Справа № 638/14128/24
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2024-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 р.Справа № 638/14128/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Русанової В.Б. , Перцової Т.С. ,

за участю секретаря судового засідання Щурової К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.09.2024 (суддя: Латка І.П., м. Харків) по справі № 638/14128/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення про примусове повернення іноземця до країни походження або третьої країни,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ), звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова до Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області (далі по тексту відповідач, ГУДМС в Харківській області) про скасування рішення про примусове повернення іноземця до країни походження або третьої країни № 016041 від 03 липня 2024 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що порушення громадянами російської федерації Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» обумовлено зупиненням строків надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру, оскільки міграційна служба після початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України не приймала заяви від громадян російської федерації щодо обміну посвідки на тимчасове або постійне проживання на території України, до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.

Зазначає, що з прийнятим відповідачем рішенням позивач не згоден, оскільки позивач не загрожує інтересам національної безпеки України, а, навпаки, є волонтером та допомагає Україні. Відповідачем не надано жодних документальних підтверджень щодо того, що позивач може суперечити інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, а отже, його примусове повернення є недоцільним та необґрунтованим. При цьому, на переконання позивача, відповідач мав би детально вивчити обставини справи позивача, зважити ту «небезпеку», яку позивач несе, з тою «користю», що приносить, оцінити ризики, що виникають у позивача у разі його повернення до країни походження. Зазначає, що позивач не переховувався від органів ДМС України, а навпаки самостійно множинно звертався до ДМС України, в тому числі до відповідача, з метою легалізації на території України, продовження строку перебування, дозволу на імміграцію в Україну. Позивач сам особисто відвідав Основ`янського відділу у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області, виконуючи рекомендації, надані йому при спробі легалізуватися на території України.

Крім того, позивач зазначає, що відповідач не надав копію рішення про примусове повернення та не проставив в паспортному документі штамп про те, що дане рішення прийнято. Також, відповідач не надав права скористатися правовою допомогою, та, незважаючи на те, що позивач вказав, що йому небезпечно повертатися до країни походження, не роз`яснив порядок звернення за захистом в Україні. Крім того, вказував, що у позивача в Україні на законних підставах проживає дружина, яка є громадянкою України, а тому, зобов`язавши позивача покинути Україну, відповідач розлучає сім`ю, що прямо суперечить вимогам законодавства і основним засадам гуманізму.

Вказує, що позивач не підлягає примусовому поверненню до країни походження відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», оскільки там його життю або свободі загрожуватиме небезпека за політичними переконаннями, проте відповідач не знайомився з ситуацією в країні походження позивача перед прийняттям оскаржуваного рішення, яке радикально впливає на долю позивача.

Підсумовуючи викладене, позивач зазначив, що оскаржуване рішення про примусове повернення прийняте з порушенням вимог матеріального та процесуального права, постановлене передчасно і неправомірно, оскільки порушує права позивача, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.09.2024 року по справі № 638/14128/24 позовні вимоги ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , до Головного Управління Державної міграційної служби в Харківській області про скасування рішення про примусове повернення іноземця до країни походження або третьої країни задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення №016041 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , прийняте 03 липня 2024 року в.о. начальника Основ`янського відділу ГУДМС України в Харківській області ОСОБА_3 .

Відповідач, не погодившись з вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.09.2024 року по справі № 638/14128/24 та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що позивач не скористався вчасно протягом дії дозволу на імміграцію, правом на звернення, перебуваючи на території України на законних підставах, за отриманням посвідки на постійне проживання. Лише в травні 2024 року позивач звернувся до відповідача із заявою про продовження терміну перебування на території України, проте вже станом на день звернення, його дозвіл на імміграцію був нечинним, а тому підстави для продовження строку законного перебування на території України у нього були відсутні. У зв`язку з чим 21.05.2024 і було прийнято рішення про відмову у продовжені строку перебування на території України.

Вказує, що за оформленням посвідки на постійне проживання позивач мав право звернутись у межах строку дії своєї посвідки на тимчасове проживання (до 02.06.2022) або продовжити строк перебування на території України. Натомість позивач вперше звернувся за продовження строку перебування на території України, коли і строк дії посвідки, і строк дії дозволу на імміграцію вже закінчився.

Звертає увагу, що перед зверненням із заявою про продовження терміну перебування на території України, позивач вже притягався до адміністративної відповідальності за порушення статтею 203 КУпАП.

Надалі, за порушення правил перебування іноземних громадян на території України позивача було повторно притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 203 КУпАП та накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5100 гривень 00 копійок, штраф було сплачено.

