Справа № 140/33446/23
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2024-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/33446/23 пров. № А/857/5115/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

розглянувши у письмовому провадженні у м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року (ухвалене у порядку письмового провадження у м. Луцьку суддею Димарчука Т. М.) в адміністративній справі № 140/33446/23 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 (далі також позивач) звернувся до Волинського окружного адміністративного суду із вказаним позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дій щодо ненарахування та невиплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2020 по 19.12.2020;

- зобов`язати нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2020 по 19.12.2020 у розмірі 85 484,56 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що бездіяльність відповідача полягає у непроведенні повного розрахунку та невиплаті йому належних грошових сум при звільненні з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, а саме 18.06.2020, чим було порушено його права.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо непроведення повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні.

Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 55479,48 грн (п`ятдесят п`ять тисяч чотириста сімдесят дев`ять гривень 48 копійок) з відрахуванням обов`язкових платежів, визначених законодавством.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 858,88 грн.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржив ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ), яка вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким зменшити суму стягнення за час затримки розрахунку при звільнені.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає те, що з урахуванням позицій Верховного Суду України, принципу розумності, справедливості та співмірності, апелянт вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні може бути виплачений позивачу у розмірі 8409,08 грн, з урахуванням істотності частки несвоєчасно виплачених сум в порівнянні із середнім заробітком позивача.

Позивач своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ), що підтверджується витягом з послужного списку старшого прапорщика ОСОБА_1 .

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 09.06.2020 № 121-ОС старшого прапорщика ОСОБА_1 звільнено з військової служби за підпунктом «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу, а наказом від 18.06.2020 № 132-ОС виключено із списків особового складу та усіх видів забезпечення.

На час звільнення зі служби відповідач не провів з ОСОБА_1 повного розрахунку (грошового забезпечення у належному розмірі) зокрема виплати місячного грошового забезпечення за період з 01.03.2020 по 18.06.2020, а також допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні та підйомної допомоги з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020; грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 03.04.2023 у справі №140/8007/22, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.08.2023, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату місячного грошового забезпечення за період з 01.03.2020 по 18.06.2020, а також допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні та підйомної допомоги з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020, встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2020 рік, на відповідний тарифний коефіцієнт (з урахуванням раніше виплачених сум).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07.03.2023 у справі №140/8006/22, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.10.2023, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина № НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 при звільненні грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки, передбаченої ч. 4 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей та Постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за період з 2013-2020 роки.

На виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03.04.2023 у справі № 140/8007/22 позивачу нараховано та 16.08.2023 виплачено 37 492,07 грн (місячне грошове забезпечення за період з 01.03.2020 по 18.06.2020, допомога на оздоровлення, одноразова грошова допомога при звільненні та підйомна допомога з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020), що підтверджується банківською випискою з карткового рахунку АТ КБ Приватбанк про надходження коштів від 22.08.2023.

На виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07.03.2023 у справі № 140/8006/22 позивачу нараховано та 18.10.2023 виплачено 18 026,03 грн грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки, що підтверджується банківською випискою з карткового рахунку АТ КБ Приватбанк про надходження коштів від 20.10.2023.

У зв`язку з протиправною бездіяльністю відповідача, позивач просить зобов`язати останнього нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні сум за період за період з 19.06.2020 по 19.12.2020.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що суми нараховані та виплачені позивачу за рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 10.02.2023 у справі №140/7976/22 у розмірі 53 365,09 грн (компенсація втрати доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення) та за рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14.02.2023 у справі №140/7992/22 у розмірі 64 685,48 грн (середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні) носять компенсаторний характер та не є грошовим забезпеченням позивача, яке не виплачено відповідачем на день звільнення зі служби, а відтак не можуть бути враховані судом при розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно пункту 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115/2009, особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення. У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.

Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Згідно з статтею 117 цього Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.

Постанова Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, постанова Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій, та Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 № 425, не містять норм щодо виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Відтак, нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. Водночас, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, неврегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, а тому щодо них слід застосувати положення КЗпП України, а саме ст. ст. 116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Непоширення норм КЗпП України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, однак вони врегульовані Кодексом законів про працю України.

Аналогічна правова позиція відображена в постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14.

Верховний Суд України у постанові від 21.03.2017 у справі № 826/5111/15, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Нормами трудового законодавства визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно з наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 09.06.2020 № 121-ОС старшого прапорщика ОСОБА_1 звільнено з військової служби за підпунктом «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу, а наказом від 18.06.2020 № 132-ОС виключено із списків особового складу та усіх видів забезпечення.

Однак, на дату закінчення проходження ним військової служби відповідач не виплатив у належному розмірі грошове забезпечення, допомогу на оздоровлення, одноразову грошову допомогу при звільненні, підйомну допомогу та належну при звільненні грошову компенсацію за невикористанні дні додаткової відпустки.

