Справа № 400/15770/23
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2024-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/15770/23

Перша інстанція: суддя Біоносенко В. В.,

повний текст судового рішення

складено 19.06.2024, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення від 07.12.2023 року № Д-146/6/4801-23/4801.5.1/223-23; зобов`язання вчинити певні дії, -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

29 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до адміністративного суду до Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача, викладене у повідомленні від 07.12.2023 №Д-146/6/4801-23/4801.5.1/223-23 про відмову в оформленні та видачі посвідки на постійне проживання відносно особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

- зобов`язати Управління Державної міграційної служби в Миколаївській області повторно розглянути заяву позивачки про оформлення та видачу посвідки на постійне проживання в Україні, на підставі дійсного дозволу на імміграцію від 01.03.2023 №2668 та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства з урахуванням висновків та правової оцінки, наданої судом у рішенні; зобов`язати Управляння Державної міграційної служби в Миколаївській області оформити та видати посвідку на постійне проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на підставі поданих документів і дійсного дозволу на імміграцію від 01.03.2023 №2668.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що з 2019 року постійно проживає в Україні у зв`язку з тим, що одружена з громадянином України, та мала відповідну посвідку про постійне проживання. Оскільки строк дії її посвідки завершився вона звернулась до відповідача з заявою про продовження посвідки, але їй було відмовлено, оскільки вона є громадянкою Російської Федерації. Позивачка вважає, що має право на продовження дії посвідки про постійне проживання, оскільки відповідачем 01.03.2023 їй було надано дозвіл на імміграцію в Україну.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, вказуючи, що 05.12.2023 позивачка звернулась до Управління Державної міграційної служби в м. Миколаєві з заявою про видачу їй посвідки на постійне проживання в Україні. Зазначена заява було розглянута відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян» та надана відповідь 07.12.2023 за підписом заступника начальник Управління, в якому повідомлено про неможливість видання довідки та за яких умов її можливо оформити. Заяву-анкету, а також інші документи, передбачені Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, який затверджений постановою КМУ №321 від 25.04.2018 №321, позивачка не подавала.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області - відмовити повністю.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

ОСОБА_1 , громадянка Російської Федерації, з 02.10.2019 року перебуває у шлюбі з громадянином України ОСОБА_2 .

09.01.2020 року ОСОБА_3 отримала посвідку на тимчасове проживання в України відповідно до ч.14 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», строком дії до 08.01.2021.

14.12.2020 року ОСОБА_3 було видано нову посвідку на тимчасове проживання строком дії до 11.12.2021 року.

25.11.2021 року ОСОБА_3 було видано нову посвідку на тимчасове проживання строком дії до 24.12.2022 року.

Також, 18.12.2021 року ОСОБА_3 звернулась до Заводського відділу в м. Миколаєві УДМС у Миколаївській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну.

24.12.2022 року строк дії посвідки на тимчасове проживання ОСОБА_3 закінчився, і вона до його закінчення про продовження до органів міграційну служби не звернулася.

В березні 2023 року, ОСОБА_3 звернулася до Заводського відділу у м. Миколаєві УДМВС України у Миколаївській області з приводу отримання дозволу на імміграцію та посвідки на тимчасове проживання.

01.03.2023 року Заводським відділом у м. Миколаєві УДМС України у Миколаївській області було прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_4 на підставі п. 1 ч.3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл дійсний до 01.03.2024 року.

Крім того, 02.03.2023 року службовими особами Управління ДМС України у Миколаївській відносно ОСОБА_3 складено протокол у справі про адміністративне правопорушення за ст.203 КУпАП (порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні), а також винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у розмірі 2550 гривень.

03.03.2023 року Управлінням ДМС України у Миколаївській області прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни та зобов`язано ОСОБА_3 покинути територію України до 31.03.2023 року.

ОСОБА_3 звернулась до адміністративного суду з позовом щодо оскарження цього рішення.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2023 року у справі №487/2042/23 позов ОСОБА_3 задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області в особі Заводського районного відділу в м. Миколаєві Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 03 березня 2023 року №1.

