Справа № 600/685/24-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2024-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2024 року м. Чернівці Справа № 600/685/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левицького В.К., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним дій та зобов`язання вчинити дії.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить:

визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не виплати йому грошового забезпечення за період з березня 2022 року по червень 2022 із визначення посадового окладу і окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня 2022 року на відповідний тарифний коефіцієнт, додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, у розмірі 30000 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу проходження служби за червень 2022 року, премії за червень 2022 року у розмірі згідно телеграми Міністра оборони України від 14.01.2022 №248/269 та компенсації відповідно до Закону України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ;

зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити йому грошове забезпечення за період з березня 2022 року по червень 2022 із визначення посадового окладу і окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня 2022 року на відповідний тарифний коефіцієнт, із перерахунком додаткових складових видів грошового забезпечення та премії, додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, у розмірі 30000 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу проходження служби за червень 2022 року, премію за червень 2022 року у розмірі згідно телеграми Міністра оборони України від 14.01.2022 №248/269, із врахуванням раніше виплачених сум, та компенсацію відповідно до Закону України від 19.10.2000 №2050-ІІІ;

визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати йому грошового забезпечення за період з липня 2022 року до 17.11.2023 із визначенням посадового окладу і окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня відповідного календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт, додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, у розмірі 100000 грн в розрахунку на місяць за період з 03.04.2023 по 30.04.2023, додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, у розмірі 30000 грн в розрахунку на місяць за період з січня 2023 року по 3 квітня 2022 року та з серпня 2023 року до 17.11.2023, премії за січень та квітень 2023 року у розмірі згідно окремого доручення Міністра оборони України від 01.02.2023 № 2683/з, компенсації за не використану відпустку із врахуванням розміру грошового забезпечення згідно прожиткових мінімумів станом на 1 січня за відповідні календарні роки, не виплачених премій у належному розмірі та додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 грошової допомоги при звільненні в розмірі 4% місячного грошового забезпечення із врахуванням додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, та із врахуванням не виплачених сум грошового забезпеченням за період з 02.03.2022 до 17.11.2023, компенсації відповідно до Закону України від 19.10.2000 №2050-III та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, відповідно до ст. 117 КЗпП;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому грошове забезпечення за період з липня 2022 року до 17.11.2023 із визначенням посадового окладу і окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня відповідного календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт, додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, у розмірі 100000 грн в розрахунку на місяць за період з 03.04.2023 по 30.04.2023, додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, у розмірі 30000 грн в розрахунку на місяць за період з січня 2023 року по 3 квітня 2023 року та з серпня 2023 року до 17.11.2023, премію за січень та квітень 2023 року у розмірі згідно окремого доручення Міністра оборони України від 01.02.2023 №2683/з, компенсацію за не використану відпустку із врахуванням розміру грошового забезпечення згідно прожиткових мінімумів станом на 1 січня за відповідні календарні роки, не виплачених премій у належному розмірі та додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 грошову допомогу при звільненні в розмірі 4% місячного грошового забезпечення із врахуванням додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, із врахуванням не виплачених сум грошового забезпеченням за період з 02.03.2022 до 17.11.2023, із врахуванням раніше виплачених сум, компенсацію відповідно до Закону України від 19.10.2000 № 2050-III та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, відповідно до ст. 117 КЗпП.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідачі протиправно при визначенні розміру посадового окладу, окладу за військовим званням у період з 02.03.2022 по 17.11.2023 застосовував розмір прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2018 року. На думку позивача, при визначенні розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, на основі яких визначалися та визначаються розміри інших складових грошового забезпечення у спірний період, повинен застосовуватися прожитковий мінімум станом на 01.01.2022 та 01.01.2023. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, просить позов задовольнити повністю.

Позивач також вказував, що у червні 2022 року, січні та квітні 2023 року відповідачі безпідставно позбавили його премії, яка була передбачена відповідними дорученнями (телеграмами) Міністерства оборони України.

У позові позивач наполягав на протиправності дій відповідача щодо невиплати йому 100000,00 додаткової винагороди, в той час як він у період з 04.04.2023 по 19.06.2023 брав безпосередню участь у бойових діях, здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення.

Крім того, позивач зазначав, що в порушення вимог постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 відповідачами не нараховано та не виплачено йому додаткову винагороду у розмірі 30000 грн в розрахунку на місяць за червень 2022 року та за період з січня 2023 року по 03.04.2023 та з серпня 2023 року до 17.11.2023, оскільки вказаною постановою не передбачено такі підстави для позбавлення вказаної додаткової винагороди як порушення дисципліни чи перебування у стані сп`яніння.

В обґрунтування позовних вимог позивач також посилався на порушення відповідачами строків виплати йому грошового забезпечення та невиплати належних при звільненні сум.

За вказаною позовною заявою відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_3 ) подав до суду відзив, в якому заперечував проти позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. В обґрунтування заперечень відповідач зазначав, що позивач проходив військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період у військових частинах НОМЕР_2 та НОМЕР_3 військової частини НОМЕР_1 . Цими військовими частинами здійснювалося нарахування грошового забезпечення в межах наданих їм повноважень відповідно до Постанови № 704 та Порядку. Позивач ніколи не був військовослужбовцем територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Чернівецької області, тому йому ніяких виплат фінансового характеру, а також наказів про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження і про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення) ІНФОРМАЦІЯ_2 не здійснював. Всі виплати здійснювались позивачу на підставі наказів командирів військових частин НОМЕР_2 та НОМЕР_3 військової частини НОМЕР_1 .

Військова частина НОМЕР_4 (далі відповідач) у відзиві на позовну заяву зазначала, що на час виникнення спірних правовідносин пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 визначав, що розмір посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу розраховувався виходячи з розмірі 1762,00 грн та визначався шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатками 1,12, 13, 14, тобто виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01.01.2018.

Відповідач також зазначав, що на підставі наказів командира військової частини НОМЕР_4 позивачу не виплачувалася премія та додаткова грошова винагорода за відповідні місяці служби, у зв`язку із вживанням позивачем алкогольних напоїв.

Крім того, відповідач вказував, що всі нарахування та виплати позивачу проведено в повному обсязі в рамках чинного законодавства.

З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне.

З 02.03.2022 по 17.11.2023 позивач проходив військову службу за призовом під час мобілізації у військових частин НОМЕР_2 та НОМЕР_3 , які підпорядковувалися військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_5 та не заперечувалося сторонами під час розгляду справи по суті (а.с. 12 на звороті 13, 14, 34 на звороті).

Відповідно до Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.03.2022 № 58, штаб-сержанта ОСОБА_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.03.2022 № 57 на посаду головного сержанта мінометної батареї військової частини НОМЕР_2 , який прибув із ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 02.03.2022 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , на всі види забезпечення і визнано таким, що з 02.03.2022 справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 3350 гривень на місяць шпк Головний сержант. Цим же наказом наказано виплачувати ОСОБА_1 щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 206% місячного грошового забезпечення, надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років (а.с. 55).

Згідно Витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 17.11.2023 № 333, штаб-сержанта ОСОБА_1 , стрільця 2 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_3 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 16.11.2023 № 191-РС у запас за підпунктом г (у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи) відповідно до пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, визнано таким, що 17.11.2023 справи та посаду здав і направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_1 . З 17.11.2023 виключено ОСОБА_1 зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Цим же наказом наказано:

- виплатити позивачу щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 в розмірі 523% посадового окладу за період з 01.11.2023 по 17.11.2023;

- виплатити позивачу надбавку за особливості проходження служби відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 в розмірі 65% до посадового окладу, окладу за військове звання та надбавки за вислугу років за період з 01.11.2023 по 17.11.2023;

- виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік та 2023 рік загальною тривалістю 50 днів відповідно до абзацу 3 частини 14 статті 10 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей;

- здійснити позивачу виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 80 відсотків місячного грошового забезпечення, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.09.2016 № 460 Порядок та умови, виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби;

- виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2022 рік загальною тривалістю 14 днів, та за 2023 рік загальною тривалістю 14 днів, відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту, статті 16-2 Закону України Про відпустки, ст. 10 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, п. 3 розділу ХХХІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260 (а.с. 61).

Позивач вважає, що під час проходження військової служби та звільнення із неї відповідачами з порушенням норм законодавства здійснювалось нарахування та виплату йому грошового забезпечення, у зв`язку із чим звернувся до суду за захистом свого права із цим позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Стосовно позовних вимог позивача щодо нарахування та виплати йому грошового забезпечення із визначенням посадового окладу і окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня відповідного календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт, компенсації за не використану відпустку із врахуванням розміру грошового забезпечення згідно прожиткових мінімумів станом на 1 січня за відповідні календарні роки, не виплачених премій у належному розмірі та додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, а також грошової допомоги при звільненні в розмірі 4% місячного грошового забезпечення із врахуванням додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, та із врахуванням не виплачених сум грошового забезпеченням, суд зазначає наступне.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), який встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ст. 9 Закону № 2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (далі по тексту Постанова № 704) затверджено: а) тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу (додаток №1); б) схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу (додаток №14).

Пунктом 2 Постанови № 704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Додатком 1 до Постанови № 704 визначено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.

Пунктом 4 Постанови № 704 (в первинній редакції на дату прийняття) встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13, 14.

21 лютого 2018 року Кабінет Міністрів України ухвалив постанову № 103, пунктом 6 якої внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України, що додаються. Зокрема, у Постанові № 704 пункт 4 викладено в такій редакції: "4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12,13 і 14.".

Тобто, на момент набрання чинності Постановою № 704 (01 березня 2018 року) пункт 4 було викладено в редакції змін, викладених згідно із пунктом 6 Постанови № 103, а саме:

"4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13 і 14".

Отже, станом на 01 березня 2018 року пункт 4 Постанови № 704 визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник як розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року.

Дослідженням картки особового рахунку військовослужбовця ОСОБА_1 за 2022 2023 роки встановлено, що у 2022 та 2023 роках військовою частиною НОМЕР_1 позивачу визначено посадовий оклад та оклад за військовим званням виходячи з прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018 (а.с. 52).

Судом також встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 17.11.2023 № 333, позивача виключено з 17.11.2023 зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Згідно вказаного наказу позивачу, серед іншого, нараховано та виплачено: компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік та 2023 рік загальною тривалістю 50 днів та невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2022 рік загальною тривалістю 14 днів, та за 2023 рік загальною тривалістю 14 днів на загальну суму 59371,65 грн; одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби у розмірі 18268,20 грн. Наведена обставина підтверджується карткою особового рахунку (а.с. 52).

У свою чергу, суд звертає увагу, що із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням упродовж служби та звільненні із неї позивачу здійснювалося нарахування та виплата у відповідному відсотковому відношенні як постійних, так і одноразових видів грошового забезпечення із застосуванням для визначення грошового забезпечення розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 (надбавку за особливості проходження служби, премія, допомога на оздоровлення, одноразова грошова допомога при звільненні, інші виплати).

При цьому, Закон України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 № 2017-ІІІ (далі - Закон № 2017-ІІІ) визначає правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, згідно із положеннями статті 1 якого державні соціальні стандарти - це встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій.

У свою чергу базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового, соціально-культурного обслуговування, охорони здоров`я та освіти (стаття 6 Закону України № 2017-ІІІ).

Прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

При цьому, згідно із ч. 2 ст. 92 Конституції України виключно законами України встановлюються, Державний бюджет України і бюджетна система України (пункт 1) та порядок встановлення державних стандартів (пункт 3).

Відтак, зазначення у пункті 4 Постанови № 704 в формулі обрахунку розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням базового державного соціального стандарту (прожиткового мінімуму для працездатних осіб) як розрахункової величини для їх визначення, не суперечить делегованим Уряду повноваженням щодо визначення розміру грошового забезпечення.

Разом з цим Кабінет Міністрів України не уповноважений та не вправі установлювати розрахункову величину для визначення посадових окладів із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили.

При цьому, пунктом 8 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" від 23.11.2018 № 2629-VІІІ було установлено, що у 2019 році для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів як розрахункова величина застосовується прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 01.01.2018.

У свою чергу, Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 № 294-ІХ, Закон України від 15.12.2020 № 1082-ІХ "Про Державний бюджет України на 2021 рік" таких застережень щодо застосування як розрахункової величини для визначення, зокрема грошового забезпечення, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2018 року на 2020 рік, 2021 рік, відповідно - не містить.

Тобто, положення пункту 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою № 704, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року до 01.01.2020 - набрання чинності України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 № 294-ІХ не входили в суперечність із актом вищої юридичної сили.

Відповідно до ст. 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19).

Суд, враховуючи ч. 3 ст. 7 КАС України, та беручи до уваги, що з 01.01.2020 положення пункту 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів, до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 4 Постанови № 704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу - Законам № 1082-IX та № 1928-IX із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).

Саме такі правові висновки сформував Верховний Суд у постанові від 19.10.2022 у справі № 400/6214/21 покликаючись на раніше сформовані висновки Верховного Суду у постанові від 02.08.2022 у справі № 440/6017/21 у подібних спірних правовідносинах наголошуючи, що з 01.01.2020 положення пункту 4 постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів, до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 4 постанови № 704 в частині, що не суперечить нормативно - правовому акту, який мас вищу юридичну силу - Закону № 1082-ІХ із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік) і такі висновки, в силу ч. 5 ст. 242 КАС України є обов`язкові до врахування судами при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Аналогічні правові висновки сформував Верховний Суд у постанові від 11.09.2022 по справі № 500/1813/21.

Крім того, застосування відповідачем для визначення грошового забезпечення розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 є протиправним також з огляду на те, що 29.01.2020 постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб".

Отже, зміни внесені постановою № 103, зокрема до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", в якому визначено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13 і 14, були визнані судом протиправними та нечинними, відтак з 29.01.2020 - дня набрання законної сили рішенням у справі № 826/6453/18 діє редакція пункт 4 Постанови № 704, яка діяла до зазначених змін, зокрема, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Правові висновки щодо дії Постанови № 704 у попередній редакції із огляду на скасування судовим рішенням внесених змін зробив Верховний Суд у постанові від 17.12.2019 за зразковою справою № 160/8324/19, залишеною без змін постановою Великої Палати Верховного Суду у вказаній справі від 24.06.2020.

Таким чином, на час проходження позивачем військової служби у військовій частині НОМЕР_6 з 02.03.2022 по 17.11.2023 відповідач мав би нараховувати та виплачувати грошове забезпечення із розрахунком посадового окладу, окладу за військовим званням та всіх інших видів грошового забезпечення та виплат, які розраховуються з урахуванням розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 шляхам множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01.01.2022, 01.01.2023 на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Однак, як видно із картки особового рахунку військовослужбовця ОСОБА_1 за 2022 2023 роки, посадовий оклад та оклад за військовим званням встановлений значно нижче, ніж мав би бути розрахований відповідно до пункту 4 Постанови № 704 в частині, що не суперечить нормативно-правовим актам, які мають вищу юридичну силу - Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік", Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік".

Додатком 16 до Постанови № 704 встановлено розмір надбавки за вислугу років військовослужбовцям у відсотках від посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням.

Також Постановою № 704 встановлено для військовослужбовців виплату надбавок, доплат, винагород та премії, а також інших додаткових видів грошового забезпечення та разових виплат, розрахунковою величиною яких є посадовий оклад та оклад за військовим званням.

Зокрема вказаною постановою встановлено виплату надбавки за особливості проходження служби військовослужбовцям в розмірі до 100 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим (спеціальним) званням та надбавки за вислугу років, преміювання військовослужбовців відповідно до їх особистого внеску в загальний результат служби у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду грошового забезпечення, надбавка за кваліфікацію у відсотках посадового окладу, а також разові виплати, допомога на оздоровлення та одноразова грошова допомога при звільненні, передбачені відповідно статтею 10-1 частиною 1 та статтею 15 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", розрахунковою величиною яких є розмір місячного грошового забезпечення.

Відповідно до п. 1 ст. 10-1 Закону України № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Абзацом 3 ч. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-XII передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України "Про відпустки".

Відповідно до п. п. 1, 4 Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 N 460, військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період та звільняються із служби, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.

Так, відповідно до Закону України "Про державний бюджет України на 2018 рік" розмір прожиткового мінімуму на 01 січня 2018 року встановлено на рівні 1762 грн, а станом на 01 січня 2020 року, відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" такий встановлено на рівні 2102 грн, станом на 01 січня 2021 року, відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 2270 грн, станом на 01 січня 2022 року відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 2481 грн, станом на 01 січня 2023 року, відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 2684 грн.

