Справа № 400/15050/23
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2024-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/15050/23
Головуючий в 1 інстанції: Устинов І.А.

Дата і місце ухвалення 18.06.2024р., м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 червня 2024 р. у справі №400/15050/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачці середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку 25.11.2023 по виплаті грошового забезпечення з 01.01.2020 по 23.02.2022;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку 25.11.2023 по виплаті грошової компенсації за неотримане речове майно за період з 01.01.2020 по 23.02.2022 відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.95 р. № 100» із застосуванням істотної частки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з врахуванням висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 червня 2024 р. позов частково задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за час затримки розрахунку з 24.02.2022 р. до 19.01.2023 р.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.02.2022 р. до 19.01.2023 р. в сумі 114 721,23 грн. (сто чотирнадцять тисяч сімсот двадцять одна гривня двадцять три копійки).

У задоволенні іншої частини позовних вимог, - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , Військова частина НОМЕР_1 подали апеляційні скарги, обґрунтовані посиланням на не правильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначила, що суд першої інстанції визначаючи розмір належної позивачу до виплати суми грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні не вірно застосував норми матеріального права внаслідок чого суттєво зменшив її розмір.

Військова частина НОМЕР_1 обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги зазначила, що у позивача відсутнє право на отримання середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільнені.

З урахуванням наведених вище доводів, апелянти просять скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову.

Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги військової частини, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено, та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходила службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 23.02.2022р. №7-РС позивача звільнено з військової служби у запас, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 23.02.2022р.

25.11.2023 року, Військовою частиною НОМЕР_1 на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду у справі №400/816/23 від 24.04.2023р., виплачено на рахунок позивача недоплачене грошове забезпечення у сумі 205 833,48 грн.

Вважаючи протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернулась до суду першої інстанції з відповідним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції визнав право позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 114 721,23 грн. у зв`язку з чим зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити останню на її користь.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо права позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, про те не погоджується із сумою, а також обраним судом способом відновлення порушених права позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Абзацом першим частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

У рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносин положення КЗпП України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 №4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.»

Закон України №2352-ІХ та відповідно і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19.07.2022.

Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта про непоширення на спірні правовідносини дії статті 117 КЗпП України та положень постанови КМУ №100 від 08.02.1995, з огляду на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 13.09.2023 у справі №560/11111/22, відповідно до яких сума середнього заробітку, зокрема, у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні (стаття 117 КЗпП України) яка підлягатиме стягненню, має визначатися за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Суди першої і апеляційної інстанцій теж про це зазначили, але самої суми не розрахували. У зв`язку з цим колегія суддів наголошує, що задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України суд першої інстанції, має зазначити суму, яка підлягає стягненню, а в мотивувальній частині - навести розрахунок цієї суми, а також мотиви можливого зменшення її розміру, якщо для цього є підстави (з дотриманням приписів частини другої статті 117 КЗпП України). Покладання цього обов`язку на відповідача (роботодавця), суперечить приписам згаданої статті.

Також, апеляційний суд зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення (постанова Верховного Суду від 11.08.2022 у справі №280/3637/20).

Так, апеляційний суд зазначає, що постановою КМУ №100 від 08.02.1995 затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати (надалі Порядок №100).

Пунктом 2 Постанови №100 від 08.02.1995 встановлено, що чинність цієї постанови поширюється на підприємства, установи і організації незалежно від форми власності, а також на фізичних осіб - підприємців та фізичних осіб, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників.

Порядок №100 застосовується у випадках, зокрема, в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати (п.п. «л» п. 1 Порядку №100).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до абз. першого пункту 3 Порядку №100, при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Відповідно до п. 5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За приписами п. 8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Враховуючи те, що статті 117 КЗпП України з 19.07.2022 зазнала змін в частині обмеження шістьма місяцями строку, за який роботодавець зобов`язаний сплати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд, з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 14.03.2024 по справі №560/6960/23 зазначає таке.

Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 та від 26.02.2020 у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17, та застосовано Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 у справі №816/1640/17, висновки яких враховує і апеляційний суд.

