Справа № 420/28874/23
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2024-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/28874/23
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Димерлія О.О.,

суддів: Шляхтицького О.І., Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.03.2024 та додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.04.2024 у справі №420/28874/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії

У С Т А Н О В И В:

23.10.2023 ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою, у якій просила суд:

- визнати протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації;

- зобов?язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти у ОСОБА_1 подану нею декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації від 07.07.2023.

В обґрунтування позовних вимог позивачка вказує, що військову агресію російської федерації проти України вона, в силу об`єктивних причин, не може припинити громадянство російської федерації. На думку ОСОБА_1 , у даному випадку, орган міграційної служби повинен прийняти від неї декларацію про відмову від іноземного громадянства. Натомість, суб`єктом владних повноважень протиправно відмовлено в прийнятті такої декларації.

Відповідач із позовними вимогами не погоджується з підстав викладених у відзиві на позовну заяву зазначаючи, що для припинення іноземного громадянства ОСОБА_1 не подано документів, передбачених частинами 2, 5 статті 8 Закону України «Про громадянство України», а саме: документів про припинення громадянства російської федерації та повернення національного паспорта громадянина російської федерації до уповноваженого органу російської федерації. Означене свідчить про невиконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань. Також, орган міграційної служби вказує, що за наслідками розгляду поданої позивачкою декларації про відмову від іноземного громадянства особи рішення про відмову в її прийнятті не приймалось. Листом від 26.07.2023 №Б-396/5/5101-23/5100.4.5/567-23 надано лише роз`яснення щодо необхідності виконання взятих на себе зобов`язань. Крім того, на думку відповідача, з часу реєстрації ОСОБА_1 громадянкою України до широкомаштабного вторгнення російської федерації на територію України в останньої було достатньо часу для звернення до консульської установи російської федерації з приводу припинення громадянства та отримання необхідних документів. До того ж, вирішення спірного питання відноситься до його дискреційних повноважень.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.03.2024 у справі №420/28874/23 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Визнано противоправною відмову Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, оформлену листом від 26.07.2023 вих. №Б-396/6/5101-23/5100.4.5/567-23, у прийнятті у ОСОБА_1 декларації про відмову від іноземного громадянства від 07.07.2023, замість документа про припинення громадянства російської федерації.

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 13.07.2023 за вхід. №Б-396/6/5101-23 щодо прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства від 07.07.2023, замість документа про припинення громадянства російської федерації, з урахуванням висновків суду.

Приймаючи такий судовий акт окружний адміністративний суд вказав, що позивачкою вживались залежні від неї дії щодо припинення громадянства рф, проте не було досягнуто позитивних результатів з незалежних від неї причин. Прийняття органом міграційної служби рішення щодо оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням незадовго до повномасштабного вторгнення росії на територію України та розірвання дипломатичних відносин з державою-агресором, унеможливило своєчасне виконання ОСОБА_1 зобов`язання щодо припинення громадянства рф. За таких обставин, позивачкою цілком правомірно до органу міграційної служби подано декларацію про відмову від іноземного громадянства.

02.04.2024 ОСОБА_1 до Одеського окружного адміністративного суду подано заяву про ухвалення додаткового рішення в часині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу.

У свою чергу, Головним управлінням Державної міграційної служби в Одеській області подано заперечення на заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення.

Додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.04.2024 у справі №420/28874/23 заяву про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково.

Присуджено до стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 000грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції від 29.03.2024 у справі №420/28874/23 в частині обраного способу захисту порушеного права ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій з посиланням на порушення окружним адміністративним судом норм процесуального права, викладено прохання змінити його резолютивну частину.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивачка акцентує увагу на тому, що фактично судом першої інстанції її позовні вимоги задоволено частково. На думку ОСОБА_3 , належним та ефективним способом захисту її порушеного права є саме зобов`язання орган міграційної служби прийняти подану декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Не погодившись із рішенням та додатковим рішенням окружного адміністративного суду Головним управлінням Державної міграційної служби в Одеській області подано апеляційну скаргу, у якій з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків обставинам справи, викладено прохання скасувати оскаржувані судові акти із прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог та здійсненні розподілу судових витрат.

