Справа № 420/4729/20
Суддя: Радишевська О.Р.
Дата ухвалення: 2024-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

17 жовтня 2024 року

м. Київ

справа №420/4729/20

адміністративне провадження № Зв/990/18/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):

cудді-доповідача - Радишевської О.Р.,

суддів - Кашпур О.В., Уханенка С.А.

розглянув у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі №420/4729/20 за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокурорів Офісу Генерального прокурора, за участі третьої особи: Офісу Генерального прокурора, про визнання протиправним і скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів,

УСТАНОВИВ:

І. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

У червні 2020 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , заявник) звернувся до суду з адміністративним позовом до Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя (далі - відповідач-1), Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокурорів Офісу Генерального прокурора (далі - Друга кадрова комісія, відповідач-2), за участі третьої особи: Офісу Генерального прокурора (далі - третя особа), у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:

- визнати протиправним і скасувати рішення Другої кадрової комісії від 05.03.2020 № 6 «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора - прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами поліції, підтримання державного обвинувачення та нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Управління нагляду у кримінальному провадженні Прокуратури Автономної Республіки Крим ОСОБА_1 »;

- визнати протиправним і скасувати наказ прокурора Автономної Республіки Крим Поночовного І.М. від 30.04.2020 № 68к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами поліції, підтримання державного обвинувачення та нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Управління нагляду у кримінальному провадженні Прокуратури Автономної Республіки Крим та з органів прокуратури України з 06 травня 2020 року на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України [від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII] «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII);

- зобов`язати Прокуратуру Автономної Республіки Крим та міста Севастополя поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами поліції, підтримання державного обвинувачення та нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Управління нагляду у кримінальному провадженні Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя в органах прокуратури України з 06.05.2020 або на рівнозначній посаді;

- стягнути з Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме: з дня незаконного звільнення з 07.05.2020 до дня фактичного поновлення на посаді.

Як на підставу позову позивач посилався на відсутність передбачених законом підстав для його звільнення. На думку позивача, реорганізації чи ліквідації органу прокуратури, в якому він як прокурор обіймав посаду, або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, як це передбачено пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», не було, тож не могло бути і підстав для звільнення з указаної підстави. Позивач також уважав оскаржуване рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації необґрунтованим.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.10.2021 позов задоволено частково:

- визнано протиправним і скасовано рішення Другої кадрової комісії від 05.03.2020 № 6 «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора - прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами поліції, підтримання державного обвинувачення та нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Управління нагляду у кримінальному провадженні Прокуратури Автономної Республіки Крим ОСОБА_1 »;

- визнано протиправним і скасовано наказ прокурора Автономної Республіки Крим Поночовного І.М. від 30.04.2020 № 68к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами поліції, підтримання державного обвинувачення та нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Управління нагляду у кримінальному провадженні Прокуратури Автономної Республіки Крим та з органів прокуратури України з 06.05.2020 на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами поліції, підтримання державного обвинувачення та нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Управління нагляду у кримінальному провадженні Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя в органах Прокуратури України з 07.05.2020;

- стягнуто з Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.05.2020 по 26.10.2020 у сумі 144 368,64 грн із відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів;

- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2021 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.10.2020 у частині задоволення позовних вимог про визнання протиправним і скасування рішення Другої кадрової комісії № 6 від 05.03.2020 скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.10.2020 залишено без змін.

Суд першої інстанції відхилив аргументи позивача, які стосувалися відсутності ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, або скорочення чисельності прокурорів як передумови для звільнення прокурора в спірних правовідносинах.

За висновками суду першої інстанції рішення Другої кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, відповідно до пункту 19 Розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, є підставою для звільнення з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, і проведення процедури ліквідації або реорганізації прокуратури як юридичної особи для звільнення з цієї підстави не є необхідним.

Водночас суд першої інстанції погодився з доводами позивача про некоректність окремих тестових питань, й дійшов висновку, що правильними відповідями на них могли вважатися й ті, які обрав позивач. На думку суду першої інстанції, зважаючи на різницю в три бали для успішного складання іспиту, некоректність цих питань мала суттєве значення, а тому відмова відповідачів надати позивачеві можливість повторно скласти іспит була необґрунтованою.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, не погодився з його висновками щодо неправомірності спірного рішення Другої кадрової комісії. Як зазначив суд апеляційної інстанції, за наслідками складання іспиту у формі анонімного тестування позивач набрав менше прохідного бала, а тому кадрова комісія мала достатні підстави для ухвалення рішення про неуспішне проходження ним атестації.

Проте суд апеляційної інстанції вважав, що на момент звільнення позивача з посади пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», який є спеціальним для спірних правовідносин, не передбачав можливості звільнення прокурора з посади в разі прийняття кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації прокурором і Закон № 113-ІХ не передбачав змін та / або доповнень до пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII у цьому зв`язку.

Як установив суд апеляційної інстанції, фактично зміни, які зазнав орган прокуратури, у якому проходив службу позивач, стосувалися його найменування, що не є ні ліквідацією, ні реорганізацією та не спричинило скорочення штату працівників, що, на думку цього суду, свідчить про безпідставність звільнення позивача із зазначених нормативних підстав.

Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20.07.2022 скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.10.2021 і постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2021 в частині:

-визнання протиправним і скасування наказу прокурора Автономної Республіки Крим Поночовного І.М. від 30.04.2020 № 68к;

- поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами поліції, підтримання державного обвинувачення та нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Управління нагляду у кримінальному провадженні Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя в органах прокуратури України з 07.05.2020;

- стягнення з Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07.05.2020 по 26.10.2020 у сумі 144 368,64 грн.

Ухвалено в скасованій частині нову постанову, якою відмовлено у задоволенні цих вимог.

У решті постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2021 (у частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним і скасування рішення Другої кадрової комісії від 05.03.2020 № 6) залишено без змін.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій у зазначеній частині та відмовляючи у задоволенні позову, Верховний Суд указав, що у пункті 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-ІХ) вказівку на пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, як на підставу для звільнення прокурора, необхідно застосовувати до спірних правовідносин у випадках, які визначені нормами спеціального Закону № 113-ІХ, що передбачають умови проведення атестації (а саме: три етапи, визначені пунктом 6 розділу І Порядку № 221 відповідно до Закону № 113-ІХ).

Виходячи із системного аналізу положень абзацу 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-IX, підставою для звільнення прокурора є настання однієї з підстав, визначених у підпунктах 1-4 пункту 19 цього розділу, зокрема й неуспішне проходження атестації; і Закон не вимагає додаткової підстави для звільнення.

Верховний Суд зазначив, що законодавець, увівши в дію визначену процедуру реформування органів прокуратури, окреслив, які саме дії мають учинити особи з метою подальшого проходження служби в органах прокуратури, та окреслив умову продовження служби шляхом успішного проходження атестації. Наслідки неуспішного проходження одного з етапів атестації також були сформульовані та визначені законодавцем з достатньою для розуміння чіткістю.

Оцінюючи оскаржуване рішення Другої кадрової комісії про неуспішне проходження позивачем атестації, Верховний Суд зазначив, що набрання позивачем за результатами іспиту у формі анонімного тестування менше прохідного балу для успішного складання іспиту є безумовною підставою, згідно з пунктом 16 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX і пункту 5 розділу II Порядку N 221, для його недопуску до наступних етапів атестації та прийняття кадровою комісією рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.

З огляду на наведені обставини, Верховний Суд дійшов висновку про те, що відповідачем обґрунтовано звільнено позивача на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII з підстав, передбачених підпунктом 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX.

ІІ. ПРОВАДЖЕННЯ ЗА ВИКЛЮЧНИМИ ОБСТАВИНАМИ

30 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з заявою про перегляд за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20.07.2022 з підстави, передбаченою пунктом 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

На обґрунтування заяви позивач зазначив, що Рішенням Конституційного Суду України від 01.03.2023 №1-р(ІІ)/2023 (справа №33-5/2022(9/22)) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

У цьому Рішенні Конституційний Суд України, відповідаючи на питання, порушені у конституційній скарзі (щодо перевірки на відповідність Конституції України (конституційність) пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, згідно з яким: «з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII), дійшов таких висновків: (1) оспорюваний припис Закону № 113-IX є таким, що суперечить статті 6, частині другій статті 19, частині другій статті 85, частині другій статті 1311 Конституції України; (2) оспорюваний припис Закону № 113-IX не відповідає конституційному принципу верховенства права в аспекті вимоги юридичної визначеності, унаслідок чого цей припис не можна вважати "правом" у державі, керованій верховенством права (правовладдям).

Позивач зазначає, що положення пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX було ключовим елементом спеціального порядку звільнення прокурорів, й оскільки цей пункт був визнаний неконституційним, позивач уважає, що його не попередили про майбутнє звільнення, що є грубим порушенням закону, і, як наслідок, підставою для визнання його звільнення з прокуратури незаконним.

Ухвалою Верховного Суду від 06.04.2023 відкрито провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20.07.2022.

Від Офісу Генерального прокурора та Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя надійшли відзиви на заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами, в якій третя особа та відповідач-1 зазначають, що заява ОСОБА_1 є безпідставною і необґрунтованою та не підлягає задоволенню; зауважують, що, за змістом статті 152 Конституції України, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення та не може застосовуватися до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення. Указане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 23.01.2019 (справа № 820/2462/17), від 19.11.2018 (справа № 755/4893/18), від 15.05.2019 (справа № 640/20317/16а), від 23.12.2019 (справа № 814/1274/17), від 17.03.2020 (справа № 826/7286/18).

Третя особа та відповідач-1 також зазначають, що на момент вирішення цієї справи судами попередніх інстанцій та ухвалення оскаржуваної постанови положення пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ були чинними. При цьому Рішенням Конституційного Суду України від 01.03.2023 № 1-р(ІІ)/2023 норми Закону № 113-ІХ, які були застосовані судами у справі № 280/07188/20, неконституційними не визнавалися.

ІІІ. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Частиною шостою статті 361 КАС України передбачено, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Відповідно до частини першої статті 365 КАС України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених пунктом 1 частини п`ятої статті 361 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення.

Згідно з частиною другою статті 365 КАС України заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення.

