Справа № 500/5047/24
Суддя: Подлісна Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/5047/24

11 жовтня 2024 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Подлісної І.М. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при призначені пенсії позивачу не було враховано до страхового стажу періоди роботи з 19.11.1991 по 01.10.1995 та з 30.09.1996 по 22.09.1999.

Так, у зарахуванні періоду з 19.11.1991 по 01.10.1995 було відмовлено, оскільки в записі про прийом на роботу відсутнє найменування підприємства, а запис про звільнення 01.10.1995 засвідчено печаткою фірми «Арас ЛТД».

Період з 30.09.1996 по 22.09.1999 - у зв`язку з тим, що у даті наказу про звільнення наявне виправлення, на записі про звільнення печатка не містить коду в ЄРДПОУ та при в записі про прийом на роботу відсутнє найменування підприємства. Крім того, в реєстрі застрахованих осіб відсутні відомості про стаж роботи за 1998 та 1999 роки.

Вказані обставини були підтверджені листом Відповідача від 24.10.2023 № 1900-0304 8/45454.

Позивач вважає вказану бездіяльність незаконною та необґрунтованою, тим що суперечить положенням чинного законодавства, а тому її права підлягають захисту в судовому порядку, внаслідок чого подано цей позов до суду.

Ухвалою суду від 19.08.2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Даною ухвалою встановлено 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду із відповідними письмовими доказами 29.08.2024. У відзиві відповідач не погоджується з позовними вимогами та доводами, викладеними в адміністративному позові, та в обґрунтування своїх заперечень зазначає наступне.

За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до стажу позивачки не можуть бути зараховані:

- період роботи з 18.11.1991 по 01.10.1995 , оскільки у графі 3 розділу "Відомості про роботу" як заголовок відсутнє найменування підприємства, в яке її прийнято на роботу;

- період роботи з 30.09.1996 по 22.09.1999, оскільки рік видачі наказу про звільнення з роботи містить виправлення, на записі про звільнення печатка не містить коду в ЄДРПОУ та при прийнятті на роботу як заголовок відсутня назва підприємства.

Також, в реєстрі застрахованих осіб відсутні відомості про стаж роботи за 1998,1999 роки.

Таким чином, у Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області відсутні правові підстави для зарахування вищевказаних періодів до страхового стажу позивачки.

Тому, у пенсійного органу відсутні підстави для перерахунку позивачці пенсії за віком.

На підставі викладеного просила в задоволенні позову відмовити.

Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні від учасників справи не надходило.

На підставі статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судовий розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши подані до суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінню Пенсійного фонду України в Тернопільській області та з 15.05.2023 отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» 09.07.2003 № 1058-IV (надалі - Закон № 1058-IV).

Однак, при призначені пенсії Позивачу не було враховано до страхового стажу періоди роботи з 19.11.1991 по 01.10.1995 та з 30.09.1996 по 22.09.1999.

Так, у зарахуванні періоду з 19.11.1991 по 01.10.1995 було відмовлено оскільки в записі про прийом на роботу відсутнє найменування підприємства, а запис про звільнення 01.10.1995 засвідчено печаткою фірми «Арас ЛТД».

Період з 30.09.1996 по 22.09.1999 - у зв`язку з тим, що у даті наказу про звільнення наявне виправлення, на записі про звільнення печатка не містить коду в ЄРДПОУ та при в записі про прийом на роботу відсутнє найменування підприємства. Крім того, в реєстрі застрахованих осіб відсутні відомості про стаж роботи за 1998 та 1999 роки.

Вказані обставини були підтверджені листом Відповідача від 24.10.2023 № 1900-0304 8/45454.

Не погодившись із незаконною бездіяльністю відповідача, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Визначаючись щодо спірних правовідносин, що виникли між сторонами, суд виходив з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені конституцією та законами України.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ від 05.11.1991 (надалі - Закон № 1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно зі статтею 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Згідно із статтею 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків. Лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Зазначений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 року у справі № 754/14898/15-а.

Крім того, не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Так. пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» закріплено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Відповідно до вищевказаного, є наявність недотримання роботодавцем правил ведення трудової книжки, однак такі помилки, в оформлення трудової книжки, може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій вона належить.

На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, а також неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.

Аналогічний висновок викладений і в постановах Верховного Суду, зокрема від 06.02.2018 у справі № 677/277/17 та від 30.09.2021 у справі № 300/860/17.

Таким чином, навіть виправлення у наказі про звільнення та відсутність печатки про перейменування підприємства не може бути підставою для відмови у зарахуванні періодів роботи до страхового стажу Позивача, оскільки особа не може нести відповідальність за заповнення трудової книжки.

Крім того, наявність сумнівів у відповідача відповідно до зазначеного законодавства, може бути підставою для перевірки, в ході якої має бути встановлено обставини, які перешкоджають зарахуванню періоду роботи до стажу, однак не можуть нівелювати відомості трудової книжки та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого нею трудового стажу.

Вищевказане узгоджується з позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №127/9055/17.

Також відсутність коду підприємства на печатці в трудовій книжці не може бути підставою для виключення певного періоду роботи з трудового стажу позивача, що дає їй право на призначення пенсії.

Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Відповідно до пункту 16 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.96 №118 (далі - Положення № 118) використання ідентифікаційного коду з Державного реєстру є обов`язковим для всіх видів звітних та облікових документів, які використовуються за межами суб`єктів господарської діяльності. Звітні та облікові документи, в яких відсутній ідентифікаційний код з Державного реєстру, вважаються недійсними, їх використання тягне за собою відповідальність згідно з законодавством.

Пунктом 7 Положення № 118 визначено, що Державним податковим інспекціям з 1 квітня 1996 р. вважати недійсними і не приймати звіти, декларації, розрахунки і платіжні доручення підприємств та організацій, а Державному митному комітетові не проводити декларування та митне оформлення суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності - резидентів України без ідентифікаційних кодів з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України та довідки про включення до нього.

Зазначене в сукупності дає підстави для висновку, що недійсними вважаються лише звітні та облікові документи, які після 22.01.1996 року скріплені печатками, на яких відсутній ідентифікаційний код підприємства.

При цьому, такі документи вважатимуться недійсними виключно для Державної податкової інспекції в процесі здійснення нею владних управлінських функцій. Зазначені положення не містять підстав вважати такі документи недійсними для органів Пенсійного фонду.

Пункт 7 Положення № 118 в редакції, застосованій Відповідачем станом на дату виникнення спірних правовідносин, набув чинності лише із внесенням змін постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2005 № 499 "Про внесення змін до Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України".

Так, зазначений пункт Положення № 118 (в редакції з 22.06.2005) передбачав, що ідентифікаційний код є обов`язковим для використання в усіх видах звітних та облікових документів суб`єкта і зазначається на його печатках та штампах.

Відтак, Відповідач відмовляючи у зарахуванні до страхового стажу Позивача спірного періоду роботи, застосував норму законодавства, яка станом на дату прийняття та звільнення Позивача з роботи та скріплення відповідних записів печаткою підприємства, ще не існувала, а тому відмова Відповідача у зарахуванні стажу роботи Позивача з цих підстав є протиправною.

Також щодо твердження Відповідача про не зарахування періоди роботи Позивача за 1998 та 1999 роки, у зв`язку з відсутністю даних в Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування суд зазначає наступне.

Страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Внаслідок невиконання підприємством обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України Позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним засадам у сфері соціального захисту. Тому особа повинна відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страхових внесках не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу періоду роботи позивача.

Вказані висновки відповідають позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 02.08.2022 у справі № 560/4616/20, від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі №480/12392/16-а, від 31.10.2019 у справі № 226/1994/17.

Враховуючи вищезазначене, є всі підстави для зарахування Позивачу до трудового стажу періоди роботи.

З огляду на зазначене суд стверджує, що відмова зарахувати Позивачу стаж у належному розмірі, свідчить про незаконне втручання у його право на мирне володіння майном і є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

Відповідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, відповідають дійсним обставинам та матеріалам справи, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, належним чином не заперечені відповідачем, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі.

Відповідно до вимог статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (частина перша статті 139 КАС України).

Оскільки, позов підлягає до задоволення, то до відшкодування позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає сплачена сума судового збору у розмірі 968,96 грн. згідно квитанції від 14.08.2024.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до страхового стажу періодів роботи з 19.11.1991 по 01.10.1995 та з 30.09.1996 по 22.09.1999.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 19.11.1991 по 01.10.1995 та з 30.09.1996 по 22.09.1999, починаючи з 14.02.2024.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області сплачений судовий збір в розмірі 968 грн (дев`ятсот шістдесят вісім) 40 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 14 жовтня 2024 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач:

- Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження/місце проживання: майдан Волі, 3,м. Тернопіль,Тернопільська обл., Тернопільський р-н,46001 код ЄДРПОУ/РНОКПП 14035769).

Головуючий суддя Подлісна І.М.