Мотивуючи вимоги апеляційної скарги суб`єкт владних повноважень зазначає, що для припинення іноземного громадянства ОСОБА_1 не подано документів, передбачених частинами 2, 5 статті 8 Закону України «Про громадянство України», а саме: документів про припинення громадянства російської федерації та повернення національного паспорта громадянина російської федерації до уповноваженого органу російської федерації. Означене свідчить про невиконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань. Також, орган міграційної служби вказує, що за наслідками розгляду поданої позивачкою декларації про відмову від іноземного громадянства особи рішення про відмову в її прийнятті не приймалось. Листом від 26.07.2023 №Б-396/5/5101-23/5100.4.5/567-23 надано лише роз`яснення щодо необхідності виконання взятих на себе зобов`язань. Крім того, на думку відповідача, з часу реєстрації ОСОБА_1 громадянкою України до широкомаштабного вторгнення російської федерації на територію України в останньої було достатньо часу для звернення до консульської установи російської федерації з приводу припинення громадянства та отримання необхідних документів. Між тим, відповідач не погоджується із здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат, акцентуючи увагу на тому, що матеріали справи не містять доказів оплатив витрат, пов`язаних із надання правової допомоги.

В силу приписів пункту 1 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку із положеннями чинного, на час виникнення спірних правовідносин, законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга позивачки підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, з урахуванням такого.

Зокрема, колегією суддів установлено, що 29.08.2002 громадянка російської федерації ОСОБА_1 отримала дозвіл на імміграцію в Україну та документовано тимчасовою посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 , терміном дії до 29.08.2004.

02.09.2004 громадянку російської федерації ОСОБА_1 документовано тимчасової посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 терміном дії «безстроково».

Наведене підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою ГУДМС України в Одеській області від 20.01.2021.

Будучи громадянкою російської федерації ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою від 28.08.2021 №5115-000020015 про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України».

Одночасно із поданням означеного звернення ОСОБА_4 взяла на себе зобов`язання припинити протягом двох років, з моменту набуття громадянства України, громадянство російської федерації і подати до органу міграційної служби документ про припинення громадянства російської федерації.

Згідно рішення ГУДМС України в Одеській області від 12.01.2022 ОСОБА_1 набула громадянства України на підставі ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України».

Як загальновідомо, 24.02.2022 відбулась повномаштабне військове вторгнення російської федерації на територію України, у зв`язку з чим Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні з 24.02.2022 введено воєнний стан, який діє до теперішнього часу.

Після письмового повідомлення російській стороні про рішення української сторони розірвати дипломатичні відносини, встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною і Російською Федерацією, здійсненим у м. Мінську 14.02.1992, зазначений міжнародний договір припинив свою дію 24.02.2022 (лист Міністерства закордонних справ України від 13.10.2022 № 72/11-612/1-81401).

У зв`язку з розірванням дипломатичних відносин між Україною та російською федерацією роботу генерального консульства російської федерації в м.Одеса припинено.

З метою вирішення питання щодо припинення громадянства російської федерації ОСОБА_1 зверталась до посольства росії у Франції. Натомість, за наслідком розгляду відповідного звернення їй було відмовлено в його задоволенні, з огляду на те, що ОСОБА_1 не подано документів на підтвердження постійного проживання у Франції (лист від 17.01.2023).

13.07.2023 ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області скеровано декларацію про відмову від іноземного громадянства.

У вказаному документі позивачка зазначила, що відмовляється від громадянства російської федерації та повідомила про існування незалежних від неї причин неотримання документа про припинення іноземного громадянства, а саме: «процедура оформлення припинення громадянства російської федерації не здійснюється (посольство та консульства не працюють в Україні)».

