Справа № 260/2386/24
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2024-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 260/2386/24 пров. № А/857/17823/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтея Р. В.
Носа С. П.
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 червня 2024 року у справі № 260/2386/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дії та бездіяльності протиправними,

місце ухвалення судового рішення м.Ужгород
Розгляд справи здійснено за правиламиспрощеного позовного провадження
суддя у І інстанціїВащиліна Р.О.
дата складання повного тексту рішенняне зазначена

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 у запас за сімейними обставинами відповідно до пп. г. п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину віком до 18 років).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 червня 2024 року у справі № 260/2386/24 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В доводах апеляційної скарги вказує, що:

- в 2023 році позивач неодноразово звертався до командування Військової частини НОМЕР_1 з рапортами про звільнення з військової служби, однак такі не розглядалися по суті. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.10.2023 у справі №260/6269/23 відповідача було зобов`язано розглянути його рапорти та прийняти рішення по їх суті з врахуванням висновків суду. Однак таке рішення суду виконано не було. В подальшому 25 жовтня 2023 року позивач повторно подав рапорт на звільнення з військової служби на виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.10.2023 у справі №260/6269/23, який розглянутий також не був. Поряд з цим, позивач вважає, що він має законні підстави для звільнення з військової служби з огляду на самостійне виховання малолітньої дитини, що підтверджується рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 20.03.2023 у справі №302/411/23. Зауважує, що при розгляді рапортів від 24.03.2023 та від 19.05.2023 відповідач не врахував висновків суду про те, що ОСОБА_1 здійснює самостійне виховання дитини, яка перебуває на його утриманні. Разом з тим, ця обставина підтверджена належними доказами, правова оцінка яким надана у рішенні Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.10.2023 у справі №260/6269/23 мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 ;

- подав відповідний рапорт та всі необхідні документи про звільнення з військової служби у запас на підставі абз. 12 пп. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ за сімейними обставинами у зв`язку з самостійним вихованням дитину (дітей) віком до 18 років;

- на виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.10.2023 у справі №260/6269/23, відповідач розглянув подані позивачем рапорти від 24 березня 2023 року та 19 травня 2023 року про звільнення, однак такий розгляд не привів до бажаного результату;

- задоволення позовної вимоги шляхом зобов`язання відповідача звільнити військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби, у даному випадку, не є дискреційними повноваженнями відповідача, а є лише способом захисту прав військовослужбовця, права якого належним чином так і не захищені. Крім того вказує, що якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Про розгляд апеляційної скарги представник позивача повідомлений шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.

Про розгляд апеляційної скарги відповідач повідомлений шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду на поштову адресу відповідача, про що в матеріалах справи міститься відповідне відстеження вручених рекомендованих поштових відправлень.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що:

- що правовідносини щодо виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.10.2023 у справі №260/6269/23 повинні вирішуватися або в межах адміністративної справи №260/6269/23 (в порядку ст.ст. 382, 383 Кодексу адміністративного судочинства України) або шляхом звернення до органів Державної виконавчої служби України;

- позивачем не надано жодних доказів вручення ним військовій частині НОМЕР_1 рапорту про його звільнення з військової служби від 25 жовтня 2023 року в тому числі і докази направлення засобами поштового зв`язку або відмітки про реєстрацію особисто поданого рапорту в канцелярії військової частини;

- вирішенню питання звільнення військовослужбовця з військової служби повинно передувати звернення такого до командування Військової частини НОМЕР_1 з рапортом, в якому зазначаються підстави звільнення з військової служби та додаються документи, які їх підтверджують;

- відповідно до п. п. 225 Положення, уповноваженою особою на прийняття рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби є саме командир Військової частини НОМЕР_1 , який на підставі оцінки поданого військовослужбовцем рапорту та долучених до нього документів, повинен надати правову оцінку наявності передбачених законодавством підстав для звільнення. Суд не може перебирати компетенцію суб`єктів владних повноважень та надавати правову оцінку поданим документам, до того, як такі були оцінені уповноваженим органом.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що старший солдат ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) був призваний на військову службу 25 лютого 2022 року у зв`язку з мобілізацією та станом на день виникнення спірних правовідносин проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

21 квітня 2023 року ОСОБА_1 подав на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 рапортом від 24.03.2023, в якому просив звільнити його з військової служби у запас за сімейними обставинами відповідно до пп. г п. 2 ч. 4 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину віком до 18 років).

