Справа № 280/7366/23
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2024-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

02 жовтня 2024 року м. Дніпросправа № 280/7366/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Білак С.В. (доповідач), суддів: Юрко І.В., Чабаненко С.В., за участю секретаря судового засідання Беседа Г.Р., за участю представника позивача Плющової Н.О., представника відповідача Соловйової М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2024 року в адміністративній справі №280/7366/23 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, третя особа: Південно-Східне міжрегіональнего управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_2 ) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України, (далі відповідач, МЮ), третя особа: Південно-Східне міжрегіональнего управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) (далі тертя особа, ПС МУ МЮ) в якому просив:

-визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України № 1346/к від 23 серпня 2023 року «Про звільнення» ОСОБА_1 з посади Начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

-поновити ОСОБА_1 на посаді Начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області з 23 серпня 2023 року.

-зобов`язати Міністерство юстиції України увільнити ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків Начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області на час проходження військової служби на період від 27 червня 2023 року із збереженням посади та місця роботи.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2024 року задоволено частково позовні вимоги, а саме суд:

Визнав протиправним та скасував наказ Міністерства юстиції України №1346/к від 23.08.2023 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Головного територіального управління юстиції з у Запорізькій області та поновити його на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області з 24.08.2023 року.

Зобов`язав Міністерство юстиції України увільнити ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області з 27 червня 2023 року на час проходження військової служби із збереженням посади та місця роботи.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати в частині задоволених вимог та прийняти постанову про відмову у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивача на виконання резолютивної частини рішення суду від 29.11.2022р. у справі № 280/531/20 поновлено позивача з 25.12.2019р. на посаді начальника Головного територіальні управління юстиції у Запорізькій області. Листом Міністерства юстиції України від 02.06.2023р. № 70770/14.3/31 позивача попереджено про звільнення та припинення держав служби відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону у зв`язку реорганізацією державного органу. Одночасно було запропоновано переведення на вакантну посаду державної служби. Протягом строку позивач відповідну заяву про згоду або відмову від переведення не подав. Листом Міністерства юстиції України від 11.08.2023р. повторно внесено пропозиції та запропоновано переведення на одну з посад. При цьому поінформовано, ненадання письмової згоди на переведення на одну із запропонованих посад до 21.08.2023 р. вважатиметься відмовою від запропонованих посад. У термін до 21.08.2023 р.відповідну заяву про згоду або відмову переведення не подав. Відтак з метою відновлення права позивача на працю Міністерством юстиції України вживались всі доступні заходи щодо забезпечення його роботою. Наказом Міністерства юстиції України від 23.08.2023р. позивача звільнено з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 24.08.2023р. відповідно до пункту 1 частини 1, абзацу 3 частини 3 статті 87 Закону з припиненням державної служби. Враховуючи вказане, процедура звільнення Позивача була повністю дотримана Міністерством юстиції України, оскільки здійснена відповідно до норм Закону України «Про державну службу».

Скаржник щодо помилкових висновків суду першої інстанції про недотримання Міністерством юстиції України трудових прав позивача, зазначив, що місце роботи начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області.

Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 28.12.2019р. № 4362/5 з 28.12.2019 припинило здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах.

Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних підприємців та громадських формувань 21.01.2021р. внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи з назвою «Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області».

Таким чином Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області на день надходження заяви ОСОБА_1 (17.08.2023р.) припинено здійснювати свої повноваження.

Також відповідно до отриманої інформації позивав 03.07.2023р. утримувався під вартою у ЦУ «Київський слідчий ізолятор» відповідно до ухвали Печорського районного суду міста Києва знаходився у місті Києві, що виключає його фактичне проходження військової служби та свідчить про зловживання процесуальними правами.

Від третьої особи надійшов відзив на скаргу.

В обґрунтування зазначено, що місце роботи начальника Голови територіального управління юстиції у Запорізькій області - Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області, яке відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 28.12.2019р. № 4362/5 з 28.12.2019р. припинило здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах.

Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 21.01.2021р. внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи з назвою «Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області».

Таким чином Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області станом на день надходження заяви ОСОБА_1 (17.08.2023р.) припинено та не здійснювало своїх повноважень.

Також, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавств трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо норд спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Від відповідача надійшов відзив на скаргу в якому він просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

В обґрунтування зазначено, що позивач 27.06.2023р. був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та направлений до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ), що підтверджується витягом із Наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) №159.

Відтак, на позивача розповсюджуються положення ст. 17, 43 Конституції України, ст. 2 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та їх сімей», а також гарантії щодо захисту його трудових прав, передбачені ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України, на весь час особливого періоду.

Враховуючи наведене, за позивачем на час проходження ним військової служби за призовом під час мобілізації повинно зберігатися місце роботи і посада в установі, відповідно до норм трудового законодавства, які знайшли своє відображення у ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Представники відповідача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 29.11.2022р., яке набрало законної сили 21.03.2023р., було визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України №4151/к від 23.12.2019р. «Про звільнення» ОСОБА_1 з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області з 25 грудня 2019 року. Рішення в частині поновлення на посаді вирішено звернути до негайного виконання.

На виконання вищезазначеного рішення суду наказом Міністерства юстиції України від 01.06.2023р. № 757/к «Про поновлення» ОСОБА_1 поновлено з 25.12.2019р. на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

Про видання вказаного наказу ОСОБА_1 повідомлено листом Мін`юсту від 01.06.2023р. № 70506/14.3/31-23 з наданням копії наказу.

Листом Міністерства юстиції України від 02.06.2023р. № 70770/14.3/31-23 ОСОБА_1 попереджено про звільнення та припинення державної служби відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону у зв`язку з реорганізацією державного органу. Одночасно цим листом ОСОБА_1 було запропоновано переведення на вакантну посаду державної служби - заступника начальника Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) тимчасово, та у разі згоди на переведення на запропоновану посаду ОСОБА_1 необхідно було подати відповідну заяву в тридцятиденний строк з дня доведення йому до відома цього попередження згідно зі статтею 91 Закону. Протягом вказаного строку відповідну заяву ОСОБА_1 про згоду або відмову від переведення не подав.

Відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) № 159 від 27 червня 2023 року, солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було призвано на військову службу під час мобілізації та направлено до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ).

Листом від 31 липня 2023 року позивач проінформував відповідача про те що, ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації. До свого листа позивач додав копію витягу із Наказу № 159 від 27.06.2023р., копію довідки в/ч НОМЕР_2 № 5257 від 04.07.2023р. ( форма 5 ), копію військового квитка Серія НОМЕР_3 . Також у своєму листі позивач зазначив про те, що строк на надання відповіді на лист відповідача від 02.06.2023р. позивачем було пропущено з поважних причин.

Листом Міністерства юстиції України від 11.08.2023р. № 106526/14.3/31-23 ОСОБА_1 повторно внесено пропозиції зайняття посад державної служби, а саме надано перелік вакантних посад державної служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та запропоновано переведення на одну з посад, зазначених у листі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 09.08.2023р. № 32497/12-11. Водночас ОСОБА_1 запропоновано протягом п`яти календарних днів подати заяви про переведення на одну із запропонованих посад відповідно до статті 41 Закону або заяву про відмову від переведення. При цьому поінформовано, що ненадання письмової згоди на переведення на одну із запропонованих посад у термін до 21.08.2023р. вважатиметься відмовою від запропонованих посад.

17.08.2023р. до Міністерства юстиції України надійшла заява ОСОБА_1 від 14.08.2023р. у якій позивач просив про його увільнення від виконання посадових обов`язків Начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області на час проходження військової служби на період від 27 червня 2023 року із збереженням посади. До заяви було додано витяг із наказу №159 від 27.06.2023р. та довідку військової частини від 04.07.2023р.