За наслідком розгляду поданої ОСОБА_2 декларації органом міграційної служби надано відповідь (лист від 26.07.2023 №Б-396/5/5101-23/5100.4.5/567-23), у якому зазначено, що підстав для подання декларації про відмову від іноземного громадянства немає, адже ОСОБА_1 не припинено іноземне громадянство.

Уважаючи, що Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області зобов`язане прийняти, подану ОСОБА_1 декларацію про відмову від іноземного громадянства, остання звернулась до адміністративного суду з даним позовом.

Здійснюючи перегляд справи в апеляційному порядку в межах доводів апеляційних скарг колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Пунктом 2 частини першої статті 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначено Законом України «Про громадянство України».

За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України «Про громадянство України», громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках.

Громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Іноземець - особа, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Реєстрація громадянства України - внесення запису про набуття особою громадянства України спеціально уповноваженим на те органом у відповідні облікові документи.

Зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України.

Незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства - невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), документа про припинення громадянства (підданства) у встановлений законодавством іноземної держави термін (за винятком випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років від дня подання клопотання, якщо термін не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства за ініціативою особи чи якщо така процедура не здійснюється або вартість оформлення припинення іноземного громадянства (підданства) перевищує половину розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом в Україні на момент, коли особа набула громадянство України.

Декларація про відмову від іноземного громадянства - документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав.

Згідно із статтею 9 Закону України «Про громадянство України» іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх заявою прийняті до громадянства України.

Серед умов прийняття до громадянства України є, зокрема, визнання і дотримання Конституції України та законів України, що засвідчується особою у поданій в установленому порядку заяві про прийняття до громадянства України; подання іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство.

Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

Для прийняття до громадянства України замість зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) може бути подано іноземцем, який є громадянином держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором або державою-окупантом, та зазнав у країні своєї громадянської належності переслідувань, - декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка зазнала переслідувань, разом із документом, що підтверджує переслідування.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що запроваджуючи інститут подання декларації про відмову від іноземного громадянства, законодавець в імперативному порядку, насамперед, зобов`язав іноземця, який звернувся із відповідною заявою до органу ДМС протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подати документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України.

Такі дії передбачають активну поведінку особи, яка претендує на отримання громадянства, спрямовану на безпосереднє самостійне вирішення питання щодо отримання ним документу про припинення громадянства (підданства) іншої держави.

Законодавцем визначено, що замість такого припинення може бути подано декларацію про відмову від іноземного громадянства особи лише іноземцем, який є громадянином держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором або державою-окупантом, та зазнав у країні своєї громадянської належності переслідувань.

Тобто, для звернення з декларацією про відмову від іноземного громадянства законодавцем висунуто дві вимоги, а саме: визнання російської федерації державою-агресором або державою-окупантом та зазнання особою в ній переслідувань.

Повертаючись до фактичних обставин справи колегія суддів зазначає, що рішення стосовно набуття ОСОБА_1 громадянства України ГУДМС України в Одеській області прийнято 12.01.2022.

Повномаштабне військове вторгнення російської федерації на територію України відбулось 24.02.2022, тобто через 1 місяць і 12 днів після набуття ОСОБА_1 громадянства України.

На переконання суду апеляційної інстанції такого строку недостатньо для припинення ОСОБА_2 громадянства російської федерації і подання до органу міграційної служби України відповідного документу.

Дійсно повномаштабне військове вторгнення російської федерації на територію України не підпадає під наведене в Законі України «Про громадянство України» поняття «незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства», яке полягає в невидачі особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), документа про припинення громадянства (підданства) у встановлений законодавством іноземної держави термін (за винятком випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років від дня подання клопотання, якщо термін не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства за ініціативою особи чи якщо така процедура не здійснюється або вартість оформлення припинення іноземного громадянства (підданства) перевищує половину розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом в Україні на момент, коли особа набула громадянство України.

