Справа № 420/23014/24
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2024-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеса Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 23 липня 2024 року надійшов позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеса Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, в якому позивачка просить:

- визнати дії Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) у встановлені статусу члена сім?ї загиблого (померлого) ветерана війни та видачі відповідного посвідчення - протиправною;

- зобов?язати Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради встановити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) статус члена сім?ї загиблого (померлого) ветерана війни та видати посвідчення члена сім?ї загиблого ветерана війни.

Позиція позивача обґрунтовується наступним

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 06.07.2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, актовий запис № 539. Згідно висновку за результатами службового розслідування нещасного випадку, що стався 19.01.2002 року по АДРЕСА_1 з начальником ДПЧ - 7 ЗТС підполковником вн.сл. ОСОБА_2 вбачається, що під час виконання службових обов`язків, ОСОБА_2 отримав отруєння продуктами горіння та оксидом вуглицю, отримане підполковником внутрішньої служби ОСОБА_2 , вважати отриманим в період проходження служби при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в ліквідації пожежі.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 від 26.02.2013 року - ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни. Згідно посвідчення серії НОМЕР_4 від 16.11.2001 року, ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни. Також відповідно до посвідчення № НОМЕР_5 від 08.10.2002 року, ОСОБА_2 призначена пенсія за вислугу років по інвалідності по втраті годувальника, згідно ЗУ «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ. Згідно довідки МСЕК серії 10 ААА № 968204 від 25.02.2013 року, ОСОБА_2 встановлено другу групу інвалідності, у зв`язку з виконанням службових обов`язків.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 від 13.03.2024 року, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті свого чоловіка ОСОБА_2 ОСОБА_1 , було видано довідку № 76 від 28.03.2024 року, видана ГУ ДСНС України в Одеській області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вдові інваліда війни ОСОБА_2 , який проходив службу в підрозділах підпорядкованих МВС України з 01.10.1980 року по 03.10.2001 року, вдова ОСОБА_1 має право на отримання пільг відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

ОСОБА_1 було подано звернення до Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про встановлення статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видачу відповідного посвідчення. 05.07.2024 року - Управлінням соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради було надано відповідь ОСОБА_1 , якою останній було відмовлено у встановленні статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видачу відповідного посвідчення.

Вважаючи, що дана відмова ОСОБА_1 , на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видачі посвідчення «Члена сім`ї загиблого», про встановлення статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видачу відповідного посвідчення є протиправною та такою, яка суперечить правам і свободам позивача, останній звернувся до суду з даним позовом.

Позиція відповідача обґрунтовується наступним

Відповідач не погоджується із заявленими позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та безпідставними та зазначає, що визначальною ознакою категорії «осіб, які відносяться до осіб з інвалідністю внаслідок війни», є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, травма, яку отримав ОСОБА_2 , внаслідок якої встановлено інвалідність, не пов`язана із участю у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. Відповідно до наданої довідки МСЕК від 25.02.2013 (серія 10 ААА № 968204) гр. ОСОБА_2 було встановлено 2 групу інвалідності, причиною зазначено травму, пов`язану з виконанням службових обов`язків. Враховуючи вищенаведене, оскільки чоловік ОСОБА_1 не був особою з інвалідністю внаслідок Другої світової війни, учасником бойових дій, а статус особи з інвалідністю внаслідок війни йому було встановлено внаслідок травми, пов`язаної з виконанням службових обов`язків в повоєнний період, підстав для встановлення статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни ОСОБА_1 немає.

Процесуальні дії та клопотання учасників справи

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в порядку ст.262 КАС України.

07 серпня 2024 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (вхід. № ЕС/32426/24).

Станом на 11 жовтня 2024 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалася позиція позивача, перевіривши її доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 06.07.2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, актовий запис № 539.

Згідно висновку за результатами службового розслідування нещасного випадку, що стався 19.01.2002 року по АДРЕСА_1 з начальником ДПЧ - 7 ЗТС підполковником вн.сл. ОСОБА_2 вбачається, що під час виконання службових обов`язків, ОСОБА_2 отримав отруєння продуктами горіння та оксидом вуглицю, отримане підполковником внутрішньої служби ОСОБА_2 , вважати отриманим в період проходження служби при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в ліквідації пожежі.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 від 26.02.2013 року - ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни.

Згідно посвідчення серії НОМЕР_4 від 16.11.2001 року, ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни.

