Справа № 520/23643/24
Суддя: Кухар М.Д.
Дата ухвалення: 2024-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

14 жовтня 2024 року № 520/23643/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кухар М.Д. розглянувши у порядку скороченого провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (Блювотерс Ресіденсес 3, ТН-8,м. Дубай,Об`єднані Арабські Емірати, код НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Григорія Сковороди, буд. 46,м. Харків,Харківська обл., Харківський р-н,61057, ) про визнання протиправною та скасування індивідуальної податкової консультації, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Харківського окружного адміністративного суду із позовною заявою звернулася адвокат Чижик Катерина Михайлівна, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області , в якій просила суд:

-визнати протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію Головного управління ДПС у Харківській області № 2771/ІПК/20- 40 -24 -07- 06 від 17.05.2024 р.

-зобов`язати Відповідача надати у новій індивідуальній податковій консультації відповідь на поставлені у зверненні Позивача про надання ІПК від 04.04.2024 р. питання з урахуванням норм Конвенції та описаного фактичного складу: «З урахуванням викладених фактичних обставин податковим резидентом якої держави у період з 01.01.2023 по 31.12.2023 року (включно) вважатиметься фізична особа ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 )?»

-стягнути з Відповідача суму сплаченого судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що отримана ним оскаржувана податкова консультація не відповідає вимогам, передбаченим нормами Податкового кодексу України, оскільки фактично не надає відповіді на питання, порушене у його зверненні. Вказує на те, що у податковій консультації відповідач обмежився лише цитуванням норм податкового законодавства, не надавши роз`яснення щодо практичного застосування норм податкового кодексу з урахуванням фактичних обставин та доданих платником документів.

Ухвалою судді від 02.09.2024 року відкрито спрощене провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін.

Дослідивши надані матеріали справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 (далі - Позивач) є громадянином України, який з 30.04.2023 винаймає за договором оренди від 01.03.2023 житлове приміщення Місцезнаходження: Марса Дубай (ДБР), Назва будівлі: ДБР - РІМАЛ 4 -1109, Площа майна (м2 ): 1929.2 м2 Тип майна: Апартаменти 3BR Майно № 1109, Номер приміщення в Управлінні енерго -водо постачання (DEWA): 392-14718-1, Ділянка №: 173.

Відповідно до п. 1.1. доповнення до Договору оренди, передбачається, що Орендар використовуватиме приміщення для житлових цілей лише для використання однією сім`єю. Орендар не повинен використовувати приміщення для здійснення будь-якої професійної, торгівельної або іншої діяльності.

Також, відповідно до Договору оренди від 08.09.2023, Позивач з 01.10.2023 по 30.09.2024 винаймає житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 майна: 4 BR - ТАУНХАУС Номер приміщення в Управлінні енерго-водопостачання (DEWA): 392926504. Вказане підтверджується також свідоцтвом про реєстрацію Договору оренди за законодавством ОАЕ.

Позивач має Ідентифікаційний номер ОАЄ 784-1987-3276000-8 «Золота картка», Дата видачі: 15.11.2023 р; Дата закінчення терміну дії: 14.11.2033 р., Рід занять: Інвестор.

Відповідно до Довідки підтвердження статусу податкового резидента: фізичної особи, Федеральна податкова служба ОАЕ цим підтверджує, що ОСОБА_2 є резидентом Об`єднаних Арабських Еміратів відповідно до Угоди про уникнення подвійного оподаткування між Урядом Об`єднаних ОСОБА_3 та Урядом України, підписаної 22 січня 2003 року. Довідка включає період з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року.

Згідно з свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_3 від 02.09.2016 Позивач одружений на ОСОБА_4 .

Відповідно до Ідентифікаційної картки резидента ідентифікаційний номер НОМЕР_4 дружина Позивача ОСОБА_5 має ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , Дата видачі: 14.12.2022 р., Дата закінчення терміну дії: 13.12.2024 р., Рід занять: Домогосподарка, Спонсор сім`ї: ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки підтвердження статусу податкового резидента: фізичної особи, Федеральна податкова служба ОАЕ цим підтверджує, що ОСОБА_5 є резидентом Об`єднаних Арабських Еміратів відповідно до Угоди про уникнення подвійного оподаткування між Урядом Об`єднаних ОСОБА_3 та Урядом України, підписаної 22 січня 2003 року. Довідка включає період з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року.

