Справа № 160/5745/24
Суддя: Лукманова О.М.
Дата ухвалення: 2024-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

17 жовтня 2024 року м. Дніпросправа № 160/5745/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Лукманової О.М. (доповідач),

суддів: Дурасової Ю.В., Олефіренко Н.А.,

за участю секретаря судового засідання: Бендес А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.05.2024 року (суддя Прудник С.В., м. Дніпро, повний текст рішення виготовлено 20.05.2024 року) у адміністративній справі №160/5745/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд

в с т а н о в и в:

У березні 2024 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області (далі по тексту відповідач), в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ відповідача №26 від 15.02.2024 року про відмову йому в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати відповідача прийняти рішення щодо нього про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Дніпропетровського оружного адміністративного суду від 20.05.2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

З рішенням суду першої інстанції не погодився ОСОБА_1 та подав через свого представника ОСОБА_2 апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. Свої вимоги обґрунтував тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Апелянт зазначив, що ОСОБА_1 є громадянином російської федерації. Відмова в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує захисту обґрунтовано тим, що заява є необґрунтованою, відсутні умови, зазначені пунктами 1, 1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Апелянт зазначав, що суд невірно встановив обставини справи, зазначивши, що неодноразове висловлювання своїх політичних антиросійських переконань, не відповідає дійсності та є лише безпідставним припущенням позивача. Апелянт зазначав, що він неодноразово у заяві анкеті та під час співбесіди зазначав про наявність загрози для його свободи та життя через імовірність бути мобілізованим та в подальшому знищеним при поверненні у країну громадянства. Апелянт зазначав, що він одружений з громадянкою України та має чотирьох дітей, які є громадянами України, що створює додаткову небезпеку бути підданим перевіркам спецслужб рф, із застосуванням методів, які створюють небезпеку свободі та особистій недоторканості людини, необґрунтованим звинуваченням у співпраці із органами безпеки та розвідки України; на це не звернув уваги міграційний орган і, також, суд. На думку апелянта, суд зробив припущення, що репресії шукача захисту не обходять. Апелянт зазначив, що не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи безперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин не мають можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Апелянт посилався на норми статті 1, 5, 8, 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»; Конвенцію про статус біженців 1951 року і протокол 1967 року та Дерективи Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин» та зазначав, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто не відповідають ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Апелянт зазначав, що прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є лише попередньою стадією розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а не вирішенням питання про надання такого статусу по суті.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 з 10.04.1993 року по 23.10.1997 року працював водієм в Новомосковському радгоспі-технікумі, з 14.03.2000 року по 15.06.2001 року трактористом на Державному сільськогосподарському підприємстві «Вільне», з 02.11.2009 року по 01.04.2015 року водієм ТОВ «Інтер трейд», з 01.04.2015 року по 19.09.2016 року водієм ТОВ «Прометей», з 20.09.2016 року по 16.02.2021 року водієм ТОВ «Октіма», з 17.02.2021 року по 18.05.2021 року водієм ТОВ «Партнер», з 19.05.2021 року по 27.08.2021 року водієм ТОВ «Світ транс Дніпро», з 27.08.2021 року по 15.09.2021 року водієм ТОВ «Кучай транс», з 15.09.2021 року по 02.03.2022 року водієм ТОВ «Трафік». Між громадянином Російської Федерації ОСОБА_1 та громадянкою України ОСОБА_3 02.05.2019 зареєстрований шлюб. Згідно посвідчення №0131 від 18.01.2011 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є багатодітною сім`єю та виховують дітей ОСОБА_5 2003 року народження, ОСОБА_6 2005 року народження, ОСОБА_5 2006 року народження ОСОБА_7 2013 року народження. ОСОБА_1 разом з дружиною та дітьми проживає за адресою АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 26.04.2021 отримав посвідку на тимчасове проживання на території України строком до 19.04.2022 року. ОСОБА_1 11.04.2022 оформив нотаріальну заяву про відмову від громадянства Російсько Федерації на користь отримання громадянства України. ГУ ДМС в Дніпропетровській області прийнято рішення від 13.12.2022 про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни до 11.01.2023 оскільки після закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання не виїхав з території України. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.04.2023 року у справі №160/938/23, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.11.2023 року, визнано протиправною бездіяльність ГУ ДМС в Дніпропетровській області щодо не вирішення питання прийняття заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, допущену 12.01.2023 року та зобов`язано вирішити питання прийняття такої заяви. 30.01.2024 року ОСОБА_1 було зареєстровано відділом з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, на нього оформлена особова справа №2024 DP 0001, йому було видано довідку про звернення за захистом в Україні №003617. 05.02.2024 року, у процесі попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із ОСОБА_1 було проведено співбесіду, на якій він детально описав існуючі ризики його повернення у країну походження. 15.02.2024 року відповідачем складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з підстав, що у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, вбачається, що заявник різними можливими шляхами, зокрема набуттям захисту, намагається легалізувати своє становище на території України. ГУ ДМС у Дніпропетровській області вважало, що несвоєчасне звернення заявника за захистом в Україні свідчить про відсутність у нього реальних побоювань зазнати переслідування на батьківщині, заявник є мігрантом, а не біженцем, оскільки з 1993 року він проживав на території України та з питань звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звертався. ГУ ДМС у Дніпропетровській області вважало, що немає підстав вважати, що після повернення до країни громадянської належності йому буде завдано серйозної шкоди відповідно до елементів визначення поняття «серйозна шкода». Інформація з відкритих джерел містить повідомлення про порушення російської владою прав та свобод громадян. Разом з тим, згідно із п.35 Директиви ЄС 2011/95/EU, ризики, яким піддається все населення країни або частина її населення самі по собі зазвичай не створюють індивідуальної загрози, яку можна було б кваліфікувати як серйозну шкоду у понятті ст.15 цієї Директиви, заявником не було надано до органу міграційної служби жодних переконливих доказів, які б свідчили про переслідування заявника в країні громадянської належності або на загрозу власному життю чи життю родичів у країні громадянської належності: загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Крім того, у зв`язку з триваючою війною російської федерації проти України (Указ Президента України від 17.05.2022 року), відповідно до п.21 позиції УВКБ ООН за березень 2022 року «За нинішніх обставин УВКБ ООН не вважає Україну «безпечною країною походження». ГУ ДМС у Дніпропетровській області прийшло до висновку про те, що умови, передбачені ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме заява є очевидно необґрунтованою, тобто у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, та вважало за доцільне прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина російської федерації. 15.02.2024 року відповідно до ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» ГУ ДМС України в Дніпропетровській області видано наказ №26 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту». 16.02.2024 року ГУ ДМС України в Дніпропетровській області складено повідомлення №01-24 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 23.02.2024 року ОСОБА_1 отримав лист ГУ ДМС України в Дніпропетровській області № 1201.3.3-2285/000393-24 від 16.02.2024 року та повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції керувався пунктами 1, 4, 8, 13 ч.1 ст.1, частинами 1, 5 ст.5, частинами 1, 7 ст.7, частинами 1, 4, 7 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»; Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року; пунктами 1, 37, 45, 66, 164, 195 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців (УВКБ ООН, Женева, 1992); п. «(f)» ст.2 розділу 1 та ст.15 розділу 5 Директиви ЄС «Про стандарти кваліфікації громадян третіх країн або осіб без громадянства як бенефіціарів міжнародного захисту, про єдиний статус для біженців або для осіб, які мають право на додатковий захист, а також про зміст захисту що надається» від 13.12.2011 року № 2011/95/EU та прийшов до висновку про те, що особи, які вимушені залишити країну походження через внутрішні і міжнародні конфлікти, зазвичай не кваліфікуються як біженці по змісту Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року; обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Підставами для надання додаткового захисту, є ризик отримання серйозної шкоди у формі: а) смертна кара або приведення її у виконання; або б) тортури або нелюдське, або принизливе поводження або покарання заявника в країні походження, або в) серйозна і індивідуальна загроза життю або особистості цивільних осіб через повальне насильство в ситуаціях міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів; для можливості надання іноземцю чи особі без громадянства «додаткового захисту», має існувати такий «ризик отримання серйозної шкоди», коли «завдана особі шкода має бути досить серйозною - сягати рівня небезпеки самого існування особи виключно з причин, зазначених у Кваліфікаційній Директиві ЄС 2011/95/EU»; у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов`язком доказування». У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження. Суд врахував, що в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.01.2024 року, а ні під час проведення процедури розгляду вищевказаної заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка здійснена ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, останній не повідомляв про наявність будь-яких фактів переслідування його особи за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань (конвенційні ознаки); навпаки ОСОБА_1 в заяві-анкеті зазначив, що не приймав участь ні в яких політичних заходах роти рф та в ніяких соціальних групах ні він, ні його рідні не перебували і не перебувають; під час співбесіди 05.02.2024 року ОСОБА_1 відповів, що до нього не приймалося ніяке насильство; на момент проживання в рф погрози йому не поступали; ОСОБА_1 зазначив, що ні він, ні члени його сім`ї не перебували та не перебувають членами політичної, релігійної, військової або громадської організації у країні постійного проживання (в Україні). Суд врахував, що з інформації наданої особисто ОСОБА_1 в його заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.01.2024 року, а також, інформацією наданою ним під час співбесіди проведеної з останнім уповноваженою посадовою особою ГУ ДМС в Дніпропетровській області 05.02.2024 року, в рамках процедури розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зафіксованої у протоколі співбесіди від 05.02.2024 року, підтверджується, що жодних конкретних фактів переслідування за конвенційними ознаками, як під час свого перебування в країні походження, так і станом на час розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.01.2024 року та прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформленого наказом ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 15.02.2024 року №26, ОСОБА_1 не зазнавав, та не зазнає. Суд врахував, що ОСОБА_1 до адміністративної або кримінальної відповідальності в країні походження не притягався, проблем при виїзді із рф в нього не виникало, виїхав легально. Суд зазначив, що ОСОБА_1 не надано жодного доказу на підтвердження його тверджень щодо того ніби то він неодноразово висловлював свої політичні антиросійські переконання, лише заявляв, що це все мої думки, відповів, що не знає, які події відбуваються в росії, так як йому не цікаво. Суд врахував те, що ОСОБА_1 жодним чином не висловлював публічно своїх «думок» щодо політики країни походження, зазначив, що йому відомо про те, що за останній час низка відомих російських письменників і музикантів були засуджені за «критику війни». Суд вважав, що ГУ ДМС України в Дніпропетровській області всебічно, повно та об`єктивно проаналізувало та надало відповідну оцінку у висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, складеному 15.02.2024 року. Суд вважав безпідставними припущеннями ОСОБА_1 про те, що в разі повернення до країни походження наявна загроза «для його свободи та життя як безпосередньо, так і через імовірність бути мобілізованим та в подальшому знищеним». Суд врахував тривалий проміжок часу що минув з моменту прибуття заявника в Україну (1993 рік) до моменту його звернення з зазначеною заявою. Суд врахував, що після закінчення встановленого терміну перебування, ОСОБА_1 ухилився від виїзду з України, та продовжив перебувати на її території нелегально, проживаючи без документів на право проживання в Україні, чим порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; під час свого законного проживання на території України та за час свого тривалого нелегального перебування в Україні, ОСОБА_1 не виявив бажання звернутися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 13.12.2022 року Новомосковським відділом ГУ ДМС у Дніпропетровській області ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.203 КУпАП та прийнято відносно нього рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, звернення ОСОБА_1 з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відбулося вже після втрати ним законних підстав для перебування в Україні та прийняття відносно нього рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни. Суд зазначив, що основним мотивом звернення ОСОБА_1 до компетентних органів влади України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є легалізація ним свого становища в Україні з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, однак, мета возз`єднання сім`ї іноземця або особи без громадянства з особами, які є громадянами України, не відповідає цілям надання міжнародного захисту, що чітко визначені у пунктах 1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та регулюються нормами міжнародного права (Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року та Директивами ЄС «Про стандарти кваліфікації громадян третіх країн або осіб без громадянства як бенефіціарів міжнародного захисту, про єдиний статус для біженців або для осіб, які мають право на додатковий захист, а також про зміст захисту що надається» від 13.12.2011 року № 2011/95/EU); регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»; Законом України «Про імміграцію», у зв`язку з чим, суд вважав, що ОСОБА_1 підпадає під статус мігранта.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином РФ, з 1993 року проживає в Україні та з 10.04.1993 року 15.06.2001 року, з 02.11.2009 року 02.03.2022 року працював трактористом, водієм на різних підприємствах.

Встановлено, що 02.05.2019 року зареєстрував шлюб з громадянкою України ОСОБА_3 , з якою до цього підтримував фактичні шлюбні відносини, має спільну дитину ОСОБА_7 , 2013 року народження, який є громадянином України. Проживає спільно з дружиною, яка має дітей від попереднього шлюбу: ОСОБА_5 , 2003 року народження, ОСОБА_6 2005 року народження, ОСОБА_5 2006 року народження за адресою АДРЕСА_1 .

Встановлено, що ОСОБА_1 26.04.2021 року отримав посвідку на тимчасове проживання на території України строком до 19.04.2022 року. ОСОБА_1 11.04.2022 року оформив нотаріальну заяву про відмову від громадянства Російсько Федерації на користь отримання громадянства України.

Встановлено, що 13.12.2022 року ГУ ДМС України в Дніпропетровській області прийнято рішення про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни до 11.01.2023 року, однак, ОСОБА_1 добровільно не виконав це рішення та 12.01.2023 року звернувся із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Встановлено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.04.2023 року у справі №160/938/23, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.11.2023 року, визнано протиправною бездіяльність ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо не вирішення питання прийняття заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, допущеної 12.01.2023 року та зобов`язано вирішити питання прийняття такої заяви.

Встановлено, що 30.01.2024 року ОСОБА_1 було зареєстровано відділом з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, на нього оформлена особова справа №2024 DP 0001, йому було видано довідку про звернення за захистом в Україні №003617.

Встановлено, що до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області ОСОБА_1 надав: оригінал паспорта для виїзду за кордон громадянина російської федерації НОМЕР_1 , виданого 25.08.2017 року, Г/К росії, Харків, терміном дії до 25.08.2022 року; копію попереднього оригіналу паспорта для виїзду за кордон громадянина російської федерації 51 № НОМЕР_2 ; оригінал постанови про накладання адміністративного стягнення від 26.01.2024 року; оригінал протоколу про адміністративне правопорушення від 26.01.2024 року; копію протоколу про адміністративне правопорушення від 13.12.2022 року; копію постанови про накладання адміністративного стягнення від 13.12.2022 року; копію рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 13.12.2022 року №15; оригінал свідоцтва про народження, серії НОМЕР_3 ; оригінал атестата про середню освіту серії НОМЕР_4 ; оригінал військового квитка серії НОМЕР_5 ; копія трудової книжки серії НОМЕР_6 ; оригінал свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7 ; копію паспорта дружини № НОМЕР_8 та довідку про місце проживання; копію свідоцтва про народження сина серії НОМЕР_9 ; копію довідки №1760/19 про реєстрацію особи громадянином України свого сина; копію паспорта доньки дружини № НОМЕР_10 та довідку про місце проживання; копію паспорта сина дружини № НОМЕР_11 та довідку про місце проживання; копію паспорта сина дружини № НОМЕР_12 та довідку про місце проживання. Щодо своїх рідних шукач захисту повідомив наступне: мати - ОСОБА_8 , рік народження не знає, жива мати чи ні йому також невідомо; батько - ОСОБА_9 , дату та рік народження не знає; син від першого шлюбу - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносини не підтримують, місце знаходження невідомо. ОСОБА_1 стверджував, що у дитинстві його виховували бабуся та дідусь, з рідними, які проживають в російській федерації не спілкується, адресу місця проживання він не знає; має середню освіту, останні десять років працював водієм далекобійником, та через специфіку своєю праці та відрядження був майже у всіх містах України, але не затримувався більше ніж на один тиждень. Останнім місцем роботи ОСОБА_1 вказує ТОВ «Трафик», яка займається організацією дорожнього руху на посаді водія автотранспортних засобів у м. Дніпрі, Україна, де заявник працював з 2021 року по 02.03.2022 року, що підтверджується записами в трудовій книжці. Зараз він не працює через брак документів, живе на гроші, які заробляє дружина. ОСОБА_1 військовозобов`язана особа, з 1990 року по 1992 року проходив строкову службу у м. Борзна, Читинської області, рф, військова частина № НОМЕР_13 , має звання - старший сержант. Після прибуття до України, перебував на військовому обліку у Вільнянському ВУС Новомосковського району, Дніпропетровської області допоки не змінив адресу у 1999 році, що підтверджується військовим квитком. Вперше в Україну він прибув у 1993 році разом із своєю майбутньою дружиною. В Україні він проживав за адресою: АДРЕСА_2 . 10.12.1994 року зареєстрував шлюб з громадянкою України ОСОБА_11 , з якою має спільну дитину ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якою 03.11.2009 року шлюб було розірвано. Багато років проживав у цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_7 , який є громадянином України. 02.05.2019 року зареєстрував з громадянкою України ОСОБА_3 шлюб. 06.05.2019 року ОСОБА_1 виїхав з України через КПП «Гоптівка» та цього ж дня заїхав в Україну з метою возз`єднання сім`ї у зв`язку з чим 27.05.2019 року вперше був документований ГУ ДМС у Дніпропетровській області посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_14 терміном дії до 24.05.2020 року. Востаннє був документований посвідкою на тимчасове проживання № НОМЕР_15 , виданою 28.04.2021 року терміном дії до 19.04.2022 року. 13.12.2022 року Новомосковським відділом ГУ ДМС у Дніпропетровській області ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП, територію України не залишив, у зв`язку з тим, що якщо він виїде за межі країни, більше не зможе приїхати в Україну навіть якщо в нього тут сім`я. В країну свого походження він не бажає повертатися через те, що є страх бути мобілізованим та відправленим воювати проти України та своєї сім`ї.

Встановлено, що під час співбесіди 05.02.2024 року ОСОБА_1 зазначив, що ні він особисто, ні члени його родини участь в антиросійських мітингах не приймали, прямих доказів його проукраїнської позиції (дописи у соцмережах, висловлювання своєї позиції у суспільстві, волонтерська допомога добровольчим батальонам та ЗСУ тощо) та інформованість діючої влади країни його громадянської приналежності про цю позицію, відсутні, ОСОБА_1 не повідомив про переслідування його за релігійною або етнічною приналежністю; не повідомив щодо проблем у своїх рідних, їхні права не порушувались, фізичне насильство на території країни громадянської належності до нього та його рідних не застосовувалось. Під час співбесіди ОСОБА_1 стверджував, що не бажає повертатися до країни походження через те, що в нього антиросійські переконання, він тривалий час проживав в Україні в нього будуть проблеми зі службою безпеки росії. Ще однією причиною небажання залишити Україну заявник вказував те, що в нього в Україні залишається сім`я, дружина та син. Зазначав, що за останній час низка відомих російських письменників і музикантів були засуджені за «критику війни».

Згідно матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 не надав обґрунтовану причину звернення за статусом біженця, оскільки під час перебування в країні походження, ще до приїзду в Україну та перебуваючи зараз, він не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, ОСОБА_1 пояснив, що виїхав з рф у 1993 році через свої політичні погляди, на це посприяла війна в Афганістані, а також через сімейні обставини, з метою одруження на громадянці України. Востаннє заявник виїхав у з України до рф у 2019 році та в цей же день заїхав в Україну легально з метою возз`єднання із сім`єю. Але під час легального проживання на території України не виявив бажання звернутися до міграційної служби як шукач захисту, у зв`язку із ситуацією в країні громадянського походження. Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник звернувся вже після того, як не зміг продовжити термін дії тимчасової посвідки та після закінчення терміну дії паспорта громадянина російської федерації для виїзду за кордон.

Встановлено, що 15.02.2024 року ГУ ДМС України в Дніпропетровській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 15.02.2024 року відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» ГУ ДМС України в Дніпропетровській області прийнято наказ №26 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» у зв`язку з тим, що заява є очевидно необґрунтованою, тобто у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». 16.02.2024 року ГУ ДМС України в Дніпропетровській області складено повідомлення №01-24 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Встановлено, що ГУ ДМС України в Дніпропетровській області прийшло до висновку про те, що відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ОСОБА_1 не надав обґрунтовані докази щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. ГУ ДМС України в Дніпропетровській області врахувало, що у зв`язку з триваючою війною російської федерації проти України, відповідно до п.21 позиції УВКБ ООН за березень 2022 року «За нинішніх обставин УВКБ ООН не вважає Україну «безпечною країною походження».

Відповідно до пунктів 1, 4, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно частинам 1, 5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Згідно до пунктів 37, 45, 51, 66, 164, 195 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців (УВКБ ООН, Женева, 1992) (глава II, f, п. 62), завдана особі шкода має бути досить серйозною сягати рівня небезпеки самого існування особи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи або політичних переконань. Особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Особи, які вимушені залишити країну походження через внутрішні і міжнародні конфлікти, зазвичай не кваліфікуються як біженці по змісту Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року. Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов`язком доказування». У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Згідно п.«(f)» ст.2 розділу 1, п.5 ст.4, ст.15 розділу 5 Директиви ЄС «Про стандарти кваліфікації громадян третіх країн або осіб без громадянства як бенефіціарів міжнародного захисту, про єдиний статус для біженців або для осіб, які мають право на додатковий захист, а також про зміст захисту що надається» від 13.12.2011 року № 2011/95/EU, підставами для надання додаткового захисту, є ризик отримання серйозної шкоди у формі: а) смертна кара або приведення її у виконання; або б) тортури або нелюдське, або принизливе поводження або покарання заявника в країні походження, або в) серйозна і індивідуальна загроза життю або особистості цивільних осіб через повальне насильство в ситуаціях міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів. Для можливості надання іноземцю чи особі без громадянства «додаткового захисту», має існувати такий «ризик отримання серйозної шкоди», коли «завдана особі шкода має бути досить серйозною - сягати рівня небезпеки самого існування особи виключно з причин, зазначених у Кваліфікаційній Директиві ЄС 2011/95/EU». Разом з цим, приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається». Заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; - усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; - твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; - встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Аналізуючи докази у справі та законодавство. яке регулює спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що згідно ст.1 Конвенції про статус біженців, біженці, які прибули з території, де їхньому життю і свободі загрожувала небезпека та знаходяться на території цих держав без дозволу, мають без зволікань самі з`являться до органів влади і наведуть переконливі пояснення щодо свого незаконного в`їзду або перебування. Судом вірно встановлено, що ні в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.01.2024 року, а ні під час проведення процедури розгляду вищевказаної заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка здійснена ГУ ДМС України в Дніпропетровській області на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ОСОБА_1 не повідомляв про наявність будь-яких фактів переслідування його особи за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань (конвенційні ознаки) як в Україні, так і в РФ. ОСОБА_1 повідомив, що ніякі погрози йому та його членам сім`ї не поступали, в тому числі в РФ під час його проживання; він та його члени сім`ї не були і не є членами політичних, релігійних, військових або громадських організацій, в тому числі на території РФ. Суд вірно врахував, що на даний момент не підтверджується наявність жодних конкретних фактів переслідування за конвенційними ознаками, як під час свого перебування в країні походження, так і станом на час розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.01.2024 року та прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформленого наказом ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 15.02.2024 року № 26. Суд вірно врахував, що ОСОБА_1 на території РФ до адміністративної або кримінальної відповідальності в країні походження не притягався, проблем при виїзді із російської федерації в нього не виникало, виїхав легально; суд зазначив, що ОСОБА_1 не надано жодного доказу на підтвердження його тверджень, щодо того ніби то «він неодноразово висловлював свої політичні антиросійські переконання», навпаки, ОСОБА_1 надав відповідь, що йому не цікаво, що там коїться в рф. Суд критично оцінив міркування ОСОБА_1 , щодо того, ніби то в разі повернення до країни походження наявна загроза «для його свободи та життя як безпосередньо, так і через імовірність бути мобілізованим та в подальшому знищеним» та вважав їх припущеннями, оскільки, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками, завдана особі шкода має бути досить серйозною сягати рівня небезпеки самого існування особи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи або політичних переконань. Суд вірно врахував, що, проживаючи без документів на право проживання в Україні, чим порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, як під час свого законного проживання на території України, так і за час свого тривалого нелегального перебування в Україні, ОСОБА_1 не виявив бажання звернутися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Звернення ОСОБА_1 з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відбулося вже після втрати ним законних підстав для перебування в Україні та прийняття відносно нього рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, в т час вбачається відсутність у ОСОБА_1 будь-якої поважної причини, яка б перешкоджала зверненню із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з дотриманням порядку звернення із такою заявою, визначеного положеннями ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Суд правомірно прийшов до висновку про те, що основним мотивом звернення заявника ОСОБА_1 до компетентних органів влади України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є легалізація ним свого становища в Україні з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, однак, мета возз`єднання сім`ї іноземця або особи без громадянства з особами, які є громадянами України, не відповідає цілям надання міжнародного захисту, що чітко визначені у пунктах 1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Правові відносини пов`язані з реалізацією прав іноземців та осіб без громадянства на возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України врегульовані законами України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та «Про імміграцію», тобто ОСОБА_1 фактично є мігрантом в Україні, але не біженцем, в той час як звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що прийняте з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.05.2024 року у адміністративній справі №160/5745/24 залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до статей 328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя О.М. Лукманова

суддя Ю. В. Дурасова

суддя Н.А. Олефіренко