Таким чином, під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 та при звільненні із неї позивачу виплачено у меншому, ніж законодавчо належало розмірі щомісячне грошове забезпечення, допомога на оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, одноразова грошова допомога при звільненні, компенсація за невикористані дні відпустки тощо, оскільки відповідачем (військовою частиною НОМЕР_1 ) неправильно обраховано розмір місячного грошового забезпечення, який є розрахунковою величиною для вказаних виплат, так як грошове забезпечення нараховувалося із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01.01.2018, а не на 01.01.2022 та на 01.01.2023.

Із огляду на зазначене, встановлення позивачу посадового окладу та окладу за військовим званням з 02.03.2022 по 17.11.2023 та розрахунок місячного грошового забезпечення із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018 та, відповідно, нарахування інших видів грошового забезпечення, які розраховуються із посадового окладу та окладу за військовим званням, здійснено у значно меншому розмірі, що призвело до порушення майнових прав позивача, а саме: гарантованих Законом України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" отримання грошового забезпечення та інших виплат у законодавчо визначеному розмірі.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час розгляду справи по суті відповідачем (військовою частиною НОМЕР_1 ), як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності дій у вказаній частині спірних правовідносинах.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

З огляду на вказане та з метою ефективного захисту порушеного права позивача на отримання в повному обсязі грошового забезпечення, обираючи належний спосіб захисту порушеного права, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язати відповідача (військову частину НОМЕР_1 ) провести перерахунок та виплату позивачу з 02.03.2022 по 17.11.2023 грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення, грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки та додаткової відпустки, одноразової грошової допомоги при звільненні, премії, надбавок та доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби та звільненням з неї, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01.01.2022, 01.01.2023.

Водночас, суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог щодо не нарахування та не виплати йому грошового забезпечення за період з березня 2022 року по червень 2022 року та зобов`язання їх вчинити, пред`явлених до ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки у спірний період позивач не проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 . Матеріалами справи підтверджується, що у період з 02.03.2022 по 17.11.2023 позивач проходив військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період у військових частинах НОМЕР_2 та НОМЕР_3 , які підпорядковані військовій частині НОМЕР_1 . Цими військовими частинами здійснювалося нарахування позивачу грошового забезпечення в межах наданих їм повноважень відповідно до Постанови № 704 та Порядку.

Суд констатує, що позивач ніколи не був військовослужбовцем територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Чернівецької області. Наказів про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження і про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 не здійснював відносно позивача.

Посилання позивача щодо перебування військової частини НОМЕР_1 на фінансовому забезпеченні ІНФОРМАЦІЯ_1 не спростовує проходження ним військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , та як наслідок, обов`язку у військової частини НОМЕР_1 здійснити позивачу перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 02.03.2022 по 17.11.2023, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022, 01.01.2023 на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704, з урахуванням раніше виплачених сум.

Щодо позовних вимог позивача про нарахування та виплату йому премії за червень 2022 року, січень та квітень 2023 року, суд зазначає наступне.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі - Порядок № 260, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п. 1 розділу XVI вказаного Порядку № 260 командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право щомісяця здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) відповідно до їх особистого внеску в загальні результати служби.

Розмір щомісячної премії, але не менше 10 відсотків посадового окладу, встановлює Міністр оборони України для відповідних категорій військовослужбовців виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України, та особливостей проходження військової служби.

Виплата щомісячної премії військовослужбовцям здійснюється на підставі наказу командира військової частини, який видається до 05 числа місяця, наступного за місяцем преміювання, з урахуванням військової дисципліни, наявності дисциплінарних стягнень, показників виконання службових обов`язків (п. 2, 3 розділу XVI вказаного Порядку № 260).

Згідно з абз. 3 п. 5 розділу XVI Порядку № 260 військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються в таких випадках - за вживання алкогольних напоїв (наркотичних речовин) на території військової частини як у службовий, так і в позаслужбовий час, прибуття на службу в нетверезому стані (у стані наркотичного сп`яніння) - за місяць, у якому здійснено таке порушення.

Телеграмами Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 14.01.2022 № 248/269 та від 01.02.2023 № 2683/з 01.01.2023 встановлено конкретні розміри премії за тарифними розрядами у 2022 та 2023 роках.

Як зазначав позивач у позові та не заперечувалося відповідачами, позивачу за червень 2022 року, січень та квітень 2023 року не нараховувалася та не виплачувалася премія.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 54 від 02.02.2023 та витягів з наказів командира військової частини НОМЕР_3 № 243 від 02.05.2023, № 529 від 02.10.2023 та № 582 від 02.11.2023 позивач неодноразово вживав алкогольні напої, в зв`язку з чим йому не виплачувалась премія та додаткова грошова допомога за відповідні місяці служби, а саме: січень, квітень, вересень та жовтень 2023 року (а.с. 53-54, 63-64, 65-66, 67-68).

Доказів оскарження вищенаведених наказів до вищестоячого начальника або до суду позивач не надав, а в матеріалах справи відсутні докази про їх скасування, тому вони є чинними.

Враховуючи те, що преміювання військовослужбовців є правом командира (начальника) військової частини, а відповідно до вищенаведених наказів, які є чинними на час розгляду справи, позивач позбавлений щомісячної премії, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про нарахування та виплату йому премії за січень та квітень 2023 року.

Посилання позивача на постанову Харківського апеляційного суду від 05.07.2023 у справі № 638/4448/23, якою скасовано постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.05.2023 по справі щодо ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 172-20 КУпАП та повернуто матеріали даної справи для належного оформлення (а.с. 22 на звороті - 24), суд відхиляє, оскільки вказаним судовим рішенням не скасовано накази, якими позивача позбавлено преміювання.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази нарахування та виплати позивачу премії за червень 2022 року. Причини та підстави не нарахування та не виплати позивачу премії за червень 2022 року, військова частина НОМЕР_1 , в якій позивач проходив військову службу, не повідомила.

Оскільки у спірний період, як зазначалося вище, позивач не проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд в цій частині задовольняє частково позовні вимоги, та з метою ефективного захисту порушеного права позивача на отримання в повному обсязі грошового забезпечення, обираючи належний спосіб захисту порушеного права, зобов`язує військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу премію за червень 2022 року у розмірі згідно телеграми Міністра оборони України від 14.01.2022 № 248/269.

Стосовно позовних вимог позивача про нарахувати та виплатити йому додаткових винагород, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, у розмірі 100000 грн в розрахунку на місяць за період з 03.04.2023 по 30.04.2023 та у розмірі 30000 грн в розрахунку на місяць за червень 2022 року, а також за період з січня 2023 року по 03.04.2023 та з серпня 2023 року до 17.11.2023, суд зазначає наступне.

Відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-XII порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затверджений наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі - Порядок № 260).

Указом Президента України Про введення воєнного стану від 24.02.2022 №64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Строк дії воєнного стану в Україні був продовжений з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента від 14.03.2022 № 133/2022, надалі іншими Указами цей строк продовжений до сьогоднішнього дня.

Одночасно із введенням воєнного стану, з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до ч.2 ст. 102, п. 1, 17, 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Указом Президента України № 69/2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. Цим же Указом надано доручення Кабінету Міністрів України забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних з оголошенням та проведенням загальної мобілізації.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та від 24.02.2022 №69 «Про загальну мобілізацію» Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова №168).

Відповідно до абз. 1 3 п. 1 Постанови № 168 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 27.09.2022 № 1066, яка застосовувалась з період з 24.02.2022 по 31.08.2022) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Нарахування та сплата податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів здійснюється у порядку, визначеному законодавством як для грошового забезпечення.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Згідно із абз. 1 3 п. 1 Постанови № 168 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08.10.2022 № 1146, яка застосовувалася у період з 01.09.2022 по 20.01.2023) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Нарахування та сплата податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів здійснюється у порядку, визначеному законодавством як для грошового забезпечення.

Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Пунктом 2-1 Постанови № 168 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 07.07.2022 № 793, яка застосовувалася у період з 24.02.2022 по 20.01.2023) установлено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Наказом Міністра оборони України від 01.04.2022 № 98, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.04.2022 за № 382/37718 (застосовується з 24.02.2022), внесено зміни до Порядку №260 шляхом доповнення розділу І пунктом 17, відповідно до якого на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.

Так, з метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, Міністр оборони України видав директиви від 07.03.2022 № 248/1217, від 25.03.2022 № 248/1298, від 18.04.2022 № 248/1529, доведені до кожної окремої військової частини (установи) у формі телеграм (діяли до 01.06.2022), а потім окреме доручення від 23.06.2022 №912/з/29.

Відповідно до пункту 3 цього окремого доручення Міністр оборони України установив, що райони ведення бойових дій та склад створених (діючих) угруповань військ (сил) Сил оборони держави визначаються відповідними рішеннями (наказами, директивами, розпорядженнями) Головнокомандувача Збройних Сил України.

Документальне підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, у період здійснення зазначених дій або заходів здійснювати на підставі таких документів:

бойовий наказ (бойове розпорядження);

журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення (підсумкове, термінове, позатермінове) або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);

рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.

Згідно з пунктом 5 цього окремого доручення Міністр оборони України установив виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 грн або 30000 грн здійснювати на підставі наказів: командирів (начальників) військових частин (військових навчальних закладів, установ, організацій) по особовому складу військової частини; керівника вищого органу військового управління - командирам (начальникам) військових частин.

Накази про виплату додаткової винагороди за минулий місяць видавати до 5 числа поточного місяця на підставі рапортів командирів підрозділів (пункт 6 окремого доручення).

Пунктом 9 згаданого окремого доручення обумовив до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 грн або 30000 грн не включати військовослужбовців, які:

самовільно залишили військові частини, місця служби або дезертирували - за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства) включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника) (підпункт 9.4 пункту 9);

вживати алкогольні напої (наркотичні або психотропні речовини) на території військової частини як у службовий, так і в позаслужбовий час, прибували на службу та/або виконували обов`язки військової служби в нетверезому стані (у стані наркотичного сп`яніння) - за місяць, у якому здійснено таке правопорушення, оголошеного наказом командира (начальника) (підпункт 9.8 пункту 9).

В подальшому, постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2023 № 43 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168» внесено зміни до пункту 1, зокрема: слова «військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора,», «співробітникам Служби судової охорони,» виключено та після слів «перебуваючи безпосередньо в районах» доповнено словами «їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора,».

Наказом Міністерства оборони України від 25.01.2023 № 44, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30.01.2023 за № 177/39233 (який застосовується з 01.02.2023) внесено зміни до Порядку № 260, зокрема доповнено цей Порядок новим розділом: «XXXIV. Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану».

Пунктом 2 розділу ХХХІV Порядку № 260 встановлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» виплачується в таких розмірах:

100000 гривень - тим, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), та виконують бойові (спеціальні) завдання (в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах):

під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, у тому числі зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до батальйону включно;

у районах ведення воєнних (бойових) дій з виявлення повітряних цілей противника;

із здійснення польотів у районах ведення воєнних (бойових) дій, ведення повітряного бою;

у районах ведення воєнних (бойових) дій з вогневого ураження противника у складі підрозділу (засобу) ракетних військ і артилерії;

на території противника (в тому числі на території між позиціями військ противника та своїх військ, тимчасово окупованих (захоплених) противником територіях);

з вогневого ураження повітряних (морських) цілей противника;

з виводу повітряних суден з-під удару противника з виконанням зльоту;

кораблями, катерами, суднами в морській, річковій акваторії (поза межами внутрішніх акваторій портів, пунктів базування, місць тимчасового базування);

у районах ведення воєнних (бойових) дій медичному персоналу медичних частин та підрозділів;

з відбиття збройного нападу (вогневого ураження противника) на об`єкти, що охороняються, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення або насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою;

50000 гривень - тим, які виконують бойові (спеціальні) завдання у складі органу військового управління, штабу угруповання військ (сил) або штабу тактичної групи до пункту управління оперативно-стратегічного угруповання військ включно (у тому числі поза районами ведення бойових (воєнних) дій), який здійснює оперативне (бойове) управління військовими частинами та підрозділами, що ведуть воєнні (бойові) дії на лінії бойового зіткнення на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до батальйону включно (в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах).

Перелік цих органів військового управління (управлінь (штабів) угруповань військ (сил)) затверджується Головнокомандувачем Збройних Сил України або начальником Генерального штабу Збройних Сил України;

30000 гривень - військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань):

у складі діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави, резерву Головнокомандувача Збройних Сил України Сил оборони держави, розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України, які здійснюють управління діючими угрупованнями військ (сил) (далі - завдання у складі угруповань військ (сил), резерву, пунктів управління);

з протиповітряного прикриття та наземної оборони об`єктів критичної інфраструктури згідно з бойовими розпорядженнями;

із всебічного забезпечення діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій згідно з бойовими (логістичними) розпорядженнями.

Військовослужбовцям, які в установленому законодавством порядку відряджені до складу військових адміністрацій у районах ведення воєнних (бойових) дій для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, виплата додаткової винагороди здійснюється у розмірі 30000 гривень.

За пунктом 3 розділу ХХХІV Порядку № 260 райони ведення воєнних (бойових) дій, склад діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави, розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України та склад резерву Головнокомандувача Збройних Сил України Сил оборони держави визначаються відповідними рішеннями Головнокомандувача Збройних Сил України.

Згідно з пунктом 4 розділу ХХХІV Порядку № 260 підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях, виконанні бойового (спеціального) завдання або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії (далі - бойові дії або заходи) у період здійснення зазначених дій або заходів здійснюється на підставі таких документів:

бойовий наказ (бойове розпорядження);

журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);

рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.

Отже, за змістом наведених правових норм, військовослужбовцям Збройних Сил України на період дії воєнного стану щомісячно виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000,00 грн. Військовослужбовцям, які безпосередньо беруть участь у бойових діях або забезпечують виконання заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення цих заходів (включаючи військовослужбовців строкової служби), розмір винагороди збільшується до 100000,00 грн на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Виплата додаткової винагороди до 100000,00 грн на місяць здійснюється за місцем перебування військовослужбовця на грошовому забезпеченні (за місцем штатної служби військовослужбовця) за умови документального підтвердження безпосередньої участі військовослужбовця в зазначених бойових діях або заходах.

Документальним підтвердженням такої участі слугують наступні документи: бойовий наказ (бойове розпорядження), журнал бойових дій або журнал ведення оперативної обстановки (підсумкове, термінове, позатермінове) або бойове донесення або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад), рапорт (донесення) командира підрозділу (групи) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення або постова відомість (спеціальних) завдань.

Виплата додаткової винагороди в розмірі 100000,00 грн здійснюється на підставі наказу командира військової частини. Такий наказ командира військової частини обов`язково повинен містити підстави для його видання з посиланням на бойовий наказ (бойове розпорядження) тощо.

При цьому не включаються до наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 30000,00 грн або 100000,00 грн військовослужбовці, які самовільно залишили військові частини, місця служби або дезертирували, - за місяць, у якому здійснено порушення та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства) включаючи місяць повернення, також військовослужбовці, які вживали алкогольні напої (наркотичні та психотропні речовини) на території військової частини як у службовий, так і в позаслужбовий час, прибували на службі та/або виконували обов`язки військової служби в нетверезому стані (у стані наркотичного сп`яніння) - за місяць, у якому здійснено таке порушення.

Невиплату позивачу додаткових винагород у розмірі 100000 грн в розрахунку на місяць за період з 03.04.2023 по 30.04.2023, а також за період з січня 2023 року по 03.04.2023 та з серпня 2023 року до 17.11.2023 відповідач обумовлював тим, що позивач в зазначені періоди служби неодноразово вживав алкогольні напої та перебував в стані алкогольного сп`яніння.

З цього приводу судом встановлено, що 08.01.2024 військовою частиною НОМЕР_3 видано довідку № 1507/27 про безпосередню участь позивача у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України (а.с. 10).

Дослідженням довідки від 08.01.2024 № 1507/27 встановлено, що позивач дійсно брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України в період з 29.03.2023 по 29.03.2023 та з 04.04.2023 по 19.06.2023, перебуваючи у складі оперативно-тактичного угруповання Лиман в районі АДРЕСА_2 .