Також відповідно до посвідчення № НОМЕР_5 від 08.10.2002 року, ОСОБА_2 призначена пенсія за вислугу років по інвалідності по втраті годувальника, згідно ЗУ «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ.

Згідно довідки МСЕК серії 10 ААА № 968204 від 25.02.2013 року, ОСОБА_2 встановлено другу групу інвалідності, у зв`язку з виконанням службових обов`язків.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 від 13.03.2024 року, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті свого чоловіка ОСОБА_2 ОСОБА_1 , було видано довідку № 76 від 28.03.2024 року, видана ГУ ДСНС України в Одеській області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вдові інваліда війни ОСОБА_2 , який проходив службу в підрозділах підпорядкованих МВС України з 01.10.1980 року по 03.10.2001 року, вдова ОСОБА_1 має право на отримання пільг відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

ОСОБА_1 було подано звернення до Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про встановлення статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видачу відповідного посвідчення.

05.07.2024 року - Управлінням соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради було надано відповідь ОСОБА_1 , якою останній було відмовлено у встановленні статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видачу відповідного посвідчення.

Вважаючи, що дана відмова ОСОБА_1 , на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видачі посвідчення «Члена сім`ї загиблого», про встановлення статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видачу відповідного посвідчення є протиправною та такою, яка суперечить правам і свободам позивача, остання звернулася до суду з даним позовом.

Джерела права та висновки суду

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльність.

Порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни встановлений Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302 (далі Положення №302).

Згідно з абзацом 2 пункту 7 Положення №302 «посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім`ї загиблого» видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 10 Закону України №3551-XII, дія цього закону розповсюджується на: сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

З аналізу даної норми права випливає, що дія цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які:

1) загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або;

2) померли внаслідок виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків),

З) а також померли внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті ;

4) померли внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби;

5) померли внаслідок захворювання на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Статтею 10 Закону №3551-XII також визначено, що до членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать: утриманці загиблого або того, хто пропав безвісти, яким у зв`язку з цим виплачується пенсія; батьки; один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні; діти, які не мають (і не мати) своїх сімей; діти, які мають свої сім`ї, але стати особами з інвалідністю до досягнення повноліття: діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти.

Таким чином, системний аналіз статті 10 Закону України №3551-XII свідчить, зокрема, про те, що самостійними і достатніми умовами, за наявності хоча б однієї з яких, члена сім`ї померлого військовослужбовця (чи прирівняної до нього особи), можна віднести до осіб, на яких поширюється чинність цього Закону, є: 1) смерть, яка настала внаслідок виконання службових обов`язків, а також 2) смерть внаслідок захворювання, одержаного в період проходження служби.

Відповідно до пп. 3 пункту 3 Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 03.04.2019 № 285, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.04.2017 року за № 559/30427 (далі Положення) визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, травм, контузій і каліцтв, що спричинили смерть поліцейських, військовослужбовців, колишніх поліцейських, колишніх військовослужбовців, колишніх осіб рядового й начальницького складу органів внутрішніх страв, є одним із основних завдань медичних (військово-лікарських) комісій МВС (далі - ВЛК).

Пунктом 1 розділу VIII Положення встановлено, що за результатами лікарської та військово-лікарської експертизи ВЛК приймають постанови, які включають діагноз, встановлений особі за результатами проведеного обстеження, рішення щодо ступеня придатності чи про непридатність до служби та висновок про причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтва).

Згідно з п.19 розділу VIII Положення установлення причинного зв`язку захворювань, таранень (контузій, травм, каліцтв), що призвели до смерті поліцейських, колишніх поліцейських, військовослужбовців, колишніх військовослужбовців, колишніх осіб рядового чи начальницького складу, проводиться штатними ВЛК з урахуванням раніше прийнятої постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань, поранень (за її наявності), висновку патолого-анатомічного дослідження (судово-медичної експертизи) про причину їх смерті. Лікарська довідка про причину смерті (без проведення патолого-анатомічного дослідження) може бути врахована ВЛК, як виняток, у разі підтвердження діагнозу медичною документацією, складеною за життя цієї особи.

Отже, підставою для отримання відповідного статусу члена сім`ї загиблого є постанова ВЛК про причинний зв`язок смерті з пораненням, контузією, каліцтвом чи захворюванням, одержаним під час проходження служби в органах внутрішніх справ чи виконання службових обов`язків.

Як було встановлено вище, згідно довідки МСЕК серії 10 ААА № 968204 від 25.02.2013 року, ОСОБА_2 встановлено другу групу інвалідності, у зв`язку з виконанням службових обов`язків, тобто він отримав інвалідність саме внаслідок виконання службових обов`язків.

Крім того, згідно посвідчення серії НОМЕР_3 від 26.02.2013 року - ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни. Згідно посвідчення серії НОМЕР_4 від 16.11.2001 року, ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, отже на нього за життя поширювалась дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і він мав право на пільги, передбачені законодавством для ветеранів війни-інвалідів війни; до смерті чоловіка позивачки призвело захворювання, пов`язане з виконанням службових обов`язків.

В силу статті 78 КАС України, дані обставини не підлягають доказуванню.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Відповідно до п. 2 статті 10 Закону № 3551-XII чинність цього Закону поширюється на дружин (чоловіків) померлих осіб з інвалідністю внаслідок Другої світової війни, а також дружин (чоловіків) померлих учасників війни і бойових дій, партизанів і підпільників, визнаних за життя особами з інвалідністю від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге. На дружин (чоловіків) померлих осіб з інвалідністю внаслідок війни, учасників бойових дій, партизанів, підпільників і учасників війни, нагороджених орденами і медалями колишнього Союзу РСР за самовіддану працю і бездоганну військову службу, визнаних за життя особами з інвалідністю, чинність цієї статті поширюється незалежно від часу смерті особи з інвалідністю.

Отже, чинність Закону №3551-XII поширюється також і на членів сім`ї військовослужбовців, які померли внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби, пов`язаних з виконанням службових обов`язків та мали статус ветерана війни.

Відповідно до пункту 4 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302, особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (стаття 10 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого».

Згідно з пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 20-РП/04 ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. Розділ 11 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту" визначає поняття і зміст статусу ветеранів війни (учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни) та осіб, на яких поширюється дія його положень. Це колишні військовослужбовці, які безпосередньо як у воєнний, так і в мирний час, виконували інші обов`язки військової служби та тилового забезпечення, пов`язані з необхідністю захисту Батьківщини.

Відповідно до пункту 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2. 4, 7 та 11 до Конвенції, Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

В статті 13 Конвенції вказано, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Крім цього вищезазначеним Законом визначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини: зі створення передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, оскільки позивачка є дружиною загиблого (померлого) ветерана війни інваліда війни вона належить до членів сім`ї військовослужбовця, який помер внаслідок захворювання, одержаного під час виконання службових обов`язків, у зв`язку з чим, за приписами п. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» вона підпадає під його дію та має право на отримання посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни і пов`язані з цим пільги.

Більше того, поширення чинності Закону № 3551-ХII на позивачку є похідними від приналежності її померлого чоловіка до категорії ветеранів війни-інвалідів війни.

Крім цього, Згідно з п. 2 Порядку видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 року № 302, посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону №3551-ХII, на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

Пунктами, 4, 7 вказаного Порядку передбачено, що особам, на яких поширюється чинність Закону № 3551-ХII, видаються посвідчення з написом "Посвідчення члена сім`ї загиблого". Посвідчення видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

З урахуванням наведеного, суд приходить до переконання, що для ефективного захисту порушених прав позивача слід визнати протиправними дії відповідача щодо відмови ОСОБА_1 у встановлені статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та зобов`язати Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради встановити ОСОБА_1 статус члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни відповідно до ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та оформити і видати ОСОБА_1 посвідчення «Посвідчення члена сім`ї загиблого».

Суд вважає що саме такий спосіб захисту порушеного права в даному випадку є належним та достатнім.

У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах Проніна проти України (пункт 23) і Серявін та інші проти України (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов належить до задоволення.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням викладеного та висновку суду про задоволення позову, наявні підстави для стягнення з Управління соціального захисту населення в Київському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради на користь позивачки судового збору у розмірі 2422,40 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 12, 14, 139, 242-246, 258, 261, 262, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеса Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеса Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 у встановлені статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради встановити ОСОБА_1 статус члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни відповідно до ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Зобов`язати Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради оформити і видати ОСОБА_1 посвідчення «Посвідчення члена сім`ї загиблого».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеса Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2422 грн. 40 коп. (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні сорок ).

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеса Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради (вул. М. Говорова, 7, м. Одеса, 65058, ).

Суддя С.О. Cтефанов