Справа № 160/26898/24
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2024-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

14 жовтня 2024 року Справа 160/26898/24

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Прудник Сергій Володимирович, перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання чинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

08.10.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла сформована 07.10.2024 року через систему «Електронний суд» позовна заява ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 , в якій представник позивача просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 додаткової винагороди відповідно до постанови КМУ №168 за період з 01.03.2022 року по 17.11.2022 рік в повному обсязі, протиправною;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 додаткову винагороду відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2023 року за період з 01.03.2022 року по 17.11.2022 рік в повному обсязі з урахуванням раніше виплачених сум;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення з 17.11.2022 року по день фактичної виплати додаткової винагороди та надбавки за вислугу років ОСОБА_1 ;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні зі служби з 17.11.2022 року по день фактичної виплати усіх належних ОСОБА_1 сум.

В мотивування позовних вимог представником позивача зазначено, що ОСОБА_1 , з 10.07.2020 року по 17.11.2022 року проходила військову службу у в/ч НОМЕР_1 , в останній час перед звільненням на посаді старшого бойового медика 3 артилерійської групи військової частини ВЧ НОМЕР_1 , у званні «старший солдат». В листопаді 2022 року ОСОБА_1 було звільнено з військової служби. У зв`язку із захопленням міста Маріуполя, рідного міста позивача, остання була вимушена тікати з міста та стати вимушено переміщеною особою, при цьому самотужки виховуючи неповнолітню дитину. Як вбачається з довідки (вих . № 3215 від 21.11.2022 року) про безпосередню участь особи у здійсненні із забезпечення національної безпеки і оброни, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення ОСОБА_1 з 12.08.2020 року по 21.02.2021 рік та з 08.11.2021 року по 16.11.2022 року брала участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оброни, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів. Відповідно до пункту 242 Указу Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 року «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням, тобто, станом на 17.11.2022 року ОСОБА_1 мала бути повністю розрахована, натомість, повного розрахунку не отримала. Так, ОСОБА_1 не було виплачено належні їй суми додаткової винагороди за участь у бойових завданнях відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». На підставі положень цієї постанови в періоди, коли ОСОБА_1 приймала безпосередньо участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, то їй щомісяця мали сплачувати доплату у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Разом з тим, як вбачається з довідки про доходи за період з березня 2022 по листопад 2022 року ОСОБА_1 не доплачували додаткову винагороду у належному розмірі. Так, у січні 2022 року ОСОБА_1 було виплачено 11 500 гривень, в лютому 2022 року ОСОБА_1 було виплачено 15 553,57 гривень, в березні 2022 року 52580,65 гривень, а з квітня 2022 року по жовтень 2022 року ОСОБА_1 було виплачено по 30 000 гривень щомісяця. ОСОБА_1 була впевнена, що зазначені недоліки будуть усунені при останньому розрахунку при звільненні, адже, як зазначалося раніше особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Однак цього здійснено не було. 13.06.2024 року задля з`ясування обставин щодо порушення прав ОСОБА_1 , адвокатом Афанасьєвим С.О. було подано адвокатський запит (вих. 13/06/24-1) разом із рапортом ОСОБА_1 від 13.06.2024 року до в/ч НОМЕР_1 . Згодом цей запит дублювався декілька разів, надсилався засобами поштового зв`язку, проте жодної відповіді на нього надано не було. Натомість, цього ж дня 13.06.2024 року було також подано адвокатський запит (вих. 13/06/24-2) щодо виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно. На початку вересня 2024 року в/ч НОМЕР_1 виплатило ОСОБА_1 грошову компенсацію за речове майно, проте на перший запит щодо недоплати додаткової винагороди реакції так і не послідувало. Відтак, представник позивача вважає бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2023 року за період з 01.03.2022 року по 17.11.2022 року в повному обсязі протиправною.

За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.10.2024 року, зазначена вище справа була розподілена та 09.10.2024 року передана судді Пруднику С.В.

Приписами п. 3 ч. 1 ст. 171 КАС України передбачено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.

Вирішуючи питання про наявність підстав для відкриття провадження у справі, суддя виходить з наступного.

Суд зазначає, що у ч.1 ст.160 КАС України вказано, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

В позовній заяві зазначаються, зокрема, зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору - у випадку, якщо законом встановлений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору та відомостей про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності), зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень - обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору (ч.9 ст.160 КАС України).

За приписами частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю;

7) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян;

8) примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян;

8-1) заборону політичної партії та передачу майна, коштів та інших активів політичної партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень у власність держави;

10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів;

11) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України або про продовження строку такого затримання;

12) затримання іноземця або особи без громадянства до вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні;

13) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

14) звільнення іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;

15) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Ч. 2 ст. 161 КАС України встановлено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

У поданій до суду позовній заяві представник позивача просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 додаткової винагороди відповідно до постанови КМУ №168 за період з 01.03.2022 року по 17.11.2022 рік в повному обсязі, протиправною;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 додаткову винагороду відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2023 року за період з 01.03.2022 року по 17.11.2022 рік в повному обсязі з урахуванням раніше виплачених сум.

При цьому, у поданій до суду позовній заяві представник позивача зазначає, що у січні 2022 року ОСОБА_1 було виплачено 11500 гривень, в лютому 2022 року ОСОБА_1 було виплачено 15553,57 гривень, в березні 2022 року 52580,65 гривень, а з квітня 2022 року по жовтень 2022 року ОСОБА_1 було виплачено по 30 000 гривень щомісяця. При цьому, в ці періоди ОСОБА_1 фактично безперервно виконувала бойові завдання у секторах безпосереднього зіткнення із супротивником, відтак, за періоди з 01.03.2022 року по 17.11.2022 року відповідач зобов`язаний був нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 додаткову винагороду у розмірі 100 000 щомісяця пропорційно часу виконання завдань.

Натомість, у позовних вимогах, що стосуються додаткової винагороди відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2023 року за період з 01.03.2022 року по 17.11.2022 рік в повному обсязі з урахуванням раніше виплачених сум, представник позивача не зазначає, в якій саме сумі.

Суд зазначає, що обов`язок по визначенню (формулюванню) позовних вимог, з якими особа звертається до суду за захистом своїх прав на етапі подання позовної заяви процесуальним законодавством покладено саме на позивача, саме для цього законодавцем визначені вимоги до позовної заяви, що містяться в статті 160 КАС України. Суд також зауважує, що цей обов`язок не може бути перекладено на суд, оскільки саме позивач є зацікавленим в ефективному захисті своїх прав та ефективному здійснені судочинства за його позовною заявою.

При цьому, слід наголосити, що вимоги позовної заяви повинні бути викладені чітко і зрозуміло, з урахуванням правил, встановлених процесуальним законодавством і узгоджуватись з наданими суду повноваженнями за наслідками розгляду справи, та мають бути спрямовані на захист конкретних прав, свобод та інтересів позивача з зазначенням способу їх захисту, який не допускає неоднозначного, довільного тлумачення змісту позовних вимог і дозволить суду максимально якісно здійснити правосуддя.

Отже, позивачу у даному випадку слід подати до суду уточнену позовну заяву з доказами направлення відповідачу у відповідності до вимог ст. 160 КАС України з максимально чітко і зрозуміло сформованими позовними вимогами виходячи із приписів ст. 5 КАС України.

Також, згідно із приписами п. 2 ч. 5 ст. 160 КАС України в позовній заяві зазначаються відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

Проте, всупереч п. 2 ч. 5 ст. 160 КАС України позивачем у поданій до суду позовній заяві не зазначено відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

Окрім того, відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно зі ст. 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 5 статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 4 КАС України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Як видно з матеріалів позовної заяви, позивач звертається до суду як особа, яка проходила службу у військовій частині НОМЕР_1 , яка в силу пункту 17 частини 1 статті 4 КАС України є публічною службою. При цьому спір між сторонами виник через невиплату позивачу грошового забезпечення, за період проходження служби з 01.03.2022 року по 17.11.2022 року.

Вирішуючи питання застосування норм КАС України та КЗпП України, Верховний Суд у постанові від 03.08.2023 у справі №280/6779/22 зазначив, що зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві положення статті 233 КЗпП України у частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною 5 статті 122 КАС України.

Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини 1 і 2 статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

"Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладений у рішенні Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі № 260/3564/22 та у постановах від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21 і від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22.

Отже, до правовідносин які стосуються нарахування та виплати грошового забезпечення за період з 19.07.2022 року у цій справі застосуванню підлягають норми частини 2 статті 233 КЗпП України, у редакції після 19 липня 2022 року, які, в свою чергу, передбачають тримісячний строк звернення до суду з позовом про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні. При цьому, перебіг такого строку слід розраховувати з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Судом встановлено, що позивач проходила службу у військовій частині НОМЕР_1 у період з 01.03.2022 року по 17.11.2022 року, про що зазначено представником позивача у позові.

Таким чином, станом на час звільнення позивача зі служби стаття 233 КЗпП України діяла в редакції Закону від 01.07.2022 № 2352-ІХ, яка визначала трьохмісячний строк звернення до суду з позовом про стягнення належних при звільненні сум.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2023 року у справі №380/653/23 та у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2024 року у справі №200/5937/24.

Позивач був звільнений 11.02.2023 року і саме цього дня з отриманих документів з питань грошового забезпечення позивач був обізнаний про факт невиплати усіх належних йому сум, зокрема спірної щомісячної додаткової винагороди, тому суд першої інстанції правильно зазначив, що трьохмісячний строк звернення до суду з даним позовом спливав для позивача 10.05.2023 року.

При цьому суд враховує, що відповідно до пункту 1 глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, а тому визначені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, відновили свою дію з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 року внаслідок відміни постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року №651 карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Аналогічна правові позиція була викладена у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22, від 17 серпня 2023 року у справі № 380/14039/22.

Отже враховуючи, що до 30 червня 2023 року на території України діяв карантин, початок тримісячного строку обраховується з наступного дня, після закінчення карантину.

Тобто у даному випадку даний позов мав бути поданий позивачем у тримісячний строк, починаючи з наступного дня після припинення карантину, тобто з 01.07.2023 року, а оскільки з даним позовом позивач звернулася 07.10.2024 року (документ сформовано в системі «Електронний суд»), то строк звернення до суду був пропущений в частині позовних вимог за період з 19.07.2022 року по 17.11.2022 року.

При цьому, що стосується позовних вимог за період з 01.03.2022 року по 18.07.2022 року, то такий строк до суду не пропущено, оскільки до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19.01.2023 року у справі № 460/17052/21, від 06.04.2023 у справі № 260/3564/22, від 25.04.2023 року у справі № 380/15245/22 та від 10.10.2024 у справі №200/5937/23.

Тобто, у даному випадку останній день подання до суду позовної заяви припадає на 02.10.2023 року (тримісячний строк, 30.09.2023 року та 01.10.2023 року припадають на вихідні дні субота та неділя) в частині позовних вимог з 01.03.2021 року по 18.07.2022 року (тримісячний строк обчислюється з наступного дня після припинення карантину (30.06.2023 року) 01.07.2023 року).

Пропуск строку звернення до суду із позовною заявою за період з 02.10.2023 року по 07.10.2024 року в частині позовних вимог за період з 19.07.2022 року по 17.11.2022 року позивач не обґрунтовує.

В той же час, у поданій до суду позовній заяві представник позивача окрім заявлених позовних вимог, просить суд поновити строк звернення до суду в разі його пропуску, натомість про причини поважності пропуску строку не зазначає.

За таких обставин, суд не погоджується з доводами представника позивача відносно поважності причин пропуску строку для звернення до адміністративного суду з цим позовом викладеними в клопотанні про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Наведені обставини вказують на невідповідність позовної заяви вимогам процесуального законодавства.

Частиною 6 ст. 161 КАС України визначено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Згідно з ч. 1 ст. 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, у якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення.

З огляду на викладене, позовну заяву слід залишити без руху із встановленням позивачу строку для усунення недоліків шляхом надання до суду вмотивованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із позовною заявою, вказавши обґрунтовані підстави для поновлення такого строку, якщо вони є, та надати суду докази поважності причин його пропуску (за період з 02.10.2023 року по 07.10.2024 року в частині позовних вимог за період з 19.07.2022 року по 17.11.2022 року).

Вищенаведені обставини вказують на невідповідність позовної заяви вимогам встановленим КАС України, а тому вона підлягає залишенню без руху з наданням позивачу строку для усунення вказаних недоліків.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 160, 161, 169, 171, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними підстави пропуску строку звернення до адміністративного суду ОСОБА_1 із даною позовною заявою.

Позовну заяву ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання чинити певні дії - залишити без руху.

Позивачу надати строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) робочих днів, з моменту отримання копії даної ухвали, шляхом надання до суду:

- вмотивованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із позовною заявою, вказавши обґрунтовані підстави для поновлення такого строку, якщо вони є, та надати суду докази поважності причин його пропуску (за період з 02.10.2023 року по 07.10.2024 року в частині позовних вимог за період з 19.07.2022 року по 17.11.2022 року);

- позовної заяви із зазначенням відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету та її копіями, відповідно до кількості учасників справи, у відповідності до вимог ст. 160 КАС України з максимально чітко і зрозуміло сформованими позовними вимогами виходячи із приписів ст. 5 КАС України.

Роз`яснити позивачеві, що якщо недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, не будуть усунуті у встановлений судом строк, позовна заява буде повернута відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

Копію ухвали про залишення позовної заяви з руху невідкладно надіслати особі, що звернулась із позовною заявою.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя С. В. Прудник