Однак, колегія суддів вказує, що така обставина є поважною, не залежить від волі ОСОБА_5 та унеможливлює виконання нею взятого на себе зобов`язання із припинення громадянства російської федерації, а тому має враховуватись під час вирішення даного спору.

З наведених підстав, колегія суддів відхиляє довід відповідача про те, що ОСОБА_1 мала більш ніж достатньо часу для звернення до консульської установи російської федерації щодо припинення громадянства, а також зауважує, що позивачка не позбавлена права на вирішення даного спору в судовому порядку.

До того ж, суд апеляційної інстанції враховує, що з метою вирішення питання щодо припинення громадянства російської федерації ОСОБА_1 зверталась до посольства росії у Франції. Натомість, за наслідком розгляду відповідного звернення їй було відмовлено в його задоволенні, з огляду на те, що ОСОБА_1 не подано документів на підтвердження постійного проживання у Франції (лист від 17.01.2023).

На думку апеляційного адміністративного суду, в досліджуваних правовідносинах ОСОБА_2 вчинено усіх можливих та активних дій з метою позитивного вирішення питання відносно припинення громадянства російської федерації.

Разом з тим, таке питання, у правовій державі, в силу закріпленого в статті 8 Конституції України, частині 1 статті 6 КАС України принципу верховенства права, повинно мати вирішення.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 26.10.2000 у справі «Гасан і Чауш проти Болгарії» вказується, що національне законодавство має передбачати правовий засіб захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, ґарантовані Конвенцією. У питаннях, які зачіпають основні права, дане законодавство суперечило б верховенству права одному з передбачених Конвенцією основних принципів демократичного суспільства, якщо під правом діяти на власний розсуд, наданим органові виконавчої влади, мається на увазі необмежена влада.

Парламентові не може бути дозволено зневажати основоположні права людини внаслідок ухвалення нечітких законів. Цим досягається істотно важливий юридичний захист особи супроти держави та її органів і посадових осіб.

«Якість закону» визначається, як ключове положення юридичної визначеності складової Верховенства Права.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції вимагає, щоб заходи мали підстави в національному законодавстві, і відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 09.11.1999 у справі «ТОВ «Шпачек проти Чеської Республіки», від 05.01.2000 у справі «Беєлер проти Італії», від 07.07.2011 у справі «Сєрков проти України»).

Однією з вимог, яка випливає зі словосполучення «встановлений законом», є передбачуваність. Норму не можна вважати «законом», якщо вона не сформульована достатньо чітко, що дає особі можливість керуватися цією нормою у своїх діях. З іншого боку, хоча визначеність у законі надзвичайно бажана, забезпечення її може призвести до надмірної ригідності, тоді як закон ніколи не повинен відставати від обставин, що змінюються.

Юридична визначеність також означає, що держава загалом повинна дотримуватись взятих на себе певних зобов`язань, виконувати покладені на неї певні функції чи виголошені нею перед людьми певні обіцянки (поняття «законних очікувань»). («правомірне очікування» є видом майна, тому для повної характеристики конструкції, яка є об`єктом дослідження, необхідно розглянути ознаки останнього, які поширюються на перше, для якого вони є загальними).

В контексті означеного неможливо залишити поза увагою норму статті 9 Закону України «Про громадянство України», згідно із якою замість припинення громадянства російської федерації ОСОБА_1 може подати декларацію про відмову від іноземного громадянства особи лише у разі, якщо вона зазнавала переслідувань у державі-агресорі.

На думку колегії суддів, запроваджений законодавцем шлях вирішення спірного питання унеможливлює для позивачки припинення громадянства російської федерації.

У такому разі, саме Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області повинно запропонувати ОСОБА_5 можливі шляхи для припинення громадянства російської федерації.

Відтак, з урахування установлених фактичних обставин справи апеляційний адміністративний суд уважає такою, що не відповідає принципу верховенства права, викладену Головним управлінням Державної міграційної служби в Одеській області в листі від 26.07.2023 №Б-396/5/5101-23/5100.4.5/567-23 відмову в прийнятті декларації про відмову від іноземного громадянства.