05.12.2023 року ОСОБА_3 звернулась до УДМС України у Миколаївській області з заявою про видачу їй посвідки на постійне проживання, на підставі постанови ПААС від 13.11.2023 та дозволу на імміграцію.

07.12.2023 року УДМС України в Миколаївській області листом за №Д-146/6/4801-23/4801.5.1/223-23 за підписом заступника начальнику Управління, повідомило ОСОБА_3 про те, що для документації її посвідкою про постійне проживання немає підстав, оскільки термін посвідки про тимчасово проживання завершився 08.12.2022 року, який своєчасно не був продовжений. Відповідно до вимог постанови КМУ №322 від 25.04.2018 року, у такому випадку, ОСОБА_3 була зобов`язана протягом семі днів залишити територію України. Оформлення посвідки на проживання можливо у разі виїзду з межі України, та легального виїзду з візою.

29.12.2023 року ОСОБА_3 звернулася з цим позовом та 02.01.2024 року було відкрито провадження у цій справі.

26.02.2024 року ОСОБА_3 звернулась до Управління ДМС України в Миколаївській області з заявою про отримання посвідки на постійне проживання, до якої додала: нотаріальне посвідчення паспорта громадянки РФ, з перекладом; копію дозволу на імміграцію; копії посвідки на тимчасове проживання, копія паспорту чоловіка, копію свідоцтва про шлюб, копія витягу із Реєстру територіальних громади міста Миколаєва, що підтверджує зареєстроване місце проживання особи, копія договору добровільного медичного страхування.

27.03.2024 року Управління ДМС України в Миколаївській області надало відповідь аналогічного змісту про допущенні позивачкою порушення строків продовження посвідки на проживання, а також, що питання продовження строку передане для вирішення ДМС України.

29.03.2024 року Державною міграційною службою України прийнято Рішення про відмову в продовженні строку перебування в Україні №1865, яким на підставі п.п.3 п.25 Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України №150 від 15.02.2012, відмовлено в продовженні строку перебування в Україні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що під час свого звернення 05.12.2023 (арк.спр.103) не надавала відповідачу документів, передбачених п.32 Порядку, у тому числі про сплату адміністративних послуг.

За таких обставин, у відповідача не було підстав для формування заяви-анкети та розгляду заяви від 05.12.2023 відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, та він розглянув цю заяву відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян».

В подальшому, лише в березні 2024 року, позивачкою було подані документи належним чином, та 29.03.2024 рішення про відмову в продовженні строку перебування в Україні прийнято Головою ДМС України.

Тобто, вже після відкриття провадження у цій справі, правовідносини між позивачкою та відповідачем з приводу оформлення її посвідки на постійне проживання зазнали істотних змін.

Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773-VI) визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в України та порядок їх в`їзду та виїзду з України регламентуються Законом України «Про правовий статус іноземці та осіб без громадянства» № 3773-VI від 22.09.2011 (далі Закон №3773-VI).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону №2491-III іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у ч.3-13 цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України (ч.14 ст.4 Закону №3773-VI).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону №3773-VI возз`єднання сім`ї - в`їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім`ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах та можуть підтвердити відповідними документами наявність достатнього фінансового забезпечення для утримання членів сім`ї в Україні, з метою спільного проживання сім`ї незалежно від того, коли виникли сімейні відносини - до чи після прибуття іноземця або особи без громадянства до України.

Згідно з абз.6 ч.1 ст.15 Закону №3773-VI в`їзд в Україну та виїзд з України іноземців та осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянами України, здійснюється за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання.

Отже, Закон №3773-VI передбачає право для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України з метою возз`єднання сім`ї за наявності укладеного шлюбу з громадянином/громадянкою України та посвідки на тимчасове проживання.

Строк дії посвідки на тимчасове проживання для відповідних категорій іноземців та осіб без громадянства у випадку, визначеному ч.15 ст.4 Закону №3773-VI (возз`єднання сім`ї з громадянами України), становить один рік (п.5 ч.1 ст.5-1 Закону №3773-VI).

Судом першої інстанції достовірно встановлено, що ОСОБА_1 , яка перебуває у шлюбі із громадянином України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво серії НОМЕР_2 від 02.10.2019), у зв`язку із закінченням строку дії посвідки на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_3 (строком дії до 24.12.2022) звернулась до Заводського відділу в м. Миколаєві УДМС у Миколаївській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Відповідно 01.03.2023 року Заводським відділом у м. Миколаєві УДМС України у Миколаївській області було прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації Даниловій на підставі п. 1 ч.3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл дійсний до 01.03.2024 року.

Як встановлено, та фактично не заперечується після спливу строку дії посвідки на тимчасове проживання в Україні (строк дії до 24.12.2022) ОСОБА_3 до його закінчення про продовження до органів міграційну служби не звернулася.

Судами встановлено, що на підставі постанови ПААС від 13.11.2023 та дозволу на імміграцію ОСОБА_3 05.12.2023 звернулась до УДМС України у Миколаївській області з заявою про видачу їй посвідки на постійне проживання.

07.12.2023 УДМС України в Миколаївській області листом за №Д-146/6/4801-23/4801.5.1/223-23 за підписом заступника начальнику Управління, повідомило ОСОБА_3 про те, що для документації її посвідкою про постійне проживання немає підстав, оскільки термін посвідки про тимчасово проживання завершився 08.12.2022, який своєчасно не був продовжений. Відповідно до вимог постанови КМУ №322 від 25.04.2018, у такому випадку, ОСОБА_3 була зобов`язана протягом семі днів залишити територію України. Оформлення посвідки на проживання можливо у разі виїзду з межі України, та легального виїзду з візою.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Механізм оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання передбачений Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою КМУ №322 від 25.04.2018 (далі - Порядок № 322).

Відповідно до п. 1, 2 Порядку №322 посвідка на тимчасове проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні. Посвідка виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Підпунктом 1 пункту 3 Порядку №322 встановлено, що посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які на законних підставах тимчасово перебувають на території України на підставі заяв-анкет, поданих ними особисто. Згідно з пп.3 п. 7 Порядку №322 передбачено, що у разі закінчення строку дії посвідки здійснюється її обмін.

При цьому, посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі закінчення строку її дії або прийняття рішення про обмін посвідки до закінчення строку її дії (п.п.7 п.71 Порядку №322).

Отже, після закінчення строку дії посвідка на тимчасове проживання в Україні підлягає обміну, для чого іноземцю необхідно подати до територіального органу ДМС відповідну заяву та документи у строк не пізніше ніж за 15 робочих днів до дати закінчення строку дії посвідки, або після закінчення строку дії посвідки в семиденний строк знятися з реєстрації місця проживання та виїхати за межі України, здавши посвідку до територіального органу/територіального підрозділу ДМС.

Колегія суддів зазначає, що Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 з 5:30 24 лютого 2022 року в Україні введений воєнний стан у зв`язку з військовою агресією рф, який триває на теперішній час.

Приписами статті 21 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року №389-VІІІ визначено, що правовий статус іноземців та осіб без громадянства, юридичних осіб іноземних держав, які перебувають на території України під час дії воєнного стану, визначаються Конституцією та законами України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У зв`язку з веденням на території України воєнного стану, 01.11.2022 КМУ прийнято Постанову №1232, якою врегульовано питання надання ДМС адміністративних послуг громадянам рф в умовах воєнного стану.

Відповідно до п.1 Постанови №1232, в редакції від 01.11.2022, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення або скасування надання територіальними органами/ територіальними підрозділами ДМС адміністративних послуг громадянам рф здійснюється з урахуванням таких особливостей:

розгляд заяв про оформлення дозволу на імміграцію, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання, поданих до набрання чинності цією постановою, зупиняється до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором;

у разі звернення громадянина рф із заявою про оформлення дозволу на імміграцію, продовження строку перебування, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС інформує про відмову в прийнятті документів до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.

Водночас, зазначені у пункті 1 цієї постанови обмеження не поширюються, зокрема, на осіб, що мають підстави для оформлення посвідки на тимчасове проживання, передбачені ч.4, 15, 16 ст.4 Закону №3773-VI, або інші передбачені цією статтею підстави за умови підтримки їх заяв про оформлення посвідки на тимчасове проживання письмовим клопотанням центрального органу виконавчої влади, до повноваження якого належить сфера діяльності таких осіб (абз.3 п.2 Постанови №1232).