Оскільки дії позивача порушували законодавство про правовий статус іноземців, 03.07.2024 Головним управлінням ДМС України в Харківській області в межах своїх повноважень було прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина РФ ОСОБА_1 та встановлено строк до 01.08.2024 добровільно покинути територію України.

За таких обставин, відповідач вважає, що доводи позивача є необґрунтованими та ніяким чином не впливають та не могли впливати на прийняття оскаржуваного рішення, у зв`язку з тим, що рішення про примусове повернення громадянина РФ ОСОБА_1 від 03.07.2024 є законним, обґрунтованим таким, що прийнято відповідно до вимог ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Російської Федерації, що підтверджується паспортом № НОМЕР_1 , виданим 29.06.2015.

З 08 листопада 2014 року ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянкою України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з відомостями паспорту громадянина РФ для виїзду за кордон, ОСОБА_1 у 2017 році прибув до України, і з грудня 2018 року не перетинав державний кордон України у напрямку «Виїзд».

З 04 жовтня 2024 року ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання в Україні за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 20 липня 2020 року.

У червні 2021 року ОСОБА_1 видано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_2 зі строком дії до 02 червня 2022 року.

Сторонами визнається та підтверджується змістом електронного листа, що 16.02.2022 ОСОБА_1 було надано дозвіл на імміграцію в Україну. В електронному листі від 16.02.2022 зазначено, що копію рішення протягом двох тижнів буде надіслано позивачу або через МЗС відповідній закордонній дипломатичній установі України.

У зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, в Україні з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року строком на 30 діб введено воєнний стану, який в подальшому неодноразово продовжувався та продовжує свою дію до теперішнього часу.

Як зазначає позивач та не спростовує відповідач, ОСОБА_5 особисто звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області з усним зверненням щодо вчинення подальших дій для законного перебування на території України, проте посадовими особами ГУ ДМС України в Харківській області на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 за №165 усно відмовлено у наданні інформації.

30.08.2022 ОСОБА_1 звернувся через форму електронного звернення до ДМС України, на що отримав відповідь від 13.09.2022, де вказано, що «до прийняття Верховною Радою України та набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, ДМС тимчасово припинено прийом заяв від громадян Російської Федерації, зокрема, про оформлення посвідки на постійне проживання, та розроблено проект нормативно-правового акту, який встановлює умови подання громадянами країни-агресора заяв про отримання адміністративних послуг у міграційній сфері, який на сьогодні в установленому порядку подано на розгляд Уряду».

Як зазначає позивач та не спростовує відповідач, в подальшому ОСОБА_1 продовжував дзвонити до ГУ ДМС України в Харківській області, однак отримував усні відмови.

05.06.2024 ОСОБА_1 звернувся до ДМС через форму електронного звернення із запитом наступного змісту: «Я, ОСОБА_1 у листопаді 2014 року одружився з громадянкою України, ОСОБА_6 . У червні 2017 року ми з дружиною переїхали жити в Україну. Я подав документи на постійний посвідку на проживання 21 квітня 2021 року. Дозвіл на імміграцію було підписано 16 лютого 2022 року. Отримати постійний дозвіл на проживання до початку повномасштабного вторгнення Росії я не встиг. У травні 2022 року я мав отримати новий тимчасовий дозвіл на проживання, але не отримав через повномасштабне вторгнення Росії. Після цього 8 березня 2024 року я сплатив штраф за порушення термінів перебування на території України, та 6 травня 2024 року подав запит на продовження терміну перебування на території України у Головному управлінні ДМС у Харківській області з метою подальшого подання документів на тимчасове дозвіл на проживання. Впродовж терміну перебування мені було відмовлено. Причин відмови мені не відомі. У зв`язку з тим, що мені було відмовлено у продовженні терміну перебування співробітниками державної міграційної служби в усній формі, прошу дати мені письмову відповідь. Відповідь прошу надіслати електронною поштою: ІНФОРМАЦІЯ_3 ».

Згідно з відповіддю від 24.06.2024 першого заступника Голови Державної міграційної служби України на звернення від 05.06.2024, ОСОБА_1 повідомлено наступне: «Перевіркою, здійсненою під час розгляду Вашого звернення, встановлено, що 21.05.2024 ДМС прийнято рішення № 2221 про відмову Вам у продовженні строку перебування на території України на підставі підпункту 3 пункту 25 Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 12.09.2023 № 979), оскільки Ви не подали відповідного підтвердження підстав для подальшого перебування на території України».

Як зазначає позивач та не спростовує відповідач, 03.07.2024 ОСОБА_1 особисто звернувся до Основ`янського відділу у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області для виконання рекомендацій по повторному притягненню до адміністративної відповідальності.