Стосовно способу захисту порушеного права колегія суддів зазначає таке.

Згідно із частиною п`ятою статті 55 Конституції України кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Частиною 1 статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Під ефективним засобом (способом) судового захисту слід розуміти такий, що призводить до бажаних наслідків, дає найбільший ефект для відновлення юридичного становища особи, яке існувало до порушення її прав чи законних інтересів. Тому ефективний спосіб захисту має забезпечити поновлення порушеного права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02) засіб захисту повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9).

Отже, за наслідком дослідження змісту листа від 26.07.2023 №Б-396/5/5101-23/5100.4.5/567-23 у системному зв`язку із установленими фактичними обставинами справи, на думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку, належним способом захисту порушеного права є саме зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно, з урахуванням викладених у мотивувальній частині даного судового рішення висновків, розглянути звернення ОСОБА_1 від 13.07.2023 №Б-396/6/5101-23 щодо прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства від 07.07.2023, замість документа про припинення громадянства російської федерації.

Такий спосіб захисту порушеного права сприятиме досягненню мети правосуддя та цілей ефективного захисту судом порушеного права позивачки.

Апеляційний адміністративний суд зазначає, що до вчинення суб`єктом владних повноважень дій (прийняття рішень) з питань, на які акцентовано увагу у даному судовому рішенні, є передчасною позовна вимога ОСОБА_1 щодо зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації від 07.07.2023.

Стосовно здійсненого судом першої інстанції розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із п.1 ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із статтею 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Із системного аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України убачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Поняття «витрати на правову допомогу» у даному контексті це витрати, пов`язані з розглядом справи, тобто кількість годин, проведених у судових засіданнях та інші витрати, пов`язані з розглядом справи в суді.

В свою чергу, документами, які підтверджують витрати на правничу допомогу є: договір про надання правової допомоги, в якому повинно бути обов`язково зазначено, в якій справі здійснюється представництво прав та інтересів, розмір гонорару, та порядок його оплати. Копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Довіреність (ордер). Документ, що свідчить про оплату послуг (платіжне доручення, банківська виписка, видатковий касовий ордер). Факт здійснення оплати підтверджує призначення платежу, щоб можливо було визначити, що дані витрати відносяться саме до конкретного договору та справи, а не до будь-якої іншої.

Так, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000грн. позивачкою до матеріалів справи надано: договір про надання правової допомоги адвокатом №26/09/23 від 26.09.2023 з додатком №1 від 11.10.2023, опис наданих адвокатом послуг від 17.10.2023, рахунок-фактуру №17/10/23 від 17.10.2023.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Положення частин першої та другої статті 134 КАС України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам «Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя» № R (81) 7, згідно із яким за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Відповідно до частини сьомої статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Із запровадженням з 15.12.2017 змін до КАС України законодавцем принципово по новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.

Як установлено апеляційним адміністративним судом, у поданому органом міграційної служби до суду першої інстанції відзиві на позовну заяву відповідачем викладено доводи щодо неспівмірності заявлених ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу із заявленими позовними вимогами.

Натомість, у межах даного апеляційного перегляду справи ГУ ДМС України в Одеській області не доведено, що присуджений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу не є співмірним зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Дослідивши матеріали справи, колегії суддів уважає, що присуджений судом першої інстанції до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 3000грн. відповідає складності справи та обсягу наданих послуг, а вартість правничої допомоги є співмірною до категорії складності справи та об`єктивно визначена окружним адміністративним судом.

З урахуванням наведеного, апеляційний адміністративний суд погоджується із мотивами додаткового рішення Одеського окружного адміністративного суду щодо розподілу судових витрат та вважає їх правильними.

Водночас, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження сплати суми витрат за надання правничої допомоги, з огляду на таке.