Зважаючи на підстави звернення ОСОБА_1 із заявою про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 420/4729/20, Суд звертає увагу на те, що питання про перегляд за виключними обставинами судових рішень, які набрали законної сили, у зв`язку з встановленою Конституційним Судом України неконституційністю (конституційністю) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, уже було предметом розгляду Верховного Суду, зокрема у відносинах, у яких виник спір.

Так, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду аналізував зазначене питання в аспекті того, які судові рішення можуть переглядатися за виключними обставинами із указаної нормативно-правової підстави.

Так, у постанові від 19.02.2021 у справі № 808/1628/18 об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду висловила позицію, згідно з якою судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог не передбачає можливості його примусового виконання й тому воно не може вважатися «не виконаним», у розумінні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, а значить не може переглядатися за виключними обставинами із указаної нормативної підстави.

У цій постанові також зазначено, що Рішення Конституційного Суду України не змінює правового регулювання спірних правовідносин і не доводить факту допущення судом помилки під час вирішення спору, адже на час виникнення спірних правовідносин і прийняття рішення суду першої інстанції положення відповідної норми були чинними та підлягали застосуванню.

Аналогічна позиція щодо застосування приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України підтримана об`єднаною палатою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 21.12.2022 у справі № 140/2217/19, у якій вирішувалося питання відступу від висновку щодо застосування пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.02.2021 у справі № 808/1628/18.

Передаючи справу № 140/2217/19 на розгляд об`єднаної палати, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в ухвалі від 28.09.2022 виходив з того, що викладений у справі № 808/1628/18 підхід унеможливлює ефективний захист і поновлення прав особи, якій відмовлено у задоволенні позову внаслідок застосування закону, визнаного згодом неконституційним.

Вирішуючи питання відступу від указаних висновків, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду в ухвалі від 21.12.2022 зазначив, що особливості перегляду за виключними обставинами судових рішень, які набрали законної сили, у зв`язку з встановленою Конституційним Судом України неконституційністю (конституційністю) закону, було предметом розгляду не тільки об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду, від висновку якої (у справі № 808/1628/18) пропонується відступити, але й Великої Палати Верховного Суду.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.11.2020 у справі №4819/49/19 зазначено, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, уже встановленої остаточним судовим рішенням.

З урахуванням викладеного, об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 21.12.2022 у справі № 140/2217/19 дійшла висновку, що немає достатніх і необхідних підстав відступати від правової позиції, висловленій у постанові від 19.02.2021 у справі № 808/1628/18.

Ці ж самі висновки об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду повторила в ухвалі від 22.12.2022 у справі № 805/1312/16-а, в якій вдруге вирішувалося питання можливості відступити від висновку щодо застосування пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19.02.2021 у справі №808/1628/18.

Аналогічний підхід Верховний Суд застосував і під час розгляду заяв про перегляд за виключними обставинами судових рішень у справах за позовами прокурорів, що були звільнені з прокуратури, відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, у разі неуспішного проходження атестації, зокрема у справах № 600/1450/20-а (ухвала від 13.04.2023), у справі № 140/11713/20 (ухвала від 27.04.2023), у справі № 240/35883/21 (ухвала від 27.04.2023), у справі № 200/5229/20-а (ухвала від 27.04.2023), у справі №420/1255/21 (ухвала від 03.05.2023), у справі № 160/6238/20 (ухвала від 03.05.2023), у справі № 420/1319/21 (ухвала від 04.05.2023), у справі № 420/4572/20 (ухвала від 03.05.2023), у справі № 380/21729/21 (ухвала від 09.05.2023), у справі № 580/2313/20 (ухвала від 10.05.2023), у справі № 620/4397/20 (ухвала від 11.05.2023).

Таким чином, дотримуючись зазначеної правової позиції щодо перегляду судових рішень, які набрали законної сили, з підстави, визначеної пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, Суд зазначає, що постанова Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №420/4729/20, щодо перегляду якої за виключними обставинами звернувся ОСОБА_1 , є рішенням суду, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог, а, відповідно, це рішення суду не підлягає примусовому виконанню, тому - у значенні пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України - не може переглядатися за виключними обставинами.

Окрім наведених мотивів необхідно також зазначити, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Аналогічне положення міститься у статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 №2136-VIII. Водночас у частині першій статті 97 указаного Закону визначено, що Конституційний Суд України у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.

Аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону України «Про Конституційний Суд України» дає підстави для висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі та застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі та виникли до ухвалення рішення Конституційним Судом України, проте продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.

Таким чином, рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

У резолютивній частині Рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 №1-р(ІІ)/2023 (пункт 2) визначено, що пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, що має значення для вирішення наступних справ і не може бути підставою для перегляду (зміни) правової позиції суду в спорі, щодо якого ухвалене остаточне судове рішення.

За таких обставин, Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 420/4729/20.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 368 КАС України за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.

Згідно з частиною першою статті 369 КАС України у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу.

Керуючись статтями 359, 361, 368, 369 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 420/4729/20 відмовити.

Постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 420/4729/20 залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: О.Р. Радишевська

Судді: О.В. Кашпур

С.А. Уханенко