03 липня 2024 року, на підставі адміністративного протоколу ПР МХК 004517 від 03.07.2024, заступником начальника Основ`янського відділу ГУДМС України в Харківській області ОСОБА_3 щодо ОСОБА_1 прийнято постанову ПН МХК 004517 від 03.07.2024 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 203 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 5100,00 грн..

Також, 03 липня 2024 року заступником начальника Основ`янського відділу ГУДМС України в Харківській області ОСОБА_3 прийнято рішення №016041 про примусове повернення до країни походження або третьої країни, відповідно до змісту якого громадянин РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , прибув в Україну у грудні 2019 року, до теперішнього часу країну не покинув, громадянин РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , знаходиться на території України з порушенням вимог чинного законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, у зв`язку з чим вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Російська Федерація, ОСОБА_1 / Smirnov Anton та зобов`язано останнього у строку до 01 серпня 2024 року покинути територію України.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності відповідачем правомірності прийнятого ним рішення № 016041 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина РФ ОСОБА_1 .

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з частиною другою статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає та встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» надано визначення поняттю іноземця та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, як іноземця та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, якщо інше не встановлено законом.

В свою чергу, посвідка на тимчасове проживання це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні (пункт 18 частини першої статті 1 цього Закону).

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», нелегальний мігрант це, зокрема, іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеною їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Частинами першою-третьою статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до частини чотирнадцятої статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій-тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

Згідно з частинами першою та третьою статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Частиною шістнадцятою статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Так, відповідно до Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 150 від 15 лютого 2012 року (далі по тексту Порядок № 150), а саме підпункту 2 пункту 2, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Відповідно до статті 1 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації від 16 січня 1997 року (далі Угода), громадяни держави однієї Сторони можуть в`їжджати, виїжджати та пересуватися територією держави іншої Сторони без віз з дотриманням правил перебування, що діють в цій державі, по документах, що посвідчують особу і підтверджують громадянство, зазначених у Додатках до цієї Угоди. Громадяни держави однієї Сторони на основі взаємності звільняються від реєстрації у компетентних органах за місцем їхнього перебування на території держави іншої Сторони, якщо термін такого перебування не перевищує 90 днів з моменту в`їзду на територію держави цієї іншої Сторони, за наявності у них міграційної картки з позначкою органів прикордонного контролю, проставленої при в`їзді на територію держави перебування.

Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України № 692 від 17 червня 2022 року дію зазначеної Угоди було припинено та запроваджено Україною з 01 липня 2022 року візовий режим в`їзду для громадян Російської Федерації.

Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування в Україні на період існування обґрунтованих підстав для подальшого перебування. Для продовження строку перебування в Україні подаються такі документи, зокрема, заява іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочі дні до закінчення встановленого строку перебування на території України.

Частиною першою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в свою чергу, передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, у червні 2021 року ОСОБА_1 видано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_2 зі строком дії до 02 червня 2022 року

Тобто, позивач зобов`язаний був за три робочі дні до закінчення встановленого строку перебування на території України звернутися до відділу міграційної служби з відповідною заявою.

Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 за №165 «Деякі питання реалізації прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб» (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин, далі по тексту Постанова №165) зупинено строки надання, крім строків надання адміністративних послуг у сферах державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації актів цивільного стану, суб`єктами (особами), що провадять діяльність під час воєнного стану, адміністративних послуг суб`єктами їх надання та строки видачі дозвільними органами документів дозвільного характеру на час воєнного стану в Україні; поновлено зупинені строки у місячний строк після припинення чи скасування воєнного стану на відповідній території України.

Строки надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру, які були зупинені відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 165 Про зупинення строків надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру було поновлено постановою Кабінету Міністрів України від 08 серпня 2023 року № 828, яка набрала чинності 25 серпня 2023 року.

Таким чином, внаслідок прийняття урядом Постанови № 165 ОСОБА_1 , який є громадянином РФ, не мав об`єктивної можливості виконати вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо подачі у встановленому законом порядку не пізніш як за три робочі дні до закінчення встановленого строку перебування на території України заяви про продовження строку перебування в Україні.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити і те, що лише у листопаді 2022 року Урядом у певній мірі було врегульовано питання щодо перебування громадян РФ на території України.