Відповідно до приписів ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Тобто, відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бєлоусов проти України» (заява №4494/07), витрати, які мають бути сплачені за договором адвокату, слід розглядати як фактично понесені. Хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Отже, представник заявника має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно із договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними».

Аналогічний підхід під час здійснення розподілу судових витрат застосовано Верховним Судом у постановах від 29.10.2020 у справі №686/5064/20, від 05.03.2021 у справі №200/10801/19-а, від 16.03.2021 у справі №520/12065/19, від 04.06.2024 у справі №808/1564/18 тощо.

З урахуванням наведеного, колегія суддів відхиляє довід ГУ ДМС України в Одеській області про необхідність відмови у відшкодуванні витрат на правничу допомогу через неподання до суду доказів оплати таких послуг.

Межі перегляду судом апеляційної справи визначено у статті 308 КАС України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Статтею 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Як установлено судом апеляційної інстанції, у позовній заяві ОСОБА_1 просить суд зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти у ОСОБА_1 подану нею декларацію про відмову від іноземного громадянства замість документа про припинення громадянства російської федерації від 07.07.2023.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.03.2024 у справі №420/28874/23 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Однак, фактично задоволено частково, адже зобов`язано відповідача повторно розглянути звернення позивачки. Жодного аналізу та відповідних висновків стосовно відмови в задоволенні заявленої позивачкою позовної вимоги рішення суду першої інстанції не містить.

З огляду на вказане, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.03.2024 у справі №420/28874/23 підлягає зміні.

Відносно розподілу судових витрат по сплаті судового збору, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини 6 статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання до окружного адміністративного суду позову ОСОБА_1 сплачено судовий збір в сумі 1073грн. 60коп., а за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції 1610грн. 40коп.

Оскільки адміністративний позов та апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, то з урахуванням приписів ч.3 ст.139 КАС України, на її користь підлягає стягненню документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в загальній сумі 1342грн.

Стосовно розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за необхідне вказати про таке.

Як зазначає позивач, витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції складають 5000грн., на підтвердження чого до апеляційної скарги додано додаток №2 від 04.04.2024 до договору про надання правової допомоги №26/09/23 від 26.09.2023, опис наданих адвокатом послуг від 12.04.2024, рахунок-фактуру від 05.04.2024 №05/04/24.

Колегія суддів відмічає, що з урахуванням приписів частини 7 статті 134 КАС України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас, жодних клопотань щодо неспівмірності витрат позивачки на оплату професійної правничої допомоги, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, Головним управлінням Державної міграційної служби в Одеській області до апеляційного суду не подавалось.

Між тим, колегія суддів уважає за доцільне відмітити, що апеляційну скаргу, у якій ОСОБА_1 викладено прохання вирішити питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, позивачкою було надіслано до електронного кабінету ГУ ДМС України в Одеській області та доставлено адресату 12.04.2024.

Відтак, з огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області на користь ОСОБА_1 судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у загальному розмірі 5000грн.

Керуючись ст.ст.308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний адміністративний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.03.2024 та додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.04.2024 у справі №420/28874/23 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.03.2024 у справі №420/28874/23 змінити.

Викласти мотивувальну та резолютивну частини рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.03.2024 у справі №420/28874/23 в редакції даного судового рішення.

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати противоправною відмову Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, оформлену листом від 26.07.2023 №Б-396/6/5101-23/5100.4.5/567-23, щодо прийняття у ОСОБА_1 декларації про відмову від іноземного громадянства від 07.07.2023, замість документа про припинення громадянства російської федерації.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 13.07.2023 №Б-396/6/5101-23 щодо прийняття декларації про відмову від іноземного громадянства від 07.07.2023, замість документа про припинення громадянства російської федерації, з урахуванням наведених у мотивувальній частині даного судового рішення висновків.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в загальному розмірі 6342 (шість тисяч триста сорок дві)грн.

Додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.04.2024 у справі №420/28874/23 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач О.О. Димерлій
Судді О.І. Шляхтицький Ю.В. Осіпов