Згідно з свідоцтвом про народження дитини серія НОМЕР_6 від 26.10.2016, від шлюбу Позивач має дитину ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

Відповідно до Ідентифікаційної картки резидента ідентифікаційний номер НОМЕР_7 , донька Позивача ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 має ідентифікаційний номер НОМЕР_7 , Дата видачі: 14.12.2022 р., Дата закінчення терміну дії: 13.12.2024 р., Спонсор сім`ї: ОСОБА_2 .

Згідно з Договором про навчання дитини між батьками та школою від 20.12.2022,, ОСОБА_7 зарахована до навчання у школи GEMS World Academy (ОАЕ) на навчання в 1-му класі 2022-2023 навчального року.

Відповідно до Договору про навчання дитини між батьками та школою від 07.09.2023, ОСОБА_7 зарахована до навчання у школи GEMS World Academy (ОАЕ) на навчання в 2-му класі 2023-2024 навчального року.

Згідно з свідоцтвом про народження дитини серія НОМЕР_8 від 20.10.2021, від шлюбу Позивач має дитину ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 ..

Відповідно до Ідентифікаційної картки резидента ідентифікаційний номер НОМЕР_9 , син Позивача ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 має ідентифікаційний номер НОМЕР_9 , Дата видачі: 14.12.2022 р., Дата закінчення терміну дії: 13.12.2024 р., Спонсор сім`ї: ОСОБА_2 .

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з 26.05.2023 зареєстровано припинення Позивача у якості фізичної особи-підприємця.

04 квітня 2024 року ОСОБА_10 , яка діяла за дорученням Позивача, звернулася до Відповідача із зверненням про надання індивідуальної податкової консультації щодо практичного застосування норм чинного законодавства.

Позивач повідомив, що 13 липня 2023 року виїхав до сім?ї (дружина, донька, син) до Об?єданих Арабських Еміратів. Члени сім?ї у березні 2022 року виїхали за межі України. З 30 квітня 2023 року в ОАЕ орендовано житло для постійного проживання, донька з грудня 2022 року очно отримує освіту в навчальному закладі ОАЕ. У період з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року перебував у статусі податкового резидента ОАЕ, шо підтверджується сертифікатом податкового резиденства фізичної особи від 08 січня 2024 року. На території України платник не має у власності та/або оренді, об?єктів житлової нерухомості. У грудні 2021 року були відчужені усі наявні корпоративні права в юридичних особах - резидентах України. До 26 травня 2023 року звільнився із усіх займаних посад в юридичних особах резидентах України. Як фізична особа - підприємець останній дохід отримав 15 травня 2023 року, 26 травня 2023 року була проведена державна реєстрація припинення фізичної особи - підприємця.

Позивачем поставлено наступне питання: з урахуванням викладених фактичних обставин, податковим резидентом якої держави, у період з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року (включно), вважатиметься фізична особа ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2 )?

У травні 2024 року Позивач отримав від Головного управління ДПС у Харківській області індивідуальну податкову консультацію № 2771/ІПК/20-40-24-07-06 від 17.05.2024 р.

Позивач вважає, що індивідуальна податкова консультація № 2771/ІПК/20-40-24-07-06 від 17.05.2024 р., не відповідає вимогам чинного законодавства України, а отже вона підлягає скасуванню.

Надаючи правову оцінку вищенаведеному, суд вказує наступне.

Відповідно до підпункту 14.1.172-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України індивідуальна податкова консультація - це роз`яснення контролюючого органу, надане платнику податків щодо практичного використання окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, та зареєстроване в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій. В силу приписів пунктів 52.1, 52.2, 52.3, 52.4 статті 52 Податкового кодексу України за зверненням платників податків у паперовій або електронній формі контролюючий орган надає їм безоплатно індивідуальні податкові консультації з питань практичного застосування окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, протягом 25 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.

Індивідуальна податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватись виключно платником податків, якому надано таку консультацію. За вибором платника податків індивідуальна податкова консультація надається в усній, у паперовій або електронній формі. Індивідуальна податкова консультація, надана у паперовій або електронній формі, підлягає реєстрації в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій та розміщенню на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, без зазначення найменування (прізвища, ім`я, по батькові) платника податків, коду згідно з ЄДРПОУ (реєстраційного номера облікової картки) та його податкової адреси.