Підстава видачі вказаної довідки: витяг із журналу бойових дій військової частини НОМЕР_3 (р.н. № 17 від 01.11.2022); витяг із підсумкового бойового донесення командира військової частини НОМЕР_3 від 24.12.2022 №1507/113 ДСК; витяг із журналу бойових дій військової частини НОМЕР_3 (р.н. №32 від 23.02.2023); витяг із підсумкового бойового донесення військової частини НОМЕР_3 від 02.06.2023 №544 ДСК.

Під час розгляду справи по суті відповідачі не заперечували обставини, наведені в довідці від 08.01.2024 № 1507/27 щодо безпосередньої участі позивача у відповідних заходах.

Згідно картки особового рахунку військовослужбовця, позивач у період 2022 2023 років отримав у військовій частині НОМЕР_1 додаткову винагороду на загальну суму 587509,22 грн, в т.ч.: у липні 2022 року - 30000,00 грн; у серпні 2022 року - 30000,00 грн; у вересні 2022 року - 72000,00 грн; у жовтні 2022 року - 100000,00 грн; у листопаді 2022 року - 34666,67 грн; у грудні 2022 року - 30000,00 грн; у січня 2023 року - 0,00 грн; у лютому 2023 року - 28928,57 грн; у березні 2023 року - 13548,39 грн; у квітні 2023 року - 0,00 грн; у травні 2023 року - 100000,00 грн; у червня 2023 року - 71365,59 грн; у липні 2023 року - 30000,00 грн; у серпні 2023 року - 30000,00 грн; у вересні 2023 року - 0,00 грн; у жовтні 2023 року - 0,00 грн; у листопаді 2023 року - 17000,00 грн (а.с. 52).

Розглядом справи по суті встановлено, що згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 54 від 02.02.2023 та витягів з наказів командира військової частини НОМЕР_3 № 243 від 02.05.2023, № 529 від 02.10.2023 та № 582 від 02.11.2023 позивач неодноразово вживав алкогольні напої, в зв`язку з чим йому не виплачувалась премія та додаткова грошова допомога за відповідні місяці служби, а саме: січень, квітень, вересень та жовтень 2023 року (а.с. 53-54, 63-64, 65-66, 67-68, 93, 94, 95).

Указані накази є чинними, не були оскаржені позивачем в судовому порядку, а встановлені у них обставини не заперечувалися сторонами.

Ураховуючи те, що факти вживання алкогольних напоїв у січні, квітні, вересні та жовтні 2023 року є підтвердженими, суд вважає, що відповідач не допустив протиправну бездіяльність, коли не виплатив позивачу додаткову винагороду у розмірі 30000,00 грн та/або 100000,00 грн за вказаний період.

При цьому безпідставними є доводи позивача про незаконне позбавлення його права на виплату додаткових виплат з тих міркувань, що Постановою № 168 не передбачені такі підстави позбавлення додаткових винагород як порушення дисципліни чи перебування у стані сп`яніння, оскільки в даному випадку позбавлення позивача виплати додаткових винагород здійснено з урахуванням вимог Порядку № 260.

Крім того, суд зазначає, що згідно картки особового рахунку військовослужбовця, позивач у період 2022 2023 років отримав у військовій частині НОМЕР_1 додаткову винагороду на загальну суму 587509,22 грн, в т.ч.: у лютому 2023 року у розмірі 28928,57 грн; у березні 2023 року - 13548,39 грн; у серпні 2023 року - 30000,00 грн; у листопаді 2023 року - 17000,00 грн (а.с. 52).

Отже, доводи позивача про неотримання ним додаткової винагороди у лютому, березні, серпні та листопаді 2023 року спростовуються матеріалами справи.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовна вимога про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити додаткові винагороди, передбачені Постановою № 168, у розмірі 100000 грн в розрахунку на місяць за період з 03.04.2023 по 30.04.2023 та у розмірі 30000 грн в розрахунку на місяць за період з січня 2023 року по 03.04.2023 та з серпня 2023 року до 17.11.2023 є необґрунтованою та безпідставною, тому суд відмовляє в її задоволенні.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди у розмірі 30000,00 грн в розрахунку на місяць за червень 2022 року. Причини та підстави не нарахування та не виплати позивачу додаткової винагороди у розмірі в розмірі 30000,00 грн в розрахунку на місяць за вказаний період, військова частина НОМЕР_1 , в якій позивач проходив військову службу, не повідомила.

Оскільки у спірний період, як зазначалося вище, позивач не проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд в цій частині задовольняє частково позовні вимоги, та з метою ефективного захисту порушеного права позивача на отримання в повному обсязі грошового забезпечення, обираючи належний спосіб захисту порушеного права, зобов`язує військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду за червень 2022 року в розмірі 30000,00 грн в розрахунку на місяць.

Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання відповідачів нарахувати та виплатити компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», суд зазначає наступне.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19.10.2000 № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050-III).

Згідно зі ст. ст. 1, 2 Закону № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Тобто, ст. 2 Закону № 2050-III прямо передбачає, що під доходами, на які поширюються правила щодо компенсації втрат, у цьому Законі слід розуміти, зокрема й заробітну плату.

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 2 Закону № 2050-III компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Своєю чергою компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку та підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Відповідно до ст. 3 Закону № 2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Зі змісту приведених норм видно, що їх дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих доходів у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4 Закону № 2050-III).

З метою реалізації Закону № 2050-III постановою Кабінету Міністрів України 21.02.2001 № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (надалі - Порядок № 159).

Пункти 1, 2 Порядку № 159 відтворюють положення Закону № 2050-III та конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

Згідно з абзацом 1 пункту 4 Порядку № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких основних умов: нарахування належних доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги; доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду України від 11.07.2017 № 21-2003а16, Верховного Суду від 22.06.2018 у справі № 810/1092/17, від 13.01.2020 у справі № 803/203/17 та від 15.10.2020 у справі № 240/11882/19.

При цьому, використане у ст. 3 Закону № 2050-III формулювання стосовно того, що компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону № 2050-III дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 22.06.2018 у справі № 810/1092/17, від 13.01.2020 у справі № 803/203/17, від 29.10.2020 у справі № 280/729/19, від 29.04.2021 у справі № 240/6583/20.

Тож у випадку бездіяльності роботодавця щодо нарахування та виплати працівнику грошового забезпечення, така особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. При цьому, донарахування належних громадянину сум компенсації втрати доходів має здійснюватися до дня фактичної виплати заборгованості, щодо якої порушені строки виплати.

Верховний Суд у постановах, зокрема від 19.05.2022 у справі № 200/3859/21, від 24.01.2023 у справі № 200/10176/19-а дійшов висновку про те, що основними умовами для виплати суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є: порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів та виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.

Таким чином обов`язок з виплати компенсації виникає у випадку порушення строків виплати доходів та виплати нарахованих доходів.

Лише у разі затримки на один і більше календарний місяць виплата уже нарахованих доходів обчислюються компенсаційні суми в розумінні Закону № 2050-III.

Отже, особа набуває право на компенсацію у разі неотримання грошового доходу, право на яке не оспорюється, а розмір такої компенсації залежить від розміру невчасно виплаченого доходу.

Матеріалами справи підтверджується, що грошове забезпечення за спірний період позивачу виплачено не було.

Разом з цим, згідно із приписами ст. 5 КАС України та враховуючи завдання адміністративного судочинства (ч. 1 ст. 2 КАС України), судовому захисту підлягають лише порушені права та інтереси особи, а не позовні вимоги на майбутнє.

Враховуючи, що у цій справі встановлюється право позивача на нарахування та виплату спірного грошового забезпечення (основних та додаткових видів грошового забезпечення, премії, винагород, доплат), сума якого визначена не була, суд прийшов до висновку, що позовна вимога про нарахування та виплату компенсації за порушення строків виплати спірного грошового забезпечення заявлена передчасно, відносно майбутніх правовідносин та подій, котрі ще не склались (відповідачі не здійснював обчислення розміру грошового забезпечення за спірний період), отже задоволенню не підлягає.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Таким чином, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідачів нарахувати та виплатити позивачу компенсацію відповідно до Закону № 2050-III задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання відповідача (військову частину НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, відповідно до ст. 117 КЗпП, суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів абз. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно із ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Ні Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем (у даному випадку військова частина НОМЕР_1 ) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Ця позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18.

Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків проведення повного розрахунку при звільненні з військової служби, а також не установлено правових наслідків недотримання такого строку, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 2 ст. 116 КЗпП України визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Частиною 1 цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас, Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352-IX положення ст. 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Закон України № 2352-IX та відповідно і нова редакція ст. 117 КЗпП України набрали чинності з 19.07.2022.

Отже, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина 1 ст. 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування, тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України.

Таким чином, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, тобто, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України.

День звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня. Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини для військовослужбовців) на підставі ст. 116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства.

Суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, Верховного Суду від 13.02.2020 у справі № 813/356/16, від 06.08.2020 у справі № 813/851/16.

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 зазначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Суд зазначає, що в межах цієї справи встановлено право позивача на нарахування та виплату грошового забезпечення у збільшеному розмірі, проте відповідачем ще не здійснено перерахунок та виплату грошового забезпечення позивачу на виконання рішення суду у даній справі (не здійснено остаточного розрахунку з позивачем), що в свою чергу унеможливлює вирішення питання щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби та обрахунку конкретної суми середнього заробітку.

Таким чином, суд вважає, що вимога позивача про зобов`язання військову частину НОМЕР_1 здійснити йому нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 17.11.2023 по день фактичної виплати перерахованих сум грошового забезпечення є передчасною та такою, що звернена на майбутнє.

Окрім того, суд звертає увагу, що гарантоване в ст. 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Наведене вище узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, який було висловлено в постанові від 12.02.2020 у справі №160/7402/18.

При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Суд зазначає, що на даний час, відсутні підстави вважати, що після нарахуванням та виплати відповідачем грошового забезпечення позивачу на виконання судового рішення у даній справі останньому не буде виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

З огляду на наведене вище, суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на те, що позивач у даній категорії справ звільнений від сплати судового збору, суд не вирішує питання щодо стягнення судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 72 77, 90, 134, 241 - 246, 250 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 , які полягають у застосуванні у період з 02.03.2022 по 17.11.2023 розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, при нарахуванні ОСОБА_1 грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення, грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки та додаткової відпустки, одноразової грошової допомоги при звільненні, премії, надбавок та доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби та звільненням з неї.

3. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 з 02.03.2022 по 17.11.2023 грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення, грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки та додаткової відпустки, одноразової грошової допомоги при звільненні, премії, надбавок та доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби та звільненням з неї, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01.01.2022, 01.01.2023.

4. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 премії за червень 2022 року.

5. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 премію за червень 2022 року у розмірі згідно телеграми Міністра оборони України від 14.01.2022 № 248/269.

6. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування і невиплати ОСОБА_1 за червень 2022 року додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану.

7. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду за червень 2022 року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану в розмірі 30000,00 грн в розрахунку на місяць.

8. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Повне найменування учасників процесу:

позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 );

відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_8 );

відповідач - військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_9 ).

Суддя В.К. Левицький