Так, оскільки позивач уклав шлюб з громадянкою України та прибув до України з метою возз`єднання сім`ї та отримав посвідку на тимчасове проживання (ч.15 ст.4 Закону №3773-VI) до нього не можуть бути застосовані обмеження, визначенні у п.1 Постанови №1232.

Разом з тим, пунктом 3 Постанови №1232 регламентовано, що особи, зазначені в абзаці 3 п.2 цієї постанови повинні протягом 30 днів з дня набрання чинності цією постановою звернутися за обміном посвідки на тимчасове проживання, якщо строк звернення за її обміном настав у період з 24 лютого 2022 року до дня набрання чинності цією постановою.

Вказана Постанова №1232 набрала законної сили 09.11.2022.

Відповідно до п.3 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, який затверджений постановою КМУ №321 від 25.04.2018, посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які мають дозвіл на імміграцію в Україну.

Відповідно до п.17 Порядку, документи для оформлення посвідки подаються не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення встановленого строку перебування/проживання в Україні.

Відповідно до п.32 Порядку, для оформлення посвідки іноземець або особа без громадянства подають: 1) дійсний паспортний документ іноземця (або паспортні документи - у разі, коли іноземець має одночасно громадянство (підданство) кількох держав (множинне громадянство) або документ, що посвідчує особу без громадянства, з візою типу D, якщо інше не передбачено законодавством і міжнародними договорами України; 2) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником; 3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 4) копію рішення про надання дозволу на імміграцію; 5) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати; 6) документ, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, з даними про реєстраційний номер облікової картки платника податків (у разі наявності).

Іноземець або особа без громадянства під час подання документів для оформлення посвідки пред`являють працівникові територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта оригінали документів, зазначених у підпунктах 1, 2, 5 і 6 цього пункту.

До заяви-анкети додаються оригінали документа, зазначеного у підпункті 3 цього пункту, і документа, що підтверджує сплату адміністративного збору, та копії документів, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 і 6 цього пункту, та документа про звільнення від сплати адміністративного збору, засвідчені працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта шляхом проставлення відмітки Згідно з оригіналом та підпису із зазначенням його посади, прізвища, ініціалів та дати.

Відповідно до п.25 Порядку, після перевірки іноземцем або особою без громадянства правильності внесених до заяви-анкети відомостей про особу заява-анкета перевіряється та підписується (із зазначенням дати, прізвища та ініціалів) працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта, який прийняв документи та сформував заяву-анкету.

Відповідно до п.39, службовою особою ДМС приймається рішення або про оформлення посвідки або відмову в її оформленні.

Таким чином, процедури оформлення посвідки на постійне проживання передбачає офіційне звернення іноземця до територіального органу ДПС за оформленням посвідки та надання документів передбачених п.32 Порядку. Формуванням електронної заяви-анкети, перевіркою відповідності наданих іноземців відомостей в заяві-анкеті, та прийняттям одного з двох рішень: оформлення посвідки чи відмові у її оформленні.

У цьому випадку, відповідачем не формувалася заява-анкета та не приймалися передбачені порядком рішення, ані про оформлення, ані про відмову в оформленні посвідки.

Проте, позивачка під час свого звернення 05.12.2023 (арк.спр.103) не надавала відповідачу документів, передбачених п.32 Порядку, у тому числі про сплату адміністративних послуг.

А тому, як правильно встановлено судом першої інстанції у відповідача не було законних підстав для формування заяви-анкети та розгляду заяви від 05.12.2023 року відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, та він розглянув цю заяву відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян».

Щодо посилань на те, що в березні 2024 року, позивачкою було подані документи належним чином, та 29.03.2024 року рішення про відмову в продовженні строку перебування в Україні прийнято Головою ДМС України колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, що зазначені обставини виникли вже після відкриття провадження у цій справі, та не є предметом розгляду даної справи.

Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст.2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Суддя-доповідач О.В. Джабурія
Судді Н.В. Вербицька К.В. Кравченко