Так, 01 листопада 2022 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 1232 "Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану" (далі по тексту - Постанова №1232), п. 1 якої встановлено, що у період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення або скасування надання територіальними органами/територіальними підрозділами Державної міграційної служби адміністративних послуг громадянам Російської Федерації здійснюється з урахуванням таких особливостей:

- розгляд заяв про оформлення дозволу на імміграцію, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання, поданих до набрання чинності цією постановою, зупиняється до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором;

- у разі звернення громадянина Російської Федерації із заявою про оформлення дозволу на імміграцію, продовження строку перебування, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання територіальний орган/територіальний підрозділ Державної міграційної служби інформує про відмову в прийнятті документів до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.

Пунктом другим Постанови № 1232 передбачено, що зазначені у пункті 1 цієї постанови обмеження не поширюються, зокрема на осіб, що мають підстави для оформлення посвідки на тимчасове проживання, передбачені частинами четвертою, п`ятнадцятою, шістнадцятою статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", або інші передбачені цією статтею підстави за умови підтримки їх заяв про оформлення посвідки на тимчасове проживання письмовим клопотанням центрального органу виконавчої влади, до повноваження якого належить сфера діяльності таких осіб.

Відповідно до ч. 14 ст. 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій-тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

Таким чином, лише з 09 листопада 2022 року (дата набрання чинності Постановою №1232) у ОСОБА_1 , який у 2014 році зареєстрував шлюб з громадянкою України, з`явилася об`єктивна можливість звернутися до відповідного підрозділу ДМС із заявою на продовження посвідки на тимчасове проживання з урахуванням положень Постанови № 1232.

При цьому, колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 навіть до прийняття зазначеної постанови вживав активних заходів щодо легалізації свого перебування на території України, продовження строку перебування на законних підставах.

Як вбачається з пояснень позивача, останній усно звертався до управління міграційної служби щодо вирішення питання про продовження строку перебування в Україні, проте фактично органами міграційної служби відмовлено у прийнятті та видачі будь-яких документів з посиланням на зупинення надання адміністративних послуг відповідно до Постанови № 165.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 5 Закону України «Про звернення громадян», звернення може бути усним чи письмовим. Усне звернення викладається громадянином на особистому прийомі або за допомогою засобів телефонного зв`язку через визначені контактні центри, телефонні «гарячі лінії» та записується (реєструється) посадовою особою.

При цьому усі звернення громадян на особистому прийомі реєструються. Якщо вирішити порушені в усному зверненні питання безпосередньо на особистому прийомі неможливо, воно розглядається у тому ж порядку, що й письмове звернення. Про результати розгляду громадянину повідомляється письмово або усно, за бажанням громадянина (частина четверта статті 22 Закону України «Про звернення громадян»).

Аналіз наведених положень Закону України «Про звернення громадян» дає підстави вважати, що усне звернення громадян до державних органів, в тому числі до органів Державної міграційної служби України, повинно розглядатися за тією ж самою процедурою реєстрації та розгляду, а також у ті ж самі строки, що й письмове звернення.

Таким чином, судам за наведених вище обставин необхідно досліджувати питання дотримання законності процедур та виконання органом державної міграційної служби положень Закону України «Про звернення громадян» в частині фіксації звернень громадян в усній формі, в тому числі встановлювати коли та ким з уповноважених осіб органу державної міграційної служби було отримане усне звернення та надано відповідну усну відмову, зокрема показаннями свідків, а саме уповноважених осіб органу державної міграційної служби, допиту яких передує приведення останніх до присяги свідка та попередження про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду.

За протилежних обставин, громадянин Російської Федерації, який звертається з документами для продовження строку перебування в Україні до органу міграційної служби, отримуючи усну відмову в їх прийнятті, опиняється в ситуації правової невизначеності, адже маючи бажання легалізувати своє положення в Україні, в той же час, з огляду на неврегулювання відповідних відносин на законодавчому рівні, останній позбавлений можливості довести свій намір задля уникнення примусового повернення в країну походження або третю країну.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 204/10229/22.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, саме відповідач зобов`язаний довести ту обставину, що позивач не звертався до нього, в тому числі усно, для вирішення питання про продовження строку перебування в Україні на законних підставах.

Разом з тим, відповідач не надав суду доказів того, що ОСОБА_1 не звертався до управління міграційної служби з усним зверненням, про що наполягає у позовній заяві позивач та зазначає як одну з підстав для скасування рішення відповідача, що свідчить про недотримання відповідачем свого обов`язку надати докази правомірності свого рішення.

Також, 30 серпня 2022 року ОСОБА_1 звертався через форму електронного звернення до ДМС України, на що отримав відповідь від 13.09.2022, в якій зазначено, що до прийняття Верховною Радою України та набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, ДМС тимчасово припинено прийом заяв від громадян Російської Федерації, зокрема, про оформлення посвідки на постійне проживання, та розроблено проект нормативно-правового акту, який встановлює умови подання громадянами країни-агресора заяв про отримання адміністративних послуг у міграційній сфері, який на сьогодні в установленому порядку подано на розгляд Уряду.

Таким чином, ОСОБА_1 як іноземець вживав заходів для недопущення порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, проте внаслідок обставин, які знаходилися поза його волею, зокрема неодноразових відмов управління міграційної служби прийняти документи у позивача на підставі положень Постанов КМУ № 165 та № 1232, не зміг у встановлений законом строк подати уповноваженому органу документи для продовження строк дії посвідки.

Крім того, судом враховано правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 31 січня 2024 року у справі № 204/10229/22, де зазначено, що: «У разі прийняття рішення про примусове повернення, судам необхідно звернути увагу на те, що при застосуванні до особи процедури примусового повернення/видворення тощо, державні органи (ДМС) зобов`язані перевірити чи не порушуватимуть такі процедури універсального й абсолютного принципу заборони вислання. Така перевірка передбачає оцінку ризику, яка має проводитися ex nunc, тобто станом на момент прийняття рішення та повинна концентруватися на передбачуваних наслідках повернення заявника в країну походження з урахуванням загальної ситуації в цій країні та особистих обставин заявника.

І лише з`ясувавши наявність визначених статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» підстав для примусового повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну, а також в контексті спірних правовідносин особистих обставин заявника, можна визначити співмірність та пропорційність між застосованими до позивача заходами, передбаченими частиною першою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та його інтересами і правами, зокрема правом на повагу до приватного і сімейного життя подружжя, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Наведене в сукупності дає підстави для висновку про недотримання судами попередніх інстанцій принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи під час дослідження зібраних у справі доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи зі змісту принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві саме на суд покладається обов`язок визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування необхідних доказів.»

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що відповідач, хоча і врахував в оскаржуваному рішенні пояснення ОСОБА_1 про те, що йому небезпечно повертатися до країни походження, проте не надав таким поясненням належної оцінки, не здійснив перевірку ризиків прийняття такого рішення на підставі передбачуваних наслідків повернення заявника в країну походження з урахуванням загальної ситуації в цій країні та особистих обставин заявника.

При цьому, зазначені позивачем обставини, підтверджені роздруківками з веб-сайтів, свідчать про наявність обґрунтованого ризику настання негативних наслідків для життя та свобод ОСОБА_1 у разі його повернення до країни походження.

Крім того, судом враховано, що 16 лютого 2022 року ОСОБА_1 було надано дозвіл на імміграцію. В електронному повідомленні зазначено, що копію рішення буде надіслано протягом двох тижнів. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 направлялася копія рішення про надання дозволу на імміграцію.

Таким чином, безпідставними є доводи відповідача про те, що позивач не скористався вчасно протягом дії дозволу на імміграцію правом на звернення за отриманням посвідки на постійне проживання, оскільки бездіяльність відповідача, яка полягала у ненаданні позивачу протягом зазначеного у дозволі від 16 лютого 2022 року строку рішення про надання дозволу на імміграцію, яка не спростована відповідачем, позбавила ОСОБА_1 вчасно протягом дії дозволу на імміграцію звернутися за отриманням посвідки на постійне проживання.

Отже, встановлені обставини справи не дають підстав для висновку про те, що саме невиконання позивачем, як іноземцем, своїх обов`язків, визначених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», призвело до порушення дозволених строків перебування на території України. Навпаки, встановлені обставини справи свідчать про те, що позивач, до спливу строку дії посвідки на тимчасове проживання, вчиняв дії щодо продовження строку перебування в Україні, шляхом звернення до компетентних органів Міграційної служби, але вказане питання не було вирішено з незалежних від позивача причин.

Крім того, суд враховує, що з 30.07.2024 ОСОБА_1 документований листом підтримки від УВКБ ООН (Україна), а, відтак, позивач підпадає під захист Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців і повинен, зокрема, бути захищеним від примусового повернення до країни, де існуватиме загроза його життю чи свободі.

З урахуванням викладеного, враховуючи в сукупності обставини, встановлені судовим розглядом, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не доведено правомірності прийнятого ним рішення № 016041 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина РФ ОСОБА_1 , у зв`язку з чим спірне рішення належить визнати протиправним та скасувати, а позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно із ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.09.2024 по справі № 638/14128/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя С.П. Жигилій
Судді В.Б. Русанова Т.С. Перцова