Як вже було зазначено, що на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03.04.2023 у справі № 140/8007/22 (щодо виплати місячного грошового забезпечення за період з 01.03.2020 по 18.06.2020, а також допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні та підйомної допомоги з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020) та від 07.03.2023 у справі №140/8006/22 (щодо виплати грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки) відповідачем на картковий рахунок позивача було перераховано належні йому суми грошового забезпечення, а сама: 16.08.2023 у розмірі 37 492,07 грн та 18.10.2023 у розмірі 18 026,03 грн, з урахуванням відрахування військового збору, що підтверджується банківською випискою з карткового рахунку АТ КБ «Приватбанк» про надходження коштів від 22.08.2023 та від 20.10.2023. Загальна сума невиплачених при звільненні коштів та виплачених на виконання рішень суду становить 55 518,10 грн.

Оскільки виплата вищевказаних виплат та грошового забезпечення за період проходження військової служби ОСОБА_1 проведена відповідачем 22.08.2023 та 20.10.2023, тому фактично затримка у розрахунку при звільненні склала з 19.06.2020 по 18.10.2023 у розмірі 18 026,03 грн та з 19.06.2020 по 16.08.2023 у розмірі 37 492,07 грн.

Таким чином, всупереч нормам чинного законодавства з ним не здійснено повного розрахунку при звільненні, чим допущено протиправну бездіяльність.

На час звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу ОСОБА_1 відповідачем не було здійснено з ним повний розрахунок, а тому підставними є вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За встановлених обставин справи до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини першої статті 117 КЗпП України у редакції Закону 2352-ІХ від 01.07.2022, згідно з якою на відповідача покладається відповідальність у вигляді обов`язку виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 зазначив, що метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Велика Палата Верховного Суду підкреслила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Згідно частини першої статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Таким чином, законодавче регулювання Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Як підсумок, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, а відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Тому, період затримки розрахунку при звільненні повинен обчислюватися з першого дня після звільнення, а закінчуватися днем, що передує дню остаточного розрахунку, але не більш як за шість місяців, оскільки саме в цей період у роботодавця існує заборгованість перед звільненим працівником.

Таким чином, період затримки розрахунку при звільненні обчислюється з 19.06.2020 та обмежується шестимісячним строком до 19.12.2020, як це передбачено частиною першою статті 117 КЗпП України та становить 184 календарних дні.

Пунктом 293 Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України визначено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.

Розрахунок з позивачем за всіма видами належного йому на день звільнення з військової служби матеріального та грошового забезпечення, повинен здійснюватися органом Держприкордонслужби, у якому він проходив службу на день звільнення, а саме ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ).

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Згідно пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до абзацу 4 пункту 3 розділу ІІІ Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Підпунктом б пункту 4 розділу ІІІ Порядку № 100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Згідно пункту 5 розділу VI Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 розділу VI Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 260 від 07 червня 2018 року, розрахунковою величиною для визначення середньоденного розміру грошового забезпечення є календарний день.

Як видно з довідки, наданої ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) про середньомісячне та середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 за два останні повні місяці перед звільненням (квітень-травень 2020 року) йому нараховано грошове забезпечення у сумі 14 630,26 грн - за квітень 2020 року та 13 709,75 грн - за травень 2020 року, що за два місяці становить 28 340,01 грн. Виходячи з цього, середньоденна заробітна плата становить 464,59 грн (28 340,01 грн/61, де 61 - кількість календарних днів у квітні-травні 2020 року). Середній заробіток позивача за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 85 484,56 грн (464,59 грн х 184 календарних дні).

З огляду на загальний обсяг несвоєчасно виплачених у належному розмірі грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні, підйомної допомоги та грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки в розмірі 55 518,10 грн, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку - 85484,56 грн є неспівмірним по відношенню до відповідальності роботодавця ( ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 )) та підлягає до зменшення.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у вказаній справі, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні даного питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії позивача та відповідача щодо її виплати.

Обрахований судом розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідача з позивачем (85 484,56 грн) значно перевищує розмір невчасно виплачених сум (55518,10 грн), суд першої інстанції правильно застосував до даних правовідносин принципу справедливості та співмірності, з врахуванням розміру середнього заробітку позивача, суми заборгованості, несвоєчасно виплаченої відповідачем з 19.06.2020 до 19.12.2020, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Аналогічна правова позиція відображена Верховним Судом в постановах від 18.07.2018 у справі № 825/325/16 та від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18.

При розмірі невиплаченого грошового забезпечення 55518,10 грн істотність частки даної суми в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 55518,10 грн / 85 484,56 грн = 0,649 Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 55 479,48 грн (середня заробітна плата позивача за один робочий день 464,59 грн х 184 календарних дні затримки розрахунку х 0,649 = 55 479,48 грн).

За таких обставин, суд першої інстанції вірно зазначив, що сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, а саме, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2020 до 19.12.2020 становить 55 479,48 грн.

Відтак, відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів і їх сплата є обов`язком роботодавця та працівника. Тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податків та інших обов`язкових платежів, визначених законодавством.

Аналогічна правова позиція відображена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08.11.2018 у справі № 805/1008/16-а.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову шляхом стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2020 до 19.12.2020 в сумі 55 479,48 грн.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року в адміністративній справі № 140/33446/23 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин