазвичай відбувається за стандартною практикою в органах поліції", суд також оцінює критично та зазначає, що вони перебувають у сфері суб`єктивного сприйняття реальності, яке не має належного підґрунтя. Належних доводів чому позивач вважав себе переведеним до "позаштатного складу", однак не мав підстав вважати звільненим з посади суду не надано та з матеріалів позовної заяви не вбачається.

Проте в будь-якому разі позивач усвідомлював, що не працює на займаній посаді.

Та обставина, що позивача не було засуджено вироком суду на ці висновки не впливає, оскільки така обставина звільнення з посади як засудження за вироком суду не є єдиною можливою підставою, яка передбачена чинним законодавством для звільнення поліцейського, що і мало місце в даній справі, де позивач був звільнений з посади на інших підставах.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 01.06.2023р. у справі № 300/4156/22 суд не наділений повноваженнями щодо самостійного визначення чи пошуку обставин, що зумовили об`єктивну неможливість позивача у визначений законодавством строк реалізувати своє право на подання позову.

Таким чином, позивачем не надано до суду відповідних доказів та письмових пояснень із зазначенням об`єктивних та непереборних причин пропуску строку звернення до суду, а підстави пропуску, вказані позивачем визнані неповажними.

При цьому, навіть після отримання 11.09.2017 адвокатом позивача документів ОСОБА_1 , про звільнення, позивачем не здійснено жодної дії щодо реалізації права на оскарження наказу про звільнення.

За таких обставин, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку, що обґрунтування причин поважності пропуску строку звернення до адміністративного суду, вказані в заяві позивача про поновлення такого строку, є неповажними.

Наведені позивачем підстави пропуску строку звернення до суду мають суб`єктивний характер та не позбавляли останнього можливості звернутись до суду з даним позовом у встановлені КАС України строки.

Жодних інших обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску строку на звернення до суду з позовом, позивачем не наведено, існування будь-яких перепон у реалізації ним своїх прав на судовий захист з метою відновлення прав, свобод чи законних інтересів не зазначено та судом не встановлено.

Зважаючи на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, а наведені ним причини пропуску цього строку не дають підстав для визнання їх поважними та, відповідно, поновлення строку звернення до суду, то суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про повернення позовної заяви.

Отже, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі мотиви та доводи не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення норм права при постановленні оскаржуваної ухвали.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанцій постановлено законне і обґрунтоване судове рішення, які ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а підстави для скасування оскаржуваного судового рішення - відсутні.

Керуючись ст. ст. 312, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 06.09.2024 по справі № 520/23044/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді З.Г. Подобайло І.С. Чалий