Індивідуальна податкова консультація, надана у паперовій або електронній формі, обов`язково повинна містити:

назву - індивідуальна податкова консультація,

реєстраційний номер в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій,

опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, зазначених у зверненні платника податків,

обґрунтування застосування норм законодавства,

висновок з питань практичного використання таких норм законодавства.

Пунктом 53.2 статті 53 Податкового кодексу України встановлено, що платник податків може оскаржити до суду наказ про затвердження узагальнюючої податкової консультації або надану йому у паперовій або електронній формі індивідуальну податкову консультацію як правовий акт індивідуальної дії, які, на думку такого платника податків, суперечать нормам або змісту відповідного податку чи збору. Скасування судом наказу про затвердження узагальнюючої податкової консультації або індивідуальної податкової консультації є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду. Протягом 30 календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду про скасування наказу про затвердження узагальнюючої податкової консультації або індивідуальної податкової консультації центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, або контролюючий орган з урахуванням висновків суду зобов`язані опублікувати узагальнюючу податкову консультацію або надати платнику податків індивідуальну податкову консультацію.

Отже, індивідуальна податкова консультація надається платнику податків для правильності застосування конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування податків чи зборів безпосередньо у його податковому обліку при здійсненні ним господарської діяльності, має індивідуальний характер і може використовуватись виключно платником податків, якому така консультація надана. Надаючи податкову консультацію, контролюючий орган не встановлює (змінює чи припиняє) відповідну норму законодавства, а лише надає роз`яснення щодо практичного її застосування.

Метою податкової консультації є викладення (роз`яснення) платнику податків офіційного розуміння контролюючим органом змісту правової норми з питань оподаткування для забезпечення правильного її застосування. У той же час, податкова консультація обов`язково повинна містити опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, вказаних у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства.

Під час дослідження змісту оскаржуваної індивідуальної податкової консультації судом встановлено, що у ній відповідачем не дотримані вимоги чинного законодавства, оскільки в порушення приписів Податкового кодексу України не наведений опис питання, яке заявлене позивачем у зверненні №239/ІПК від 08.04.2024, не враховані фактичні обставини, вказані платником, відсутнє обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання норм податкового законодавства. У оскарженому документі наведений лише загальний перелік норм Податкового кодексу України, що не може вважатись податковою консультацією, оскільки вона не дає можливості платнику застосувати її на практиці для вирішення конкретного питання.

На думку суду, при наданні неякісної та/або незаконної податкової консультації контролюючий орган порушує право платника податків на отримання інформації про практичне застосування норм законодавства та позбавляє права, передбаченого пунктом 53.1 статті 53 Податкового кодексу України у вигляді отримання консультації, яка могла б дозволити платнику податків застосовувати норму податкового законодавства певним чином без ризику притягнення до відповідальності, а також вирішити проблемні питання, які виникли при застосуванні податкового законодавства. Це означає, що податкова консультація, яка містить цитування нормативно-правових актів, однак не містить чітких висновків або рекомендацій щодо їх застосування для конкретного платника у певних обставинах, не виконує своє головне завдання.

Аналогічний правовий підхід викладено в постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 у справі №804/8131/16.

Надаючи оцінку доводам Позивача щодо застосування положень Конвенції між Урядом України і Урядом Об`єднаних Арабських Еміратів про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи і капітал від 22.01.2003 р. суд звертає увагу на наступне.

Так, між Урядом України і Урядом Об`єднаних Арабських Еміратів укладена Угода про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи і капітал, яка ратифікована Законом від 19 червня 2003 року № 1013-IV, положення якої застосовуються до осіб, які є резидентами однієї або обох Договірних Держав.

Основою для розробки переважної більшості міжнародних договорів про уникнення подвійного оподаткування є Модельна конвенція Організації економічного співробітництва та розвитку (надалі також - ОЕСР) щодо податків на доходи і капітал (надалі також - Модельна конвенція). Модельна конвенція ОЕСР становить джерело уніфікованих рішень щодо найбільш поширених питань, які виникають у сфері міжнародного оподаткування та усунення подвійного оподаткування.

Для вирішення цієї справи Суд вважає за необхідне використання також і положень Коментарів ОЕСР до Модельної конвенції.

Угода не містить прямого посилання на Коментарі, однак, відповідно до пункту 3.2 статті 3 Угоди при застосуванні цієї Угоди Договірною Державою будь-який термін, не визначений в Угоді, буде мати те значення, яке надається йому законодавством цієї Держави, щодо податків, на які поширюється Угода, якщо з контексту не випливає інше.

Відповідно до статті 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів (Україна приєдналась до цієї Конвенції згідно з Указом Президії Верховної Ради УРСР «Про приєднання до Конвенції із застереженнями та заявою» від 14 квітня 1986 року № 2077-XI) договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до їх звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору.

Текст Угоди в частині визначення поняття «постійного представництва» відповідає визначенню, яке наведено в Модельній конвенції. За відсутності спеціальних застережень договірних сторін слід виходити з того, що при добросовісному застосуванні Конвенції сторони будуть прагнути до узгодженого застосування термінів.

Суд звертає увагу на те, що загальним є підхід, за якого Коментарі застосовуються як додаткове джерело тлумачення міжнародних договорів про уникнення подвійного оподаткування.

Відтак принцип добросовісності виконання міжнародного договору (pacta sunt servanda), в поєднанні з принципом естоппелю (сторона не може в подальшому заперечувати те, з чим вона вже мовчазно погодилась чи що вона визнала раніше, нехай навіть і мовчазно), полягає в тому, що для інтерпретації термінів міжнародного договору про уникнення подвійного оподаткування всіма країнами, які не зазначили про інше, має застосовуватись однорідне тлумачення, джерелом якого є, насамперед, Коментарі (в тій редакції, яка була чинна на момент укладення Угоди).

Отже, положення Модельної податкової конвенції ОЕСР, а також офіційного Коментаря до неї мають важливе значення при дослідженні такого питання як необхідність дослідження статусу бенефіціарного власника при здійсненні конкретного виду доходу на користь нерезидента.

Щодо взаємного зв`язку норм національного та міжнародного податкового законодавства, то відповідно до пункту 3.2 статті 3 Податкового кодексу України якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Враховуючи наведене нормативне формулювання, Суд звертає увагу на те, що необхідно враховувати два важливі аспекти співвідношення між ПКУ та міжнародним договором (конвенцією).

а) конвенція не встановлює правил оподаткування, переліку податків та їх платників, порядку адміністрування, прав та обов`язків платників податків тощо - вказані елементи оподаткування встановлюються виключно Податковим кодексом України;

б) конвенція обмежує застосування Податкового кодексу України, не встановлюючи способу реалізації відповідного обмеження.

З метою врахування співзв`язку між Податковим кодексом України та конвенцією в кожній конкретній ситуації Суд вважає доцільним використання наступного алгоритму аналізу:

( 1 ) ізольоване застосування Податкового кодексу України: визначення податку, що має бути стягнений, об`єкту оподаткування відповідним податком, ставки, платника, податкового агенту, строку та інших елементів оподаткування, що визначено ПК України. Визначення змісту тих чи інших термінів здійснюється виключно враховуючи норми Податкового кодексу України та іншого законодавства - в тих випадках, коли на таке інше законодавство є посилання в Податковому кодексі України;

( 2 ) ізольоване застосування конвенції: визначення межі, до якої Україні згідно з певною конвенцією надано право оподатковувати ту чи іншу категорію доходів. Визначення змісту тих чи інших термінів на цьому етапі здійснюється виходячи з норм конвенції, а в тих випадках, коли цього вимагає або дозволяє конвенція, - виходячи з норм іншого міжнародного законодавства (контексту), ПК України або іншого законодавства;

( 3 ) співставлення встановлених ПК України правил оподаткування (перший крок) з межею, до якої певна конвенція дозволяє або не заперечує можливості оподаткування в Україні (другий крок).

Саме такі висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 у справі № 815/371/18.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 4 Конвенції між Урядом України і Урядом Об`єднаних Арабських Еміратів про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи і капітал від 22.01.2003.

У випадку, коли відповідно до положень пункту 1 цієї статті фізична особа є резидентом обох Договірних Держав, її статус визначається відповідно до таких правил:

a) вона вважається резидентом тієї Договірної Держави, де вона має постійне житло. Якщо вона має постійне житло в обох Договірних Державах, вона вважається резидентом тієї Договірної Держави, де вона має більш тісні особисті й економічні зв`язки (центр життєвих інтересів);

b) якщо Договірна Держава, в якій вона має центр життєвих інтересів, не може бути визначена, або коли вона не має постійного житла в жодній з Договірних Держав, вона вважається резидентом тієї Договірної Держави, де вона звичайно проживає;

c) якщо вона звичайно проживає в обох Договірних Державах, або коли вона звичайно не проживає в жодній з них, вона вважається резидентом тієї Договірної Держави, національною особою якої вона є;

d) якщо вона є національною особою обох Договірних Держав або коли вона не є національною особою жодної з них, компетентні органи Договірних Держав вирішують це питання за взаємною згодою.

