Справа № 380/8142/24
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2024-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/8142/24 пров. № А/857/18454/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 18 червня 2024 року про повернення позовної заяви (головуючий суддя Клименко О.М., м. Львів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішення Департаменту державної виконавчого служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 15.04.2024 звернулась в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішення Департаменту державної виконавчого служби Міністерства юстиції України в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 05 квітня 2019 року ВП № 51707322 про закінчення виконавчого провадження, зобов`язати Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відновити виконавче провадження та здійснити виконавчі дії згідно із Законом України «Про виконавче провадження» та з урахуванням висновків суду у цій справі.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 22.04.2024 визнано неповажними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду, вказані у позовній заяві та позовну заяву залишено без руху з підстав, встановлених частиною 1 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України та надано позивачу десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії цієї ухвали для усунення недоліків шляхом подання: власного письмового підтвердження позивачки про те, що нею не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав; копій доданих до позовної заяви документів для відповідача; документа про сплату судового збору в розмірі, який становить 1211,20 грн; заяви про поновлення строку звернення з цим позовом до суду із зазначенням інших підстав для поновлення строку та наданням доказів на їх обґрунтування.

На виконання вимог ухвали суду, 17.05.2024 від позивачки надійшла заява (вх. № 38015 від 17 травня 2024 року) про усунення недоліків позовної заяви з власним письмовим підтвердження позивачки про те, що нею не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

До цієї заяви додано: клопотання про поновлення строку звернення до суду разом з його копією; квитанцію від 10 травня 2024 року № 8ХР2-КММ5-Е823-Е9Х0 про сплату судового збору в розмірі 1211,20 грн; копії наказів Міністерства юстиції України від 28 жовтня 2020 року № 3275к та від 28 жовтня 2020 року № 3276/к (у двох примірниках); копії листів Львівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2024 року № 03.1-19/13798/24 та від 30 квітня 2024 року № 03.1-19/15191/24; копію листа Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 04 березня 2024 року № 34078/2735-1-24/20.1; копію постанови про закінчення виконавчого провадження № 51707322 від 05 квітня 2019 року.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 22.05.2024 визнано неповажними причини пропуску позивачкою строку звернення з цим позовом до суду, які вказані у клопотанні про поновлення строку звернення до суду, продовжено ОСОБА_1 встановлений судом процесуальний строк для усунення недоліків позовної заяви в частині подання до суду заяви про поновлення строку звернення з цим позовом до суду із зазначенням інших підстав для поновлення строку та наданням доказів на їх обґрунтування. Встановлено позивачці десятиденний строк на виконання вимог ухвали судді від 22 квітня 2024 року про залишення позовної заяви без руху в частині неусунутих недоліків з дня отримання цієї ухвали.

На виконання вимог ухвали суду, 13.06.2024 за вх. № 44871 від позивачки надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, яка була обгрунтована тим, що 12 лютого 2022 року у межах встановлено строку вона подала позов до суду. Однак з 24 лютого 2022 року в Україні було введено воєнний стан. Тож належить ураховувати вплив як на позивачку, так і на працівників суду повітряних тривог, аварійних та стабілізаційних відключень світла. У цій справі саме працівниками суду не надіслано позивачці інформації про судові рішення у двох справах, які прийняті під час дії воєнного стану. Також працівниками суду надано суперечливу інформацію, яку згодом уточнено, та підтверджено реєстрацію двох адміністративних справ. Введення в країні воєнного стану перешкоджало належному функціонуванню судів для надсилання процесуальних документів позивачці, адже позивачка фактично дотрималася вказаних законодавством процесуальних строків. Вважає, що запровадження воєнного стану в країні є поважною причиною для поновлення процесуальних строків, а суворе застосування адміністративним судом процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовною заявою, процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 18 червня 2024 року визнано неповажними причини пропуску позивачкою строку звернення з цим позовом до суду, які вказані у заяві про усунення недоліків позовної заяви. Позовну заяву ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити дії повернуто.

Не погодившись з таким судовим рішенням ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, вважає, що висновки суду не відповідають вимогам норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі зазначає, що покликання окружного суду, що «Реалізація позивачкою права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від неї самої та з огляду на тривалість строку, який пропущено (більш ніж два роки) зумовлена фактично її власною пасивною поведінкою.», є доказом того, що судом неправильно встановлено обставини справи, наведене судом не відповідає дійсності, та є доказом упередженості судді, порушення нею присяги.

Вважає, що позиція окружного суду є помилковою. У судовому порядку підлягають з`ясуванню всі мотиви не інформування відповідачем з 05.04.2019 про прийняте ним рішення щодо неможливості виконання судового рішення.

Крім того вважає, що судом не враховано, що при зверненні до суду 12 лютого 2022 року процесуальний строк перервано. Доказами цього є дві квитанції про здійснені рекомендовані поштові відправлення та реєстрація справ судом.

Також зазначає, що під час ознайомлення 02.07.2024 із матеріалами адміністративних справ №380/4302/22, №380/4300/22 встановлено відсутність у матеріалах доказів надіслання позивачу як ухвал про залишення позовної заяви без руху від 23.02.2022 так і ухвал від 30.06.2022. Ухвали від 23.02.2022 та від 30.06.2022 судом позивачу не надіслані, а про їх існування позивача не повідомлено ні усно, ні письмово. Позивач не отримувала ухвали від 23.02.2022, тому не могла її виконати - сплатити судовий збір. Відсутні докази надіслання позивачу ухвал від 23.02.2022 та від 30.06.2022 у справах №380/4300/22 та №380/4302/22.

Звертає увагу, що судом не враховано при розгляді питання про поновлення строку звернення до суду, що позивач ухвали від 23.02.2022 та від 30.06.2022 не отримувала, а позовна заява позивачу станом на даний час судом не повернута, та на адресу позивача не надходила.

Крім того просить суд апеляційної інстанції урахувати дані фактичні обставини справи, ненадання Львівським окружним адміністративним судом процесуальних документів та визнати їх серед всього, та запровадження воєнного стану поважною причиною для поновлення процесуального строку.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому він заперечив щодо її доводів та просив залишити ухвалу суду без змін.

Згідно ч. 2 ст. 312 КАС України апеляційні скарги на ухвалу суду першої інстанції повернення заяви позивачеві (заявникові) розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Вирішуючи питання про повернення позовної заяви суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до частини першої, абзацу першого частини другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як встановлено ч. 3 ст. 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Предметом оскарження у цій справі є постанова Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 05 квітня 2019 року про закінчення виконавчого провадження № 51707322.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначені статтею 287 КАС України.

Згідно вимог ч. 1 ст. 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 287 КАС України, позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Отже, строк звернення до суду у справах щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів та становить десять днів.

Як встановив суд, про порушення своїх прав, свобод чи інтересів оскаржуваною постановою позивачка дізналася 10 лютого 2022 року, а з цим позовом до суду з вимогами про визнання її протиправною та скасування, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, звернулася 15 квітня 2024 року (вх. № 28746 від 15 квітня 2024 року), тобто з пропуском установленого пунктом першим частини другої статті 287 КАС України десятиденного строку більш ніж на два роки.

У своїй заяві про усунення недоліків позовної заяви позивачка вкотре покликалася на те, що вперше із позовом до суду про оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження № 51707322 від 05 квітня 2019 року, яка оспорюється у цій справі, вона звернулася до Львівського окружного адміністративного суду 12 лютого 2022 року, тобто у межах встановленого строку, однак ухвалами цього ж суду від 30 червня 2022 року у адміністративних справах № 380/4300/22 та № 380/4302/22 позовну заяву було повернуто позивачці і ці ухвали вона не отримувала.

Разом з тим судом вірно зазначено, що такі доводи позивачки суд вже оцінив в ухвалах від 22 квітня 2024 року та від 22 травня 2024 року, у яких зокрема зазначено, що про оскаржувану постанову про закінчення виконавчого провадження позивачка дізналася 10 лютого 2022 року. З дня, коли позивачка дізналася про порушення своїх прав оскаржуваною постановою (10 лютого 2022 року), та до дня звернення з цим позовом до суду (15 квітня 2024 року) минуло більш ніж 2 роки 2 місяці. Наявність об`єктивно непереборних обставин, істотних перешкод чи труднощів для своєчасного звернення з цим позовом до суду позивачкою не наведено.

Та обставина, що, як стверджує позивачка, вона 12 лютого 2022 року рекомендованими поштовими відправленнями № 274 та № 266 надіслала до Львівського окружного адміністративного суду позовну заяву не вказує на поважність причин пропуску строку звернення з цим позовом до суду, позаяк, по-перше, позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів звернення 12 лютого 2022 року до Львівського окружного адміністративного суду саме із позовом про визнання протиправною та скасування оскаржуваної постанови, а, по-друге, після подання позову та до дня звернення із заявою до Львівського окружного адміністративного суду про надання інформації про реєстрацію та прийняті рішення минуло більш ніж 2 роки, при тому, що частиною четвертою статті 287 КАС України чітко передбачено, що адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі. Крім цього, строк розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження визначений статтею 258 КАС України та становить не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Суд вірно зазначив, що позивачка, як особа, яка ініціювала адміністративний процес, повинна бути активним учасником такого процесу, що передбачає також необхідність цікавитися станом розгляду своєї справи в межах розумних строків для її розгляду, встановлених КАС України.