Водночас Верховний Суд у постановах від 29.02.2024 у справі №460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22 та від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Апеляційний суд зазначає, що підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Разом із тим, відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно з Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

За висновком Верховного Суду у наведених вище справах у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій статті 117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом №2352-ІХ та і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на 2 частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього.

Застосовуючи наведений підхід Верховного Суду, апеляційний суд зазначає, що у цій справі період з 23.11.2021 до 18.07.2022 включно (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців.

До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, з 19.07.2022 спірні правовідносини регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Аналогічний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 29.02.2024 у справі №460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22 та від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22.

Водночас у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Згідно наявної в матеріалах справи довідки Військової частини НОМЕР_1 , середньоденний заробіток позивача, який розрахований з календарних днів за два місяці перед звільненням, складає 393,90 грн.

Позивач був виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 23.02.2022р.

Натомість остаточний розрахунок з позивачем був проведений лише 25.11.2023 року.

Враховуючи законодавчі зміни у статті 117 КЗпП України, про які було зазначено раніше, період часу з 23.02.2022 до 18.07.2022 не був обмежений шістьма місяцями, проте таке обмеження почало діяти з 19.07.2022, внаслідок чого, визнаючи період за який має бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, апеляційний суд зазначає, що такий період складається з двох періодів:

- з 23.02.2022 до 18.07.2022, що становить 146 календарних днів;

- з 19.07.2022 до 19.01.2023, що становить 185 календарних днів.

При вирішенні питання щодо зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України за період з 23.02.2022 до 18.07.2022, апеляційний суд застосовуючи принципи розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, запроваджені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 та від 26.02.2020 у справах №761/9584/15-ц та №821/1083/17.

Враховуючи середньоденний розмір грошового забезпечення позивача 393,90 грн та кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 23.02.2022 до 18.07.2022 (146 календарних днів), апеляційний суд зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за цей період складає 57 509,40 грн.

Як вбачається зі змісту копії рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24.04.2023 у справі №400/816/23, звільнившись з військової служби 23.02.2022, позивач звернувся до військової частини із заявою про перерахунок та виплату грошового забезпечення та сум належних до виплати при звільнені, тільки у грудні 2022 року.

Як вбачається з картки особового рахунку військовослужбовця, станом на час звільнення 23.02.2022, з позивачем був проведений розрахунок, зокрема нараховано належних до виплати коштів 189145,69 грн (з урахуванням податків і зборів), а сума коштів нарахованих позивачу 25.11.2023 року на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24.04.2023р. у справі №400/816/23 становить 205 833,48 грн. (з урахуванням податків і зборів).

Отже, на станом 23.02.2022 військова частина, мала нарахувати позивачу грошові кошти на загальну суму 394 979,17 грн.

Таким чином, 205 833,48 грн, які були нараховані із затримкою, становить 52,11% від загальної суми, що мала бути нарахована позивачу на час звільнення 23.02.2022.

Враховуючи те, що загальна сума коштів, обрахованих апеляційним судом, як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 23.02.2022 до 18.07.2022 становить 57 509,40 грн, то її частка, пропорційно сумі яка була затримана, (52,11%) складає 29 968,14 грн.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 19.07.2022 до 19.01.2023 (шість місяців або 185 днів) становить 72 871,50 грн (185 к. днів * 393,90 грн середньоденного ГЗ).

Отже, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, яка має бути виплачена як компенсація у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України, складає 102 839,64 грн (29 968,14 +72 871,50).

З урахуванням наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що належним способом захисту прав позивача є стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 102 839,64 грн, підстави для визнання протиправної бездіяльності відповідача та зобов`язання останнього нарахувати середній заробіток, з огляду на вирішення спору про належні позивачу виплати судом, відсутні.

З огляду на викладене, оскільки доводи апеляційної скарги позивача є необґрунтованими, а доводи апеляційної скарги відповідача щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу відповідача задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 23.02.2022 року по 18.07.2022 року, з 19.07.2022 року по 25.11.2023 року за шість місяців у сумі 102 839,64 грн., з відрахуванням податків та зборів.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 червня 2024р.,-скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 23.02.2022 року по 18.07.2022 року, з 19.07.2022 року по 25.11.2023 року за шість місяців у сумі 102 839,64 грн., з відрахуванням податків та зборів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.В. Бойко
Судді А.Г. Федусик О.А. Шевчук.