Незважаючи на це, наказом Міністерства юстиції України № 1346/к від 23.08.2023р. ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 24.08.2023р. відповідно до пункту 1 частини першої, абзацу третього частини третьої статті 87 Закону з припиненням державної служби.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до преамбули Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі Закон № 889), зазначений закон визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

За частини 1 статті 2 Закону №889-VIII, посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно частини 1 - 3 статті 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з частиною 1 статті 83 Закону №889-VIII, державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади"; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).

Частиною 5 статті 22 Закону № 889-VIII також встановлено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Згідно з частиною 1 статті 87 Закону № 889-VІІІ, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є зокрема: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;1-1) ліквідація державного органу.

Згідно з частиною 3 статті 87 Закону № 889-VІІІ, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент виникнення спірних правовідносин, а саме на момент попередження позивача про наступне звільнення, а так само і на час видання спірного наказу у цій справі врегульована положеннями Закону № 889-VIII у редакції з урахуванням змін, унесених Законами № 117-IX та № 440-IX, що виключає застосування КЗпП України до спірних правовідносин в частині звільнення.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року справа № 200/7853/20-а.

Поряд з цим, надаючи оцінку посиланням позивача на порушення відповідачем статті 119 КЗпП України, суд відмітить наступне.

Колегія суддів зазначає, що хоча в даному випадку виключається застосування КЗпП України до спірних правовідносин частині звільнення, зазначене не виключає застосування КЗпП України та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в частині гарантій для працівників на час військової служби.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та їх сімей», ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Відповідно до ч.1, 2, 6 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; До видів військової служби зокрема відноситься військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Приписи частини 2 статті 39 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначають, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України "Про освіту", частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України "Про фахову передвищу освіту", частиною другою статті 46 Закону України "Про вищу освіту".

Невиконання цього обов`язку є підставою для притягнення винних осіб до встановленої законом відповідальності (частина 1 статті 42 Закону № 2232-ХІІ).

Наведеній нормі кореспондуються з положенням статті 119 КЗпП України.

Так, згідно з частиною 3 статті 119 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Гарантії, визначені у частині третій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими (частина 4 статті 119 Кодексу законів про працю України).

Згідно з частиною 5-6 статті 119 КЗпП України, гарантії, визначені у частині третій цієї статті, не поширюються на осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту, а в частині збереження місця роботи, посади - також на осіб, які займали виборні посади в органах місцевого самоврядування та строк повноважень яких закінчився.

Гарантії, передбачені частинами другою і третьою цієї статті, не поширюються на осіб, які визнані винними у вчиненні кримінальних правопорушень проти встановленого порядку несення військової служби (військових кримінальних правопорушень) під час особливого періоду і вирок стосовно яких набрав законної сили.

Виходячи з визначення поняття «особливий період» «воєнний стан», наведеного у Законі України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України», Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України», особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень

За приписами ст.1 Закону України «Про моблізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України від 24.02.2022р. № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України від 24.02.2022р. № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022р. На час звільнення позивача та на даний час він діє.

Отже, законодавцем запроваджено норми щодо соціального захисту громадян, які проходять військову службу, не лише за призовом під час мобілізації, на особливий період, а й прийнятих на військову службу за контрактом, а також призваних на строкову військову службу у зазначений період.

Зокрема, для громадян, які призвані на строкову військову службу, призвані під час мобілізації або ж проходять військову службу за контрактом під час особливого періоду передбачено спеціальні гарантії захисту їх трудових прав, а саме збереження за ними місця роботи, посади.

Порядок проходження військової служби, у тому числі форма, порядок і правила укладення контракту, визначені в Положенні про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженому Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення № 1153/2008).

За приписами пункту 12 Положення № 1153/2008 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України. Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах, за посадами яких штатом передбачено військове звання підполковника (капітана 2 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Згідно з абзацом другим пункту 117 Положення № 1153/2008 військовослужбовці, призвані та прийняті на військову службу із запасу, призначаються на посади не пізніше ніж через два тижні з дня вибуття до місця служби, зазначеного у приписі військового комісаріату.