Крім того, щодо доводів позивачки, що 27 березня 2024 року вона отримала засвідчену у встановленому порядку копію постанови про закінчення виконавчого провадження від 05 квітня 2019 року, суд вірно зазначив, що строк на звернення до суду обчислюється саме з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів рішенням суб`єкта владних повноважень, а не з моменту отримання належним чином засвідченої копії такого рішення, з яким вона не погоджується. Водночас навіть за таких обставин десятиденний строк звернення з цим позовом до суду, якщо його обчислювати з 27 березня 2024 року, позивачкою також пропущений і жодних обґрунтувань поважності причин його пропуску з цієї дати та доказів на їх підтвердження позивачкою не надано.

Стосовно покликань позивачки на запровадження в Україні воєнного стану суд правильно зазначив, що у постанові від 10 листопада 2022 року у справі № 990/115/22 Велика Палата Верховного Суду вказала, що питання поновлення процесуального строку у разі його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожній конкретній ситуації з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам собою факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

За усталеною практикою Верховного Суду введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку є у прямому причинному зв`язку з такою обставиною. Сам собою факт запровадження воєнного стану в Україні не є безумовною підставою для поновлення процесуального строку, а тому це питання має вирішуватися в кожній конкретній ситуації з урахуванням доводів, наведених у заяві та обставин, які існували та об`єктивно перешкоджали вчиненню процесуальних дій. Під час оцінки поважності причин пропуску процесуального строку з причини введення воєнного стану в Україні додатково належить брати до уваги, зокрема: територіальне розташування суду, порядок його функціонування; місце проживання (перебування) заявника; ведення на відповідній території бойових дій або розташування у безпосередній близькості до такої території, посилення ракетних обстрілів у відповідний проміжок часу, що об`єктивно створювало реальну небезпеку для життя учасників процесу; тривалість самого процесуального строку та час, який минув із дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали конкретній особі реалізувати своє право (повноваження) у межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску), та інші доречні обставини.

Як правильно зазначив суд, незважаючи на введений воєнний стан, безліч поштових відділень в Україні працювали безперебійно та Львівський окружний адміністративний суд виконував свої повноваження.

При цьому слід зазначити, що згідно усталеної практики Верховного Суду, причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

При цьому, поважними причинами пропущення строків звернення до суду визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Згідно позиції, висловленої Верховним Судом в постанові від 17.09.2020 у справі № 640/12324/19, правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

З огляду на це, вірним є твердження суду про те, що позивачка, будучи обізнаною про порушення своїх прав відповідачем не була позбавлена можливості вчасного звернення з відповідним позовом до суду. Отже, можливість звернення позивачки з цим позовом до суду у межах розумних строків залежала виключно від волевиявлення самої позивачки.

Реалізація позивачкою права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від неї самої та з огляду на тривалість строку, який пропущено (більш ніж два роки) зумовлена фактично її власною пасивною поведінкою.

Позивачкою не надано жодних належних доказів наявності об`єктивних перешкод для звернення до адміністративного суду та не наведено поважних обставин, які не залежали від її волевиявлення та були пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що перешкоджали звернутись до суду в межах встановленого строку.

У контексті хронології обставин подання позову, часових меж винесення оскаржуваних постанов та моменту коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про прийняте відносно нього рішення до моменту його оскарження, невчинення вольових дій, спрямованих на своєчасне оскарження спірного рішення, суд дійшов правильного висновку про відсутність причин, які б свідчили про поважність пропуску строку звернення до суду.

Таким чином, враховуючи вказані обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що причини пропущення строку звернення, зазначені позивачем у заяві про усунення недоліків від 13.06.2024, слід визнати неповажними.

Будь-яких інших підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду, доводів на їх обґрунтування, крім тих, що були наведені у позовній заяві, які визнані судом неповажними згідно ухвали суду від 22.04.2024 та що були наведені у заяві від 17.05.2024, які визнані судом неповажними згідно ухвали суду від 22.05.2024, позивачем не наведено та судом першої інстанції не встановлено, то відповідно враховуючи положення статті 123, частини 4 статті 169, частини 2 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України суд дійшов вірного переконання, що позовна заява підлягає поверненню.

Колегія суддів також зазначає, що у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain; заява №11681/85), Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Сторони у справі зобов`язані проявляти зацікавленість процесом її розгляду.

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (заява №3236/03) Європейський суд з прав людини зауважив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Судом також враховано, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, №303-A, п.29).

У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15.11.2007, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Крім того, згідно з п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на викладене вище суд апеляційної інстанції вважає, що ухвала суду першої прийнята з дотримання норм процесуального права тому її слід залити без змін, а у задоволенні апеляційної скарги - відмовити.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 320, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 18 червня 2024 року про повернення позовної заяви у справі № 380/8142/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула