Справа № 420/18401/24
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2024-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бездрабка О.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач-1), військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач-2), в якій просить:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 04.03.2022 р. по 31.12.2022 р. без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 р.;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення з 04.03.2022 р. по 31.12.2022 р. з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 р., на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше проведених виплат;

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 01.01.2023 р. по 24.02.2023 р. без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 р.;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення з 01.01.2023 р. по 24.02.2023 р. з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 р., на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше проведених виплат;

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 25.02.2023 р. по 11.05.2024 р. без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 р.;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення з 25.02.2023 р. по 11.05.2024 р. з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 р., на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше проведених виплат;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди на період дії воєнного стану у розмірі 100000 гривень за час стаціонарного лікування та відпустки для лікування після тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 здійснити виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди на період дії воєнного стану у розмірі 100000 гривень за час стаціонарного лікування за періоди з 07.06.2023 р. по 29.06.2023 р. та з 05.07.2023 р. по 14.07.2023 р. та за час відпустки для лікування у період з 30.06.2023 р. по 29.07.2023 р. після тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини;

- визнати протиправними бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік у розмірі місячного грошового забезпечення у зв`язку з отриманим пораненням, під час захисту Батьківщини;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 здійснити виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік у розмірі місячного грошового забезпечення у зв`язку з отриманим пораненням, під час захисту Батьківщини.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що під час проходження військової служби відповідачі у період з 04.03.2022 р. по 11.05.2024 р. протиправно розраховували грошове забезпечення із застосуванням розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року, що призвело до порушення майнових прав позивача, а саме гарантованого ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" права на отримання грошового забезпечення у законодавчо визначеному розмірі. Зазначає, що після скасування рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 р. у справі № 826/6453/18 п.6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 р. № 103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" відновлена дія пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 р. № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" у первісній редакції, що передбачає визначення посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифних коефіцієнт. Тому розмір посадового окладу та окладу за військовим званням повинен розраховуватися з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022 р., 01.01.2023 р. та 01.01.2024 р. шляхом множення на тарифний коефіцієнт згідно додатків 1, 12, 13, 14 Постанови № 704. При цьому, положення постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 р. № 481 "Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до Постанов Кабінету Міністрів України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103, та внесення змін до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704", відповідно до пункту 4 якої розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких іншим осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні, не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки такі виникли до її прийняття, а саме у березні 2022 року та у січні 2023 року відповідно (у період з 04.03.2022 р. по 11.05.2024 р.). У випадку перерахування посадового окладу та окладу за військовим званням відповідно до положень Постанови № 481 з 20.05.2023 р. шляхом множення суми 1762 грн. на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 Постанови № 704, це призведе до суттєвого зменшення грошового забезпечення позивача. Зменшення грошового забезпечення позивача з 20.05.2023 р. по день звільнення не є можливим, оскільки жодних змін істотних умов праці працівника не відбулося. Крім того, згідно довідки про обставини поранення від 05.07.2023 р. № 182/3318 позивач 05.06.2023 р. при безпосередній участі у бойових діях, під час захисту Батьківщини, отримав кульове поранення, внаслідок чого стаціонарно лікувався у період з 07.06.2023 р. по 29.06.2023 р. та з 05.07.2023 р. по 14.07.2023 р. Відповідно до довідки військово-лікарської комісії від 29.06.2023 р. № 797/127 у зв`язку з пораненням тяжкого ступеня позивачу надано відпустку за станом здоров`я на 30 діб з 30.06.2023 р. по 29.07.2023 р. Однак у вказаний період військова частина НОМЕР_2 протиправно не виплатила додаткову винагороду у розмірі 100000 грн. за період стаціонарного лікування та за час відпустки для лікування тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини. Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 р. № 460 "Про затвердження Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової допомоги у разі звільнення з військової служби" передбачено виплату одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення. Як вбачається з військового квитка, позивач призваний на військову службу по мобілізації 04.03.2022 р. та звільнений з військової служби 11.05.2024 р. Тому кількість повних місяців військової служби по мобілізації складає 25, а розмір одноразової грошової допомоги при звільненні повинен складати 100 відсотків місячного грошового забезпечення (25 місяців х 4 відсотки). Проте, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 11.05.2024 р. № 134 позивачу взагалі не виплачувалася одноразова грошова допомога при звільненні. Окрім цього, пунктом 6 рішення Міністерства оборони України від 01.02.2023 р. № 2683/з визначено виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового у разі поранення військовослужбовця, отриманого при виконанні завдань під час воєнного стану. Згідно довідки про обставини поранення від 05.07.2023 р. № 182/3318 позивач 05.06.2023 р. при безпосередній участі у бойових діях, під час захисту Батьківщини, отримав кульове поранення, яке є підставою для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення. Між тим, військова частина НОМЕР_2 протиправно не виплатила таку матеріальну допомогу за 2023 рік.

Ухвалою від 18.06.2024 р. відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про поновлення строку звернення до суду, відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

26.06.2024 р. від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що згідно пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. № 1153, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 11.05.2024 р. № 134 позивача з 11.05.2024 р. виключено зі списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення. В цей же день позивач без будь-яких зауважень чи заперечень ознайомився з наказом, отримав витяг з нього, отримав посвідчення про припис до призовної дільниці і залишив місце дислокації військової частини НОМЕР_2 . Своїми діями позивач надав згоду на виключення його зі списків особового складу військової частини та погодився з діями командування військової частини, фактично визнавши їх правомірними. Вимога позивача щодо застосування показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2023 р. для розрахунку грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення, є такою, що суперечить вимогам пункту 4 Постанови № 704, якою визначено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких іншим осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні. Приписами пункту 1-2 Постанови № 168 передбачено виплату додаткової допомоги у розмірі 100000 грн. військовослужбовцям, що отримали поранення, пов`язані із захистом Батьківщини. В той же час на момент проходження військової служби позивачем не було надано документів, які встановлюють підстави для нарахування та виплати йому додаткової винагороди в розмірі 100000 грн. Крім того, позивач не звертався із заявами (рапортами) про проведення нарахування та виплати йому додаткової винагороди в розмірі 100000 грн. за час лікування у зв`язку із пораненням. Також позивач не надав доказів про звернення до військової частини НОМЕР_2 із заявами (рапортами) про нарахування та виплату йому додаткової винагороди у зв`язку із отриманим тяжким пораненням. Враховуючи вищезазначене, відсутня протиправна бездіяльність командування військової частини НОМЕР_2 щодо вирішення питання про нарахування позивачу додаткової винагороди в розмірі 100000 грн. Пунктом 2 розділу XXIІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 р. № 260, визначено, що грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості, або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулі роки), або без вибуття у відпустку (за їх рапортом протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги. Військовою частиною НОМЕР_2 не здійснювалась виплата матеріальної допомоги для оздоровлення позивачу у зв`язку з тим, що ним не подавався відповідний рапорт. Тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

02.07.2024 р. від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що на момент виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 редакція пункту 4 Постанови № 704 передбачала, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14. Тобто, незважаючи на визнання постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 р. по справі № 826/6453/18 протиправною та скасування пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 р. № 103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб", якою, серед іншого, було внесено зміни до пункту 4 Постанови № 704, відповідного рішення (постанови) про внесення змін, відновлення дії редакції пункту 4 Постанови № 704 до 24.02.2018 р., чи нової редакції цієї норми, тобто приведення пункту 4 Постанови № 704 у відповідність до судового рішення від 29.01.2020 р. по справі № 826/6453/18, Кабінетом Міністрів України прийнято не було. Окрім Постанови № 103 жодний нормативний акт не вносив зміни до абзацу 1 пункту 4 Постанови № 704. При цьому, суд не має повноважень замість Кабінету Міністрів України відновлювати дію постанови Уряду чи її окремих положень. Визнання нормативно-правового акту таким, що втратив чинність, не поновлює дію актів, які в свою чергу визнані ним такими, що втратили чинність. Отже, правових підстав для застосування відповідачем пункту 4 Постанови № 704 в редакції до внесення змін Постановою № 103 немає, оскільки є юридично неправильним "автоматичне" відновлення дії норми нормативно-правового акту - редакції пункту 4 Постанови № 704 до 24.02.2018 р., який припинив свою дію на підставі норми нового нормативно-правового акту - пункту 6 Постанови № 103, яка в подальшому була визнана протиправною та скасована в судовому порядку постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 р. по справі № 826/6453/18.

Ухвалою від 28.08.2024 р. відмовлено в задоволенні клопотання відповідача-2 про залишення позовної заяви без розгляду.

Згідно ч.5 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Оскільки від сторін не надходило клопотання про розгляд справи в судовому засіданні, суд розглядає справу в порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.03.2022 р. № 48 солдата ОСОБА_1 з 04.03.2022 р. зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення.

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.02.2023 р. № 55 матроса ОСОБА_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 18.02.2023 р. № 22-РС у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 , з 24 лютого 2023 року виключено зі списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 24.02.2023 р. № 45 матроса ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення

Відповідно до виписки з медичної карти стаціонарного хворого від 13.06.2023 р. № 0923923 та від 29.06.2023 р. № 9742 позивач з 07.06.2023 р. по 13.06.2023 р. перебував на стаціонарному лікуванні в КНП МКЛ № 16 ДМР, а з 13.06.2023 р. по 29.06.2023 р. - на стаціонарному лікуванні МКЛ-16.

Довідкою військово-лікарської комісії від 29.06.2023 р. № 797/127 визнано травму/захворювання тяжкого ступеню; травма/захворювання, ТАК, пов`язана з проходженням військової служби. На підставі статті 81 графи ІІ Розладу Хвороб наказу МО України від 14.08.2008 р. № 402 потребує відпустки за станом здоров`я на 30 (тридцять) календарних днів.

Відповідно до довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 05.07.2023 р. № 182/3318 військової частини НОМЕР_2 матрос ОСОБА_1 05.06.2023 р. одержав ВОСП кульове в грудину. Травма була отримана при виконанні завдань з захисту Батьківщини.

За відомостями виписного епікризу із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 14.07.2023 р. № 3184 позивач з 05.07.2023 р. по 14.07.2023 р. перебував на стаціонарному лікуванні у Військово-медичному клінічному центрі Південного регіону.

У період з 30.06.2023 р. по 29.07.2023 р. на підставі довідки військово-лікарської комісії від 29.06.2023 р. № 797/127 позивач перебував у відпустці у зв`язку з отриманням тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини.

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 11.05.2024 р. № 134 матроса ОСОБА_1 відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" звільнено з військової служби у запас за підпунктом "г" через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовець не висловив бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи з 11 травня 2024 року та виключено зі списків особового складу частини і знято з усіх видів забезпечення з 11 травня 2024 року.

Вказаним наказом передбачено виплатити компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2023 рік у кількості 7 (сім) днів; компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2024 рік у кількості 10 (десять) діб; грошову допомогу на оздоровлення за 2024 рік у кількості 25913,70 грн.; щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби у розмірі 613 відсотків посадового окладу, надбавку за особливості проходження служби у розмірі 87,8 відсотків до посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років з 01 травня 2024 року по день виключення зі списків частини.

Вислуга років у Збройних Силах України станом на 11 травня 2024 року становить: календарна 02 роки 02 місяці 11 діб; пільгова 00 років 00 місяців 00 днів; загальна 02 роки 02 місяці 11 діб.

Під час проходження військової служби у військових частинах НОМЕР_1 , НОМЕР_2 позивачу посадовий оклад та оклад за військовим званням у 2022-2024 роках розраховувалися виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року (1762 грн.), за час перебування на стаціонарному лікуванні з 07.06.2023 р. по 29.06.2023 р., з 05.07.2023 р. по 14.07.2023 р. та за час відпустки для лікування у період з 30.06.2023 р. по 29.07.2023 р. після тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, позивачу не виплачувалася додаткова винагорода у розмірі 100000 грн., а при звільненні не виплачено одноразову грошову допомогу, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних приписів законодавства.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. № 2011-XII (далі - Закон № 2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 р. № 704 (далі - Постанова № 704) встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.

Відповідно до пункту 2 Постанови № 704 грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Додатком 1 до Постанови № 704 визначено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.

Згідно пункту 4 Постанови № 704 (в первинній редакції на дату прийняття) розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Додатки 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 містять примітки, відповідно до яких, зокрема посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.

21 лютого 2018 року Кабінет Міністрів України ухвалив постанову № 103, пунктом 6 якої внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України, що додаються. Зокрема, у Постанові № 704 пункт 4 викладено в такій редакції: "4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14".

Тобто, на момент набрання чинності Постановою № 704 (01.03.2018 р.) пункт 4 було викладено в редакції змін, викладених згідно із пунктом 6 Постанови № 103, а саме:

"4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на І січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14".

Отже, станом на 01 березня 2018 року пункт 4 Постанови № 704 визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник як розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року.

З наданих до суду відзивів відповідачів слідує, що позивачу визначався посадовий оклад та оклад за військовим званням з 04.03.2022 р. по 11.05.2024 р. (дату виключення зі списку особового складу) виходячи з прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2018 року (1762 грн.).

Відповідно до ст.6 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 р. № 2017-III (далі - Закон № 2017-III) базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового, соціально-культурного обслуговування, охорони здоров`я та освіти.

Також, пунктом 8 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" від 23.11.2018 р. № 2629-VIII було встановлено, що у 2019 році для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів як розрахункова величина застосовується прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня 2018 року.

У подальшому Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 р. № 294-IX (далі - Закон № 294-IX), Закон України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" від 15.12.2020 р. № 1082-IX (далі - Закон № 1082-IX), Закон України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" від 02.12.2021 р. № 1928-IX (далі - Закон № 1928-ІХ), Закон України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" від 03.11.2022 р. № 2710-IX (далі - Закон № 2710-ІХ) таких застережень щодо застосування як розрахункової величини для визначення, зокрема грошового забезпечення, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2018 року на 2020, 2021, 2022 та 2023 роки не містять.

Тобто, положення п.4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів, розрахованих згідно з вказаною Постановою, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 р. до 01.01.2020 р. - набрання чинності Законом № 294-IX не входили в суперечність із актом вищої юридичної сили.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 р. у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 р. у справі № 160/1088/19).

Отже, до спірних правовідносин підлягає застосуванню п.4 Постанови № 704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу - Законам № 294-IX, № 1082-IX № 1928-ІХ та № 2710-ІХ, із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).

З огляду на визначені в ч.3 ст.7 КАС України правила, а також враховуючи те, що з 01 січня 2020 року положення п.4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення, до спірних правовідносин підлягає застосуванню п.4 Постанови № 704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу - Закон України "Про Державний бюджет України на 2022 рік", Закон України "Про Державний бюджет на 2023 рік" із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік, оскільки прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений Законом № 2246-VIII на 01.01.2018 р. (1762 грн.) є меншим, ніж прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений Законом № 1928-IX на 01.01.2022 р. (2481 грн.), Законом № 2710-ІХ на 01.01.2023 р. (2684 грн.)).

Верховний Суд у постановах від 19.10.2022 р. у справі № 400/6214/21, від 11.09.2022 р. у справі № 500/1813/21, вказуючи на раніше сформовані висновки Верховного Суду у постанові від 02.09.2022 р. у справі № 440/6017/21 у подібних спірних правовідносинах, зазначив, що наголошуючи, що з 01 січня 2020 року положення пункту 4 постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів, до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 4 постанови № 704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який мас вищу юридичну силу - Закону № 1082-ІХ із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).

З урахуванням положень ч.5 ст.242 КАС України вказані висновки Верховного Суду є обов`язкові до врахування судами при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Крім того, зміни внесені Постановою № 103, зокрема до п.4 Постанови № 704, в якому визначено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14, були визнані постановою Шостого апеляційного адміністративного суду 29.01.2020 р. у справі № 826/6453/18 протиправними та скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 р. № 103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб".

В той же час, постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 р. № 481, яка набрала чинності з 20.05.2023 р., внесено зміни до п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 р. № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" та викладено абзац перший в такій редакції: "Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.".

Таким чином, з 20.05.2023 р. розрахунковою величиною для визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим званням є не прожитковий мінімум для працездатних осіб, а стала величина - 1762 грн.

Як наслідок суд дійшов висновку, що застосування відповідачами для визначення грошового забезпечення розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, у період з 04.03.2022 р. по 19.05.2023 р. є протиправним.

Таким чином, на час проходження позивачем військової служби з 04.03.2022 р. по 19.05.2023 р. відповідачі мали б нараховувати та виплачувати позивачу грошове забезпечення із розрахунком посадового окладу та окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на відповідний календарний рік (в даному випадку на 01.01.2022 р., на 01.01.2023 р.) на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправними дій відповідачів щодо нарахування та виплати позивачу в період з 04.03.2022 р. по 19.05.2023 р. грошового забезпечення без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 р., Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 р. та зобов`язання відповідачів здійснити позивачу перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 04.03.2022 р. по 19.05.2023 р., визначивши їх розмір виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" на 01.01.2022 р., Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" на 01.01.2023 р. на відповідні тарифні коефіцієнти, з урахуванням раніше виплачених сум.

В той же час позовні вимоги ОСОБА_1 стосовно протиправності дій військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати грошового забезпечення за період з 20.05.2023 р. по 11.05.2024 р. задоволенню не підлягають, оскільки в цей період розрахунковою величиною для визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням був не прожитковий мінімум, а стала величина - 1762 грн.

Щодо стосується позовних вимог в частині не виплати додаткової допомоги у розмірі 100000 грн., суд зазначає наступне.

Указом Президента України від 24.02.2022 р. № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Одночасно військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_1 ,, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 р. № 64 "Про введення воєнного стану в Україні" та № 69 "Про загальну мобілізацію", Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 р. прийнята постанова № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" (далі - Постанова № 168 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), пунктом 1 якої установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.

Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 р. № 260, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 р. за № 745/32197, затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок № 260 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 10 розділу XXXIV Порядку № 260 визначено, що у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень також включаються військовослужбовці, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), - з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.

Відповідно до пункту 11 розділу XXXIV Порядку № 260 підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), форму якої визначено додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за № 1109/15800, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини.

Така довідка видається відповідно до наказу командира військової частини про отримання поранення (травми, контузії, каліцтва) військовослужбовцем.

Згідно з пунктом 12 розділу XXXIV Порядку № 260 керівниками військово-лікарських (лікарсько-експертних) комісій закладів охорони здоров`я в системі Міністерства оборони України під час надання рекомендацій про потребу у відпустці за станом здоров`я військовослужбовцям, які одержали поранення (травму, контузію, каліцтво) під час захисту Батьківщини, після закінчення стаціонарного лікування у військовому (цивільному) лікарняному закладі (у тому числі закордонному) одночасно надаються медичні висновки про ступінь важкості поранення для прийняття рішення командирами військових частин цих військовослужбовців щодо надання їм відпустки для лікування після тяжкого поранення та виплати винагороди у розмірі 100000 гривень за час цієї відпустки.

З аналізу наведених норм слідує, що Постановою № 168 та Порядком № 260 встановлено такі умови для виплати винагороди в розмірі 100000 грн. за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування, а саме:

за періоди перебування на стаціонарному лікуванні: пов`язаність поранення (контузії, травми, каліцтва), із захистом Батьківщини; факт перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок такого поранення;

за періоди перебування у відпустці для лікування - після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії.

Судом встановлено, що згідно виписок з медичної карти стаціонарного хворого від 13.06.2023 р. № 0923923, від 29.06.2023 р. № 9742, виписного епікризу із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 14.07.2023 р. № 3184 позивач знаходився на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та проходив лікування після поранення, отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби, у період з 07.06.2023 р. по 13.06.2023 р. у КНП МКЛ № 16 ДМР, з 13.06.2023 р. по 29.06.2023 р. у МКЛ-16, з 05.07.2023 р. по 14.07.2023 р. у Військово-медичному клінічному центрі Південного регіону.

Згідно довідки військово-лікарської комісії КНП "Міська клінічна лікарня № 16" ДМР від 29.06.2023 р. № 797/127 матросу ОСОБА_1 поставлено діагноз: МВТ. ВОСП проникне грудної клітки зліва. Наскрізне поранення в/частки лівої легені, гемопневмоторакс зліва. Стан після оперативного лікування (16.06.2023 р. - торакотомія зліва, видалення стороннього тіла, ушивання наскрізного поранення легені). ВОДП 1 пальця лівої кисті: вогнепальні в/с переломи ПФ-ДФ з задовільним стоянням уламків, інфікована скальпована рвана рана ПФ з пошкодженням сухожилка довгого розгинача. Вентиляційна функція зовнішнього дихання не порушена. Травма/захворювання тяжкого ступеню (згідно класифікатора розподілу травм). Травма/захворювання, ТАК, пов`язана з проходженням військової служби. На підставі статті 81 графи ІІ Розладу Хвороб наказу МО України від 14.08.2008 р. № 402 потребує відпустки за станом здоров`я на 30 (тридцять) календарних днів.

Відповідно до довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 05.07.2023 р. № 182/3318, виданої військовою частиною НОМЕР_2 , яка є Додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, матрос ОСОБА_1 05.06.2023 р. отримав ВОСП кульове в грудину. Гематоракс. Травмування було отримано 05.06.2023 р. о 20:50 в районі нп Велика Новосілка Донецької області в службовий час, під час виконання службових обов`язків, не пов`язано з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення та не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження. Під час травмування матрос ОСОБА_1 перебував в засобах індивідуального захисту (бронежилет, шолом). Під час виконання службових обов`язків та бойового розпорядження з відсічі збройної агресії з боку російської федерації проти України знаходився на бойовій позиції. Внаслідок мінометного обстрілу отримав ВОСП кульове в грудину. Гематоракс. Після надання медичної допомоги був евакуйований до ПХГ КУРАХОВЕ. Травма була отримана при виконанні завдань з захисту Батьківщини.

У зв`язку з отриманням поранення тяжкого ступеня позивачу було надано відпустку за станом здоров`я на 30 календарних днів з 30.06.2023 р. по 29.07.2023 р., що не заперечується відповідачем-2.

Таким чином, з вищевикладеного слідує, що в період з 07.06.2023 р. по 29.06.2023 р. та з 05.07.2023 р. по 14.07.2023 р. позивач проходив стаціонарне лікування в закладах охорони здоров`я у зв`язку з отриманим 05.06.2023 р. пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а в період з 30.06.2023 р. по 29.07.2023 р. - перебував у відпустці за станом здоров`я після тяжкого поранення за довідкою військово-лікарської комісії від 29.06.2023 р. № 797/127, а тому має право на отримання додаткової винагороди у розмірі 100000 грн.

В той же час згідно наданої до суду військовою частиною НОМЕР_2 довідки від 26.06.2024 р. № 191/4497 ОСОБА_1 додаткова винагорода у розмірі 100000 грн. у спірному періоді не виплачувалася.

Доводи відповідача-2 щодо ненадання позивачем під час проходження служби документів, які встановлюють підстави для нарахування та виплати додаткової винагороди в розмірі 100000 грн., суд оцінює критично, оскільки відповідно до ч.2 ст.262 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 р. № 548-XIV, в особливий період медичні та інші документи направляються у електронному вигляді до військової частини закладом охорони здоров`я або територіальним центром комплектування та соціальної підтримки. У разі неможливості направлення таких документів у електронному вигляді обов`язок по направленню документів у паперовому вигляді покладається на заклад охорони здоров`я або територіальний центр комплектування та соціальної підтримки. Порядок направлення медичних та інших документів встановлюється Кабінетом Міністрів України.

З огляду на викладене, обов`язок щодо надсилання медичних документів військовослужбовця до військової частини покладено на відповідні лікувальні заклади, а не на позивача. В той же час, військова частина, в якій військовослужбовець проходить військову службу, має вжити заходів для встановлення поточного місця лікування військовослужбовця та має витребувати необхідні документи. Доказів вжиття відповідних заходів для захисту прав позивача, як військовослужбовця, відповідачем-2 до суду не надано.

Твердження відповідача-2 про те, що для виплати додаткової винагороди у розмірі 100000 грн. необхідно звернення військовослужбовця з відповідним рапортом, є безпідставним та суперечать вимогам Постанови № 168 та Порядку № 260, якими не передбачено подання відповідного рапорту військовослужбовцем. Вказаними нормативними актами встановлено, що підставами для видання наказу про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 грн. є: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, - довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) за формою додатку 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України; у зв`язку з перебуванням у відпустці за станом здоров`я після тяжкого поранення - висновок (постанова) військово-лікарської комісії, які складено щодо позивача (довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 05.07.2023 р. № 182/3318 військової частини НОМЕР_2 , довідки військово-лікарської комісії КНП "Міська клінічна лікарня № 16" ДМР від 29.06.2023 р. № 797/127).

За таких обставин, позивач має право на отримання додаткової винагороди в розмірі до 100000 грн. за весь періоди перебування на лікуванні, а саме: з 07.06.2023 р. по 29.06.2023 р. та з 05.07.2023 р. по 14.07.2023 р., та у відпустці у зв`язку з тяжким пораненням, пов`язаним із захистом Батьківщини, з 30.06.2023 р. по 29.07.2023 р.

Тому бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не виплати позивачу додаткової винагороди у розмірі 100000 грн. за час стаціонарного лікування за період з 07.06.2023 р. по 29.06.2023 р. та з 05.07.2023 р. по 14.07.2023 р. і за час відпустки для лікування у період з 30.06.2023 р. по 29.07.2023 р. після тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, є протиправною.

Щодо позовних вимог в частині не виплати позивачу одноразової допомоги при звільненні суд зазначає наступне.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-ХІІ).

Пунктом 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ передбачено виплату військовослужбовцям одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

Зокрема, військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої цим пунктом, здійснюється за період такої служби з дня їх призову на військову службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували, крім тих осіб, які при попередньому звільненні з військової служби не набули права на отримання такої грошової допомоги. Зазначена допомога виплачується на день звільнення таких військовослужбовців. Умови та порядок виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які звільняються з військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктами 1, 2, 4 Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 р. № 460 (далі - Порядок № 460), військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (далі - військовослужбовці) та звільняються із служби, виплачується одноразова грошова допомога (далі - допомога) в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.

Військовослужбовцям виплата допомоги здійснюється за період військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період із дня їх призову на відповідну військову службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні з військової служби не набули права на отримання грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Допомога виплачується з розрахунку місячного грошового забезпечення (без урахування винагород), на яке має право військовослужбовець на день звільнення.

Відповідно до пункту 5 Порядку № 460 виплата військовослужбовцям допомоги у разі звільнення з військової служби здійснюється Міноборони, іншими утвореними відповідно до законів військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів державного бюджету, передбачених на їх утримання.

З аналізу даних правових норм слідує, що військовослужбовцям виплата допомоги здійснюється за період служби за призовом у зв`язку з мобілізацією з дня їх призову на службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували у мирний час, за винятком тих осіб, які у разі звільнення з військової служби у мирний час не набули права на отримання грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовій захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу під час загальної мобілізації через введення воєнного стану в Україні 24.02.2022 р. і наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 11.05.2024 р. № 134 позивач звільнений з військової служби у запас за підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (через такі сімейні обставини та інші поважні причини: у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числі осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи).

Тож, враховуючи підставу звільнення позивача з військової служби та виходячи із наведених вище положень пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII та пункту 1 Порядку № 460, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі, передбаченому Порядком № 460.

Жодних доводів про відсутність у позивача права на отримання одноразової допомоги при звільненні відповідачем-2 у відзиві не наведено та доказів виплати такої допомоги відповідачем-2 до суду не надано.

Враховуючи вищенаведене, бездіяльність відповідача-2 щодо невиплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні є протиправною, а тому військову частині НОМЕР_2 необхідно зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову допомогу при звільненні

у розмірі 4 % місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний місяць служби, передбаченої Порядком та умови виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 р. № 460.

Щодо позовних вимог в частині невиплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у зв`язку з отриманим пораненням, суд зазначає наступне.

Відповідно до пунктів 2, 3 постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 № 704 (далі - Постанова № 704) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.

Підпунктом 3 пункту 5 Постанови № 704 керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання надано право надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 р. № 260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам" (далі - Порядок № 260).

Порядком № 260 визначено, що грошове забезпечення військовослужбовців із числа осіб офіцерського складу, в тому числі слухачів (ад`юнктів, докторантів), рядового, сержантського та старшинського складу (крім військовослужбовців строкової служби), включає, в тому числі одноразову грошову допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

Згідно з пунктом 6 окремого доручення Міністра оборони України від 01.02.2023 р. № 2683/з матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань виплачують військовослужбовцям у розмірі місячного грошового забезпечення, виключно за наявності таких підстав, зокрема, поранення військовослужбовця, що зазнав при виконанні завдань під час воєнного стану.

Порядок виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань регламентовано розділом XXIV Порядку № 260, пунктом 1 якого передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Відповідно до абзаців 1, 3 пункту 7 розділу XXIV Порядку № 260 розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Згідно з пунктом 9 розділу XXIV Порядку № 260 виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Законом України від 24.03.1999 р. № 548-XIV затверджено Статут внутрішньої служби Збройних Сил України (далі - Статут № 548).

Згідно ст.14 Статуту № 548 із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Відповідно до підпункту 2.1.6 пункту 2.1 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 07.04.2017 р. № 124 (яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), у Збройних Силах України створюються такі види документів (далі - документи): наказ, директива, розпорядження, бойовий наказ, бойове розпорядження, окреме доручення (доручення), рішення, протокол, положення, постанова, інструкція, історичний формуляр, формуляр, правила, план, звіт, доповідь, донесення, доручення, акт, звуко- та відеозаписи, програма, алгоритм, рапорт, заява, телеграма, телефонограма, факсограма, службовий лист, довідка, методичні рекомендації, доповідна та пояснювальна записки, протокол, припис, посвідчення про відрядження, відпускний квиток, графік відпусток, обхідний лист та інші документи, розроблені в установленому порядку.

Наказ командира (керівника) основний розпорядчий документ командира (керівника) військової частини (установи), виданий на правах єдиноначальності. Наказ містить норми, обов`язкові для виконання підлеглими.

Рапорт (заява) письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Отже, для реалізації права на виплату грошової допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовець має подати рапорт про таку виплату за місцем служби в період проходження служби, за результатами розгляду якого видається наказ командира (керівника) військової частини про виплату матеріальної допомоги, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.11.2018 р. у справі № 824/166/15-а.

В той же час, позивач відповідного рапорту не подавав, у зв`язку з чим відсутня протиправна бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік, оскільки за відсутністю рапорту військовослужбовця у відповідача-2 не виникло правових підстав для розгляду відповідного питання та виплати такої допомоги.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.09.2024 р. у справі № 420/1077/24, від 03.09.2024 р. у справі № 420/33638/23.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу у розмірі 10000 грн. суд зазначає наступне.

Пунктом 1 частини 3 статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Разом з тим, відповідно до ч.ч.4, 5 ст.134 КАС України законодавцем запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Так розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Крім того, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (ч.9 ст.139 КАС України).

Таким чином, у Кодексі адміністративного судочинства України закладені критерії оцінки як співмірності витрат на оплату послуг адвоката (адекватності ціни за надані адвокатом послуги відносно складності та важливості справи, витраченого на ведення справи часу тощо), так і критерій пов`язаності цих витрат із веденням справи взагалі (пов`язаності конкретних послуг адвоката із веденням саме цієї судової справи, а не іншої справи).

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі та покладається на сторону, яка подає таке клопотання.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було винесене судове рішення у справі, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Ті самі критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04, п. 269).

Верховним Судом у своїх постановах від 27.06.2018 р. у справі № 826/1216/16, від 17.09.2019 р. у справі № 810/3806/18, від 31.03.2020 р. у справі № 726/549/19, неодноразово висловлювалась правова позиція, згідно якої на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Судом встановлено, що між Адвокатським об`єднанням "ГУБСЬКИЙ ТА ПАРТНЕРИ" та позивачем укладено договір про надання правової допомоги від 23.02.2023 р. № 590, відповідно до якого предметом даного Договору є надання Адвокатським об`єднанням усіма законними методами та способами правової допомоги Клієнту у справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані зі захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів.

Пунктом 4 договору передбачено, що на визначення розміру гонорару впливають строки та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень Клієнта. Обсяг правової допомоги враховується при визначенні обґрунтованого розміру гонорару. Гонорар погоджується за взаємною угодою сторін та оформлюється додатковою угодою до цього Договору або на підставі рахунку, наданого Адвокатським об`єднанням.

Додатковою угодою від 20.02.2024 р. № 5 строк дії договору про надання правової допомоги від 23.02.2023 р. № 590 продовжено до 20 лютого 2025 року.

21.05.2024 р. сторонами укладено додаткову угоду № 6 до договору № 590 про надання правової допомоги від 23.02.2023 р., в якій сторони погодили, що гонорар Адвокатського об`єднання за надання правничої допомоги Клієнту по справі в суді першої інстанції за позовом ОСОБА_1 про стягнення всіх належних сум грошового забезпечення у фіксованому розмірі та складає 10000 грн. Оплата гонорару Адвокатського об`єднання за надання правничої допомоги Клієнту здійснюється на підставі рахунку.

На підставі даної додаткової угоди Адвокатським об`єднанням "ГУБСЬКИЙ ТА ПАРТНЕРИ" позивачу виставлено рахунок-фактуру від 21.05.2024 р. № 102 на суму 10000 грн., який оплачено позивачем згідно платіжної інструкції від 30.05.2024 р. № 178106317.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним ст.ст.19, 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суд вважає, що визначений позивачем розмір понесених судових витрат на правничу допомогу не співмірний із складністю справи, яка розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судових засідань та виклику учасників справи.

Крім того, дана адміністративна справа є справою незначної складності, складання позовної заяви не вимагає глибокого аналізу судової практики і нормативно-правових актів, враховуючи наявність численних судових рішень з приводу розгляду даної категорії справ з аналогічними предметами та підставами.

Виходячи з наведеного, з урахування критеріїв пропорційності суд приходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви позивача та стягнення з військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі по 2000 грн. з кожної.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 262 КАС України, суд -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ), військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 ) грошового забезпечення з 04.03.2022 р. по 31.12.2022 р. без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 р.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 ) грошового забезпечення з 04.03.2022 р. по 31.12.2022 р. з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 р., на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше проведених виплат.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 ) грошового забезпечення з 01.01.2023 р. по 24.02.2023 р. без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 р.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 ) грошового забезпечення з 01.01.2023 р. по 24.02.2023 р. з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 р., на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше проведених виплат.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 ) грошового забезпечення з 25.02.2023 р. по 19.05.2023 р. без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 р.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 ) грошового забезпечення з 25.02.2023 р. по 19.05.2023 р. з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 р., на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше проведених виплат.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) щодо невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 ) додаткової винагороди на період дії воєнного стану у розмірі 100000 грн. за час стаціонарного лікування та відпустки для лікування після тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) здійснити виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 ) додаткової винагороди на період дії воєнного стану у розмірі 100000 грн. за час стаціонарного лікування за періоди з 07.06.2023 р. по 29.06.2023 р. та з 05.07.2023 р. по 14.07.2023 р. та за час відпустки для лікування у період з 30.06.2023 р. по 29.07.2023 р. після тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини.

Визнати протиправними бездіяльність військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) щодо невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 ) одноразової грошової допомоги при звільненні.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 ) одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 4 % місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний місяць служби, передбаченої Порядком та умови виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 р. № 460.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) грн.

Стягнути з військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.І. Бездрабко