Відповідно до пункту 2.8 Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 26 травня 2014 року № 333, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин, зарахування до списків військової частини прибулого особового складу (прийом на роботу працівників) проводиться наказом по стройовій частині, у день прибуття особового складу до військової частини.

За наведеного нормативно-правового регулювання особа вважається прийнятою на військову службу з дня видання наказу по особовому складу про прийняття її на військову службу, зарахування до списків особового складу Збройних Сил України та призначення на відповідну посаду (якщо призначення на посаду здійснюється одночасно з прийняттям на військову службу).

Водночас з дня зарахування особи, прийнятої на військову службу, до списків особового складу військової частини згідно з наказом по стройовій частині набирає чинності контракт про проходження військової служби та розпочинається строк проходження такою особою військової служби, який визначений в укладеному контракті.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що передбачені частиною 3 статті 119 КЗпП України гарантії щодо збереження місця роботи, посади поширюються на працівника з дня прийняття його на військову службу під час дії воєнного стану, яким є день видання відповідного наказу по особовому складу.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 березня 2023 року у справі № 200/3471/21, від 30 травня 2023 року у справі № 200/3363/21-а.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, що ним не заперечувалось.

Відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) № 159 від 27 червня 2023 року, солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було призвано на військову службу під час мобілізації та направлено до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ).

Листом від 31 липня 2023 року позивач проінформував відповідача про те що, ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації. До свого листа позивач додав копію витягу із Наказу № 159 від 27.06.2023р., копію довідки в/ч НОМЕР_2 № 5257 від 04.07.2023р. ( форма 5 ), копію військового квитка Серія НОМЕР_3 . Також у своєму листі позивач зазначив про те, що строк на надання відповіді на лист відповідача від 02.06.2023р. позивачем було пропущено з поважних причин.

Таким чином, відповідно до Закону № 2232 та Положення № 1153/2008 позивач на час звільнення вважається особою прийнятою на військову службу.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач уклав контракт в період воєнного стану (особливий період), під час ситуації, що загрожувала національній безпеці України, тому має право на застосування гарантій, передбачених статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та частиною 3 статті 119 Кодексу законів про працю України, тому на нього на строк закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію зберігаються місце роботи, посада.

Гарантії щодо збереження за працівником місця роботи, посади та середнього заробітку за час затримки на підприємстві, в установі, організації, установлені згідно з указаними нормами, є безумовними.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 06 лютого 2020 року у справі № 818/777/17, від 10 лютого 2021 року у справі № 522/4116/19, від 12 квітня 2021 року у справі № 265/8076/19, від 09 листопада 2021 року у справі № 278/843/20.

При цьому, у даному випадку таке право на застосування гарантій, з огляду на положення статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та частини 3 статті 119 Кодексу законів про працю України, виникло до його звільнення відповідачем.

Суд вважає, що працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Такий же правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року в аналогічному спорі у справі № 240/12764/21.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки довідкою військової частини НОМЕР_2 вих. № 1207 від 15.02.2024 р. підтверджено, що позивач з 27.06.2023р. по час розгляду справи у суді перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 , то відповідачем було протиправно та всупереч вищенаведеним вимогам Закону прийнято спірний наказ та звільнено позивача з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. Також відповідачем протиправно не було виконано вимоги вищенаведених приписів законодавства та не було увільнено ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків начальника Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області з 27 червня 2023 року на час проходження військової служби із збереженням посади та місця роботи.

Доводи відповідача та третьої особи не спростовують вищенаведених висновків суду.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2024 року в адміністративній справі №280/7366/23 - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2024 року в адміністративній справі №280/7366/23 - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частина постанови складена та проголошена в судовому засіданні 02.10.2024 року, в повному обсязі постанова складена 17 жовтня 2024 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дати проголошення.

Головуючий - суддя С.В. Білак

суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко