Справа № 400/6072/24
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2024-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/6072/24

Перша інстанція: суддя Птичкіна В.В.,

повний текст судового рішення

складено 02.09.2024, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суду складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Бабійчук І.В. в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідування про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань (надалі відповідач), в якому заявив наступні позовні вимоги:

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , як особі начальницького складу, що повторно звільнилася зі служби, одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби згідно ст.9 Закону України №2262-ХІІ від 09.04.1992 року «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» за період календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, тобто, за період з 05.05.2021 року до дня звільнення з ДБР 06.06.2023 року;

- зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 як особі начальницького складу, що повторно звільнилася зі служби, одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби згідно ст.9 Закону України №2262-XII від 09.04.1992 року «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» за період календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, тобто, за період з 05.05.2021 року до дня звільнення з ДБР 06.06.2023 року.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 03.07.2024 року суд залишив позовну заяву без руху та надав строк для усунення її недоліків - десять днів з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху.

З метою усунення недоліків позовної заяви позивачу належало подати до Миколаївського окружного адміністративного суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, в якій зазначити поважні причини його пропуску, тобто такі, що об`єктивно, незалежно від волі позивача, унеможливили звернення до суду з дотриманням установленого строку, з наданням доказів на підтвердження наявності цих причин.

15.07.2024 року від позивача до суду надійшла заява про поновлення строку звернення до адміністративного суду, в якій позивач зазначив, що раніше він вже звертався до суду з позовними вимогами про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50% за кожний календарний рік служби, відповідно до Закону України від 09.04.1992 року №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» (далі Закон №2262-ХІІ), і рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26.01.2024 року у справі №400/11424/23 у задоволенні цих позовних вимог було відмовлено.

Позивач зазначає, що з постанови П`ятого адміністративного апеляційного суду від 08.03.2024 року у справі №400/11565/23 йому стали відомі висновки суду в аналогічних правовідносинах про наявність в особи права на одержання грошової допомоги в розмірі 25% за кожний календарний рік служби (Закон №2262-ХІІ), але розглядаючи справу №400/11424/23, суди першої та апеляційної інстанції діяли виключно в межах заявлених позовних вимог про виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 50% за кожний календарний рік служби, та не досліджували питання щодо можливої виплати у розмірі 25%.

Крім цього, позивач зазначив, що у справі №400/11424/23 відкрито касаційне провадження для перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанції в частині правильності застосування статті 9 Закону №2262-ХІІ. У зв`язку з чим, позивач має намір подати клопотання про зупинення провадження у цій справі до прийняття Верховним Судом рішення за результатами розгляду касаційної скарги у справі №400/11424/23.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 02.09.2024 року вказані доводи позивача відхилені, а позовна заява повернута на підставі ч.2 ст.123 КАС України.

Не погоджуючись з такою ухвалою, адвокат Бабійчук І.В. в інтересах позивача подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 02.09.2024 року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Загальні норми процедури судового оскарження в рамках розгляду публічно-правових спорів регулюються КАС України.

Частиною 1 ст.122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з абзацом першим ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Крім того, відповідно до частин 1 та 2 статті 233 КЗпП України, у редакції Закону України від 01.07.2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022 року, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП України).

Відповідно до ч.1-2 ст.123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Як вірно вказав суд першої інстанції в ухвалі від 03.07.2024 року про залишення позовної заяви без руху, положення статті 233 КЗпП України у частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також суд першої інстанції вірно врахував, що відповідно до пункту 1 глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, а тому визначені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, відновили свою дію з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 внаслідок відміни постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року №651 карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що даний позов мав бути поданий позивачем у тримісячний строк, починаючи з дня припинення карантину, тобто з 30.06.2023 року, а оскільки з даним позовом позивач звернувся 19.06.2024 року, то строк звернення до суду був пропущений.

При прийнятті оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції виходив з того, що подання позивачем позовної заяви в рамках справи №400/11424/23, в задоволенні якої суд відмовив, не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду з даним позовом, право на подання якого у позивача також виникло у зв`язку із його звільненням 06.06.2023 року, а правова оцінка схожих правовідносин, що надана судом у інших справах, також не може визнаватися поважною причиною пропущення строку звернення.

Апелянт з такою позицією суду першої інстанції не погоджується та наводить наступні узагальнені доводи:

- до винесення постанови П`ятим апеляційним адміністративним судом у справі №400/11424/23, ОСОБА_1 вважав, що має право на отримання допомоги саме у розмірі 50%, що відповідає його заявленим позовним вимогам у першому позові, а зі змісту цієї постанови дізнався про своє право на отримання допомоги у розмірі 25%;

- предметом розгляду справи даної №400/6072/24 являється позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 25% місячного грошового забезпечення;

- на сьогодні відсутній висновок Верховного Суду з питання застосування ст.9 Закону №2262-ХІІ від 09.04.1992 року у випадку звільнення зі служби в ДБР «за угодою сторін».

Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що правова оцінка схожих правовідносин, що надана судом у інших справах, не може визнаватися поважною причиною пропущення строку звернення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, а доводи апелянта відхиляє з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Саме позивач визначає способи захисту своїх прав шляхом викладення у позовній заяві позовних вимог.

Однак реалізація позивачем свого права на звернення до суду має буди здійсненна в межах визначених законодавством термінів.

Дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.

Колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс та інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року №17-рп/2011 обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, заява №28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «МіраґальЕсколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000 року, пункт 33).

Колегія суддів зазначає, що помилковість визначення позивачем способу захисту свого права на отримання одноразової грошової допомоги в рамках справи №400/11424/23, а також відсутність висновку Верховного Суду з питання застосування ст.9 Закону №2262-ХІІ від 09.04.1992 року та різна судова практика з цього питання, не є поважними причинами для подання позивачем даного позову з порушенням визначеного законодавством строку звернення до суду.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, позивач не зазначив таких причин пропуску вказаного строку, які б об`єктивно, незалежно від волі позивача, унеможливили звернення до суду з дотриманням установленого строку.

Підсумовуючи все вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не порушено норм процесуального права, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала суду першої інстанції не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.311, ст.315, ст.316, ст.320, ст.322, ст.325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Бабійчук І.В. в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач К.В. Кравченко
Судді О.В. Джабурія Н.В. Вербицька