Аналогічно у відповідно до пп. 14.1.213 п. 14.1 ст. 14 ПК України, резиденти - це:

а) юридичні особи та їх відокремлені особи, які утворені та провадять свою діяльність відповідно до законодавства України з місцезнаходженням як на її території, так і за її межами;

б) дипломатичні представництва, консульські установи та інші офіційні представництва України за кордоном, які мають дипломатичні привілеї та імунітет;

в) фізична особа - резидент - фізична особа, яка має місце проживання в Україні.

У разі якщо фізична особа має місце проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо така особа має місце постійного проживання в Україні; якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв`язки (центр життєвих інтересів) в Україні. У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від`їзду) протягом періоду або періодів податкового року.

Достатньою (але не виключною) умовою визначення місця знаходження центру життєвих інтересів фізичної особи є місце постійного проживання членів її сім`ї або її реєстрації як суб`єкта підприємницької діяльності.

Якщо неможливо визначити резидентський статус фізичної особи, використовуючи попередні положення цього підпункту, фізична особа вважається резидентом, якщо вона є громадянином України.

Якщо всупереч закону фізична особа - громадянин України має також громадянство іншої країни, то з метою оподаткування цим податком така особа вважається громадянином України, який не має права на залік податків, сплачених за кордоном, передбаченого цим Кодексом або нормами міжнародних угод України.

Якщо фізична особа є особою без громадянства і на неї не поширюються положення абзаців першого - четвертого цього підпункту, то її статус визначається згідно з нормами міжнародного права.

Достатньою підставою для визначення особи резидентом є самостійне визначення нею основного місця проживання на території України у порядку, встановленому цим Кодексом, або її реєстрація як самозайнятої особи.

У разі якщо у розділі IV цього Кодексу використовується термін "резидент" у відповідних відмінках, під цим терміном розуміється "фізична особа - резидент".

З аналізу вищевказаних положень Конвенції та ПК України вбачається, що кожен із вищезазначених критеріїв потрібно застосовувати в низхідному порядку із застосуванням правила якщо ні то наступний.

При цьому, за правилами пункту 3.2 статті 3 ПК України якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Такий саме висновок щодо застосування положень ПК України та Конвенції між Урядом України і Урядом Об`єднаних Арабських Еміратів викладено у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2021 року у справі № 420/1585/19.

Першим критерієм у такому випадку буде критерій постійного житла.

Як зазначав у своєму зверненні Позивач, починаючи із 26.01.2022 і по сьогоднішній день житла або постійного житла на території України у нього немає. Натомість, постійне житло у Позивача виникло у квітні 2023-го року в м. Дубай (АОЕ) де він станом на сьогоднішній день і проживає.

Щодо заперечень відповідача з цього приводу в частині реєстрації відповідач за адресою: АДРЕСА_2 суд зазначає наступне.

Визначення терміну «місце проживання» Податковий кодекс України не містить. Відповідно, з урахуванням положень пункту 5.3 статті 5 Податкового кодексу України для визначення змісту такого терміну застосовується положення Цивільного кодексу України.

За змістом частин першої, другої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Фізична особа може мати кілька місць проживання (частина шоста статті 29 Цивільного кодексу України).

З урахуванням викладеного, під місцем проживання розуміється конкретний об`єкт житлової нерухомості, в якому фізична особа проживає постійно або тимчасово.

Суд вказує, що такі саме висновки викладені у постановах Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 380/7750/20, від 03 жовтня 2023 року у справі № 420/2121/22; від 19 березня 2024 уроку у справі № 160/23621/21.

Відповідно до правового висновку, який постановив ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Російської Федерації» від 18 листопада 2004 р (§§ 35-39), концепція «житла», в якому постійно проживає особа, за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке особа займає на законних підставах або встановленому в законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, яка не залежить від класифікації в національному праві. Те, чи є місце конкретного проживання «житлом», яке б тягло захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання. Аналогічні висновки містяться у рішенні у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» (Buckley v. United Kingdom) від 25 вересня 1996 р., Reports 1996 IV, §§ 52-54; Доповіді Європейської Комісії у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995р., §63; Рішенні у справі «Джіллоу проти Сполученого Королівства» (Gillow v. United Kingdom) від 24 листопада 1986 р., Series А, N109, §46; Рішенні Європейської Комісії у справі «Віггінс проти Сполученого Королівства» (Wiggins v. United Kingdom) від 8 лютого 1978р., DR 13, р.40.

Аналогічні висновки викладені також у Правовій позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 30 січня 2013 року в справі №6-125цс12, відповідно до якої згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї. Суди помилково пов`язали право осіб на приватизацію з фактом їх реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Відповідно до позиції Верховного суду, таке право виникає у особи на підставі права на житло та факту проживання у квартирі.

Аналогічні висновки щодо підходу до термінів «реєстрація» та «місце постійного проживання» застосовані у постановах Верховного Суду у справах від 27 вересня 2023 року № 752/12045/17; від 30 серпня 2023 року у справі № 646/2811/21; від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/19, практика з цих питань є усталеною.

За таких обставин суд відхиляє за безпідставністю доводи відповідача щодо того, що наявність зареєстрованого місця проживання підтверджує факт наявності постійного місця проживання позивача у ньому, за відсутності доказів фактичного проживання за вказаною адресою .

Суд також критично відноситься до доводів відповідача щодо того, що в наявність житла на умовах оренди унеможливлює постійне проживання у ньому, адже це прямо спростовується приписами глави 59 ЦК України під назвою «Найм (оренда) житла», яка безпосередньо регулює питання найму (оренди) саме житла для постійного проживання у ньому, що і підтверджують усталені суспільні відносини використання найманого житла для проживання у ньому, факт чого є загальновідомим.

Щодо доводу відповідача щодо перебування Позивача на обліку як фізична особа-підприємець станом на 31.12.2023 суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 ЦК України, фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб - підприємців є відкритою.

Згідно з ч. 1 ст. 128 ГК України, громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

У свою чергу, процедура державної реєстрації та припинення підприємницької діяльності фізичною особою передбачена Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».

Згідно п. 4 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб -підприємців (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до п. 7 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» закріплено, що Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», державна реєстрація базується на таких основних принципах: 1) обов`язковості державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі; 2) публічності державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі та документів, що стали підставою для її проведення; 3) врегулювання відносин, пов`язаних з державною реєстрацією, та особливостей державної реєстрації виключно цим Законом; 4) державної реєстрації за заявницьким принципом; 6) єдності методології державної реєстрації; 7) об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Єдиному державному реєстрі; 8) внесення відомостей до Єдиного державного реєстру виключно на підставі та відповідно до цього Закону; 9) відкритості та доступності відомостей Єдиного державного реєстру.

Аналізуючи вище викладене суд приходить до висновку, що особою, яка має статус фізичної особи-підприємця, є особа, яка в обов`язковому порядку визнана державою, тобто, зареєстрована державним реєстратором в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, позивач з 26.05.2023 (Номер запису: 008015973) знятий з обліку у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань як фізична особа-підприємець.

Вказаним спростовуються доводи відповідача щодо перебування позивача на обліку як фізична особа-підприємець станом на 31.12.2023, а тому вказані доводи є хибними.

Доводи відповідача щодо наявності у позивача рухомого та нерухомого майна та щодо його участі у господарських товариствах не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду тому відхиляються судом за необґрунтованістю.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до ч.1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Окрім того, суд звертає увагу, що позивачем підтверджено факт того, що він має центр життєвих інтересів саме у Об`єднаних Арабських Еміратах, оскільки постійно проживає там зі своєю дружиною та двома дітьми, кожен з яких мають статус резидента Об`єднаних Арабських Еміратах та відповідні сертифікати уповноважених органів Об`єднаних Арабських Еміратів щодо підтвердження вказаного статусу позивача та його дружини у період з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року. Донька позивача постійно навчається у відповідному навчальному закладі Об`єднаних Арабських Еміратів.

Вказане жодним чином не було враховано відповідачем під час надання спірної індивідуальної податкової консультації.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що прозорість адміністративних процедур є ефективним запобіжником державному свавіллю. Вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови прийняття обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень.

Про дотримання контролюючим органом вимог обґрунтованості під час прийняття відповідного акту індивідуальної дії свідчитиме належна мотивація його висновку, зокрема зі встановленням обставин, що мають значення для прийняття відповідного рішення, а також за умови посилання на докази, якими такі обставини обґрунтовані, із зазначенням причин їх прийняття чи відхилення.

І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, за яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм належну правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність прийнятого рішення.

Саме такі висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 20 серпня 2019 у справі № 2540/3009/18.

В свою чергу, статтею 52 Податкового кодексу України встановлено обов`язок контролюючих органів надавати податкові консультації з питань практичного застосування норм податкового законодавства, то відповідно платник податків має право на її отримання. Ненадання такої консультації або надання неякісної та/або незаконної податкової консультації, податковий орган тим самим порушує право платника податків на отримання інформації про практичне застосування норм законодавства та відповідного блага, передбаченого пунктом 53.1 статті 53 Податкового кодексу України, у вигляді отримання консультації, яка могла б дозволити платнику податків застосовувати норму податкового законодавства певним чином без ризику притягнення до відповідальності.

Тобто, надана податкова консультація, яка містить цитати нормативно-правових актів, але ніяких висновків або рекомендацій щодо їх застосування не має, або незаконна податкова консультація, підлягає скасуванню.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 826/10162/16; від 08 червня 2021 року у справі № 804/9339/15; від 23 лютого 2021 у справі № 816/1696/17.

Як визначено пунктом 53.2 статті 53 ПК України, платник податків може оскаржити до суду наказ про затвердження узагальнюючої податкової консультації або надану йому індивідуальну податкову консультацію як правовий акт індивідуальної дії, викладені в письмовій формі, які, на думку такого платника податків, суперечать нормам або змісту відповідного податку чи збору.

Скасування судом наказу про затвердження узагальнюючої податкової консультації або індивідуальної податкової консультації є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Отже індивідуальна податкова консультація (допомога контролюючого органу) надається платнику податків для правильності застосування конкретної норми закону або нормативно-правового акту з питань адміністрування податків чи зборів безпосередньо у його податковому обліку при здійсненні ним господарської діяльності, має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому така консультація надана. При цьому, надаючи податкову консультацію, контролюючий орган не встановлює (змінює чи припиняє) відповідну норму законодавства, а лише надає роз`яснення щодо практичного її застосування.

Метою податкової консультації є викладення (роз`яснення) платнику податків офіційного розуміння контролюючим органом змісту правової норми з питань оподаткування для забезпечення правильного її застосування.

Платник податків має право звертатись до суду про оскарження акту ненормативного характеру - податкової консультації. Підставою для визнання податкової консультації недійсною є її суперечність правовим нормам або змісту відповідного податку чи збору.

Такі саме висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27.06.2019 у справі № 826/9850/17.

Вказаним спростовуються доводи відповідача щодо обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про визнання протиправною та скасування індивідуальної податкової консультації Головного управління ДПС у Харківській області № 2771/ІПК/20-40-24-07-06 від 17.05.2024 р. та зобов`язати надати позивачу нову податкову консультацію, у якій надати чітку та конкретну відповідь на поставлене ним запитання з описом питання, що порушується платником податків, з урахуванням фактичних обставин, зазначених у зверненні платника податків, обґрунтуванням застосування норм законодавства та конкретним висновком з питань практичного використання таких норм законодавства.

При цьому, відповідач не довів правомірність оскаржуваної податкової консультації, і не спростував наведених тверджень позивача, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (Блювотерс Ресіденсес 3, ТН-8,м. Дубай, Об`єднані Арабські Емірати, код НОМЕР_2 ) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Григорія Сковороди, буд. 46, м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н,61057, ) про визнання протиправною та скасування індивідуальної податкової консультації, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію Головного управління ДПС у Харківській області № 2771/ІПК/20-40-24-07-06 від 17.05.2024 р.

Зобов`язати Головне управління ДПС у Харківській області надати у новій індивідуальній податковій консультації відповідь на поставлені у зверненні Позивача про надання ІПК від 04.04.2024 р. питання з урахуванням норм Конвенції між Урядом України і Урядом Об`єднаних Арабських Еміратів про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи і капітал від 22.01.2003 р. та описаного фактичного складу: «З урахуванням викладених фактичних обставин податковим резидентом якої держави у період з 01.01.2023 по 31.12.2023 року (включно) вважатиметься фізична особа ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 )?»

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Григорія Сковороди, буд. 46,м. Харків, Харківська обл., Харківський р-н,61057, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , код НОМЕР_2 ) суму сплаченого судового збору в розмірі 968,96 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 96 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Кухар М.Д.