Вказаний рапорт отримано відповідачем 21 квітня 2023 року, що підтверджується відміткою про вхідну кореспонденцію (штамп на копії рапорту про отримання від 21 квітня 2023 року).

19 травня 2023 року позивач повторно звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортом, в якому просив звільнити його у запас за сімейними обставинами відповідно до пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину віком до 18 років).

Даний рапорт отримано відповідачем також того ж дня 19 травня 2023 року, що теж підтверджується відміткою про отримання, зробленою капітаном ОСОБА_2 .

Вважаючи протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду поданих 21 квітня 2023 року та 19 травня 2023 року рапортів ОСОБА_1 звернувся за захистом до суду.

Так, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.10.2023 у справі №260/6269/23 задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 . Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду поданих ОСОБА_1 рапорту від 24 березня 2023 року та рапорту від 19 травня 2023 року про звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами відповідно до пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину віком до 18 років). Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорти від 24 березня 2023 року та 19 травня 2023 року військовослужбовця ОСОБА_1 про звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами відповідно до пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину віком до 18 років), з врахуванням висновків суду. В задоволенні решти частини позовних вимог відмовлено.

В подальшому 25 жовтня 2023 року (за твердженнями позивача) ОСОБА_1 подав на ім`я командира 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти Військової частини НОМЕР_1 рапорт, в якому знову просив звільнити його з військової служби на підставі пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу, а саме: військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

До такого рапорту долучив наступні документи: копію паспортних даних, копію ідентифікаційного номеру, копію свідоцтва про народження дитини (доньки), копію витягу з реєстру територіальної громади №2023/001470589, копію Білківської сільської ради №42 від 21.02.2023, копію висновку органу опіки та піклування Білківської сільської ради №02-15/447 від 16.03.2023, копію рішення Міжгірського районного суду від 20.03.2023 у цивільній справі №302/411/23, копію довідки про навчання Іршавського ЗЗСО І-ІІІ ступенів №2 Іршавської міської ради Закарпатської області від 01.03.2023 №01-28/32, копію рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.10.2023 у справі №260/6269/23 (акр. спр. 71 72).

Поряд з цим, жодних доказів вручення такого рапорту Військовій частині НОМЕР_1 , як от докази направлення засобами поштового зв`язку або відмітки про реєстрацію особисто поданого рапорту в канцелярії військової частини позивач не надав ні до суду першої ні апеляційної інстанцій.

25 січня 2024 року ОСОБА_1 подав на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 рапорт, в якому повідомив про неможливість отримання та виконання припису на вибуття в зону безпосереднього виконання бойового завдання Військової частини НОМЕР_1 з огляду на самостійне утримання та виховання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На вказаному рапорті наявна відмітка Військової частини НОМЕР_1 про прийняття такого 25.01.2024 (арк. спр. 37).

З метою звільнення з військової служби у зв`язку із здійсненням самостійного виховання дитини віком до 18 років, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Частиною 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені

Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 77 ч. 1 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжити всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отриманні з незалежних від нього підстав.

Як було встановлено судом, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.10.2023 у справі №260/6269/23 (яке набрало законної сили 20 листопада 2023 року), частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , а зокрема зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорти від 24 березня 2023 року та 19 травня 2023 року військовослужбовця ОСОБА_1 про звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами відповідно до пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину віком до 18 років), з врахуванням висновків суду.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2024 року у справі № 260/6269/23 (залишеною без змін Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду) прийнято звіт військової частини Військової частини НОМЕР_1 від 03 січня 2024 року за №1/365 про виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.10.2023 року у справі №260/6269/23 та завершено процедуру судового контролю за виконанням рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.10.2023 року у справі №260/6269/23.

Ухвалюючи вказане судове рішення, суд дійшов висновку, що рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2023 року виконано шляхом розгляду 03 січня 2024 командиром Військової частини НОМЕР_1 рапортів позивача від 19.05.2023 та 24.03.2023 про які зазначалося в судовому рішенні.

При цьому суд у названій ухвалі від 24 квітня 2024 року зазначив, що фактично у даній справі має місце не згода позивача з результатами розгляду Військовою частиною НОМЕР_3 поданих позивачем рапортів. Однак правовідносини, що виникли після розгляду відповідачем рапортів, мають місце бути предметом розгляду в іншій адміністративній справі, оскільки під час розгляду даної, як вже зазначалося вище, судом було встановлено протиправну бездіяльність відповідача, а саме щодо не розгляду поданих позивачем рапортів.

Звертаючись в квітні 2024 року з даним позовом у цій справі, позивач фактично не погодився з результатом розгляду його рапортів Військовою частиною НОМЕР_1 у зв`язку з чим просив суд ухвалити рішення про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 у запас за сімейними обставинами відповідно до пп. г. п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину віком до 18 років), позаяк розгляд його рапортів відповідачем не дав бажаного результату.

Отож, предметом цього позову є дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII як військовослужбовця, який самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років.

За приведених фактичних обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що поданий позивачем позов у цій справі є таким, що направлений на виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.10.2023 у справі №260/6269/23, правовідносини щодо виконання якого повинні вирішуватися або в межах адміністративної справи №260/6269/23 (в порядку ст.ст. 382, 383 Кодексу адміністративного судочинства України) або шляхом звернення до органів Державної виконавчої служби України.

Стосовно ж висновку суду щодо ненадання позивачем доказів вручення ним військовій частині НОМЕР_1 рапорту про його звільнення з військової служби від 25 жовтня 2023 року в тому числі і доказу направлення засобами поштового зв`язку або відмітки про реєстрацію особисто поданого рапорту в канцелярії військової частини, то на переконання колегії суддів не надання позивачем вказаного доказу не було перешкодою у розгляді по суті вимог заявленого позову, позаяк судом встановлено обставини, що з такими рапортами позивач звертався двічі у 2023 році та додавав необхідні документи, однак позивач не досяг бажаного результату. Отож, ненадання позивачем доказу чергового звернення позивача з рапортом про його звільнення з військової служби від 25 жовтня 2023 року (третього за рахунком) не є вирішальним для ухвалення рішення у даній справі.

Вирішуючи спірні правовідносини, які полягають у не звільненні військовою частиною НОМЕР_3 ОСОБА_1 з військової служби у запас за сімейними обставинами відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу у зв`язку чим (позивач з метою ефективного захисту його порушеного права), просив суд ухвалити рішення про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 звільнити його у запас за сімейними обставинами відповідно до пп. г. п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину віком до 18 років), колегія суддів зазначає таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Указами Президента України протягом періоду з 24.02.2022 і на час розгляду справи продовжувався строк дії воєнного стану в Україні.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон № 2232-XII), який також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Аналогічна правова норма є і в Постанові Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» від 12.06.2013 № 413, де вказано як поважну причину виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей, що з нею (з ним) проживають, без батька (матері).

Звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України (частина 7 статті 26 Закону № 2232-XII).

Відповідно до Закону № 2232-XII Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі Положення).

Пунктом 7 Положення встановлено, що військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Відповідно до пункту 12 Положення встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, звільнення з військової служби) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Згідно з пунктом 233 Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (пункт 241 Положення).

Пунктом 225 Положення №1153/2008 передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зокрема, - у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Наказом Міністерства оборони України від 10.04.2009 № 170 затверджена Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Інструкція №170).

Відповідно до пункту 14.10 Інструкції №170 документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України (абз.13 пункту 14.10 Інструкції №170).

Додатком 19 до Інструкції №170 передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зокрема відповідно до пункту 5 Додатку при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 та визначено підпунктом «г» пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

Отже, звільнення з військової служби через сімейні обставини відбувається шляхом подання військовослужбовцем відповідного рапорту до безпосереднього начальника з долученням документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

З висновків Закарпатського окружного адміністративного суду, відображеного у рішенні від 20.10.2023 у справі №260/6269/23 (яке набрало законної сили) слідує, що позивач у період 2023 року двічі звертався до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби, у запас за сімейними обставинами відповідно до пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу до вказаних рапортів було надано:

- копію паспортних даних позивача;

- копію реєстраційного номеру облікової картки платника податків;

- копію свідоцтва про народження доньки від 25 листопада 2015 року;

- копію витягу з реєстру територіальної громади № 2023/001470589;

- копія довідки Білківської сільської ради Хустського району Закарпатської області за вих. № 42 від 21.02.2023 року;

- копія висновку органу опіки та піклування Білківської сільської ради Хустського району Закарпатської області за вих. № 02-15/447 від 16.03.2023 на 2 арк.;

- копія рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 20.03.2023 у цивільній справі № 302/411/23;

- копія довідки про навчання Іршавського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 2 Іршавської міської ради Закарпатської області від 01.03.2023 № 01-28/32.

- копію витягу з реєстру територіальної громади № 2023/001452119 (щодо проживання матері дитини).

Однак, за результатами розгляду відповідачем вказаних рапортів таке звільнення не відбулося.

Отже, в цій справі суд має надати оцінку на предмет правомірності таких дій відповідача, оцінивши їх через призму верховенства права та критеріїв законності дій та рішення суб`єкта владних повноважень, які наведені в частині 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Колегія суддів наголошує, що принцип верховенства права підпорядковує державу інтересам людини, а не навпаки. Коли учасником правовідносин виступає держава, остання у суперечці щодо права з будь-якою особою, має поступитися на користь опонента, оскільки вона сама створила ситуацію правової невизначеності і порушила в такий спосіб принцип верховенства права.

Як було зазначено судом вище, звільнення з військової служби під час воєнного стану можливе за умови самостійного виховання військовослужбовцем дитини (дітей) віком до 18 років. Відтак, підтвердженим має бути факт самостійного виховування дитини (дітей) віком до 18 років.

За висновком Закарпатського окружного адміністративного суду, відображеного у рішенні від 20.10.2023 у справі №260/6269/23:

«Правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, однак Верховний Суд вбачає можливим застосовування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого є у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Таким чином для набуття статусу «одинокий батько», необхідні дві умови: не перебування у шлюбі; виховання та утримання дитини самим батьком, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

З огляду на розірвання шлюбу, відмову матері брати участь у вихованні та утриманні дитини, що підтверджується висновком органу опіки та піклування, рішенням суду від 20.03.2023 року у справі № 302/411/23, а також те, що дитина потребує постійного догляду, наявними є всі підстави для звільнення ОСОБА_1 з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ, як військовослужбовця, який самостійно виховує дитину віком до 18 років».

Отож, Закарпатський окружний адміністративний суд фактично підтвердив у рішенні від 20.10.2023 у справі №260/6269/23 право позивача на звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами відповідно до пп. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (як військовослужбовця, які самостійно виховують дитину віком до 18 років).

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Також колегія суддів звертає увагу, що чинне законодавство України, яке врегульовує правовідносини щодо проходження військової служби не надає визначення словосполученню "самостійно виховує дитину", а тому у даному разі слід застосовувати "суворий текстуалізм", який передбачає застосування простого змісту тексту на основі буквального значення слів, використовуючи при цьому принцип "найбільш сприятливого для особи тлумачення".

Відповідно до Великого тлумачного словника сучасної мови (https: //slovnyk.me/dict/vts/) під словом "самостійний" розуміють: який здійснюється своїми силами чи з власної ініціативи, без сторонньої допомоги або керівництва; відособлений від інших; який в ряді інших має значення сам по собі; окремий.

Синтезуючи наведене у рішенні Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.10.2023 у справі №260/6269/23 слід прийти до висновку, що відповідно до чинного нормативно-правового регулювання позивач є таким, що підпадає під категорію особи, яка самостійно виховує дитину.

Отже, враховуючи те, що судовим рішення, яке набрала законної сили, встановлено факт самостійного виховання позивачем дитини віком до 18 років, а також з огляду на подання позивачем рапорту на звільнення слідує, що позивач є військовослужбовцем, проходить військову службу у воєнний час за призовом під час мобілізації та самостійно виховує дитину віком до 18 років (самостійно здійснює догляд та виховання), при цьому не бажає продовжувати військову службу.

Так, наведені обставини очевидно свідчать про те, що позивач підлягає звільненню з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII.

Надаючи оцінку доводам про те, що підстави для звільнення, що наведені у підпункті г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII (самостійне виховання дитини до 18 років) застосовується, якщо мати дітей померла, визнана судом безвісно відсутньою, оголошена судом померлою, або судовим рішенням позбавлена батьківських прав, то колегія суддів зазначає наступне.

На сьогодні жодним нормативно-правовим актом не визначено, що самостійне виховання батьком дитини можливе виключно у разі якщо мати дітей померла, визнана судом безвісно відсутньою, оголошена судом померлою, або судовим рішенням позбавлена батьківських прав. Таке розширене тлумачення положень підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII суперечить принципу "найбільш сприятливого для особи тлумачення" та не може застосовуватися до цих правовідносин.

Законодавець у статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" не оперує таким поняттям як "одинокий батько", а чітко визначає підставу звільнення з військової служби, а саме: військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Крім цього, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.10.2023 у справі №260/6269/23 (яке набрало законної сили) встановило відповідні юридичні факти та обставини, які суд не вправі переглядати у цій справі, що в іншому разі призведе до порушення конвенційних прав позивача та підірве довіру до правосуддя.

Однак, відповідачем не доведено суду правомірності своїх дій щодо не звільнення позивача з військової служби за підпунктом г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII як військовослужбовця, який самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років.

Тином чином, враховуючи положення частини 3 статті 245 КАС щодо права суду зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, суд вважає обґрунтованим обраний позивачем спосіб порушеного права шляхом зобов`язання відповідача звільнити з військової служби позивача на підставі підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із самостійним вихованням неповнолітньої дитини.

Колегія суддів зауважує, що відповідачі здійснюють свою діяльність як суб`єкт владних повноважень, а отже їх діяльність має характеризуватись певною послідовністю та передбачуваністю, що зокрема слідує з принципу належного урядування. Суд нагадує, що зміст принципу належного урядування передбачає, що державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб, у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права; потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків; ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися коштом осіб, яких вони стосуються (Рішення ЄСПЛ у Справі Рисовський проти України (заява № 29979/04), прийняте 20.10.2011 року (набуло статусу остаточного 20.01.2012 року).

Належне урядування, зобов`язує державу діяти послідовно і заперечує будь-який інструмент, суть якого полягає в тому «даю однією рукою, а іншою забираю».

Згідно з підпунктом г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу визначено право військовослужбовців на звільнення з військової служби у зв`язку із самостійним вихованням неповнолітньої дитини без додаткових для цього умов. А тому суд наголошує, що всі органи державної влади та їх посадові особи, які задіяні у ланцюгу проходження особами військової служби, у тому числі при вирішенні питання про звільнення з військової служби, мають діяти послідовно та передбачувано, керуючись у тому числі вимогами статті 26 Закону №2232-XII.

Так, в даному випадку у межах дискреційних повноважень у відповідача відсутній адміністративний розсуд у вирішенні питання про звільнення позивача з військової служби, оскільки закон не передбачає будь-яких альтернативних варіантів рішення за наслідками вирішення рапорту військовослужбовця за встановлених судом обставин.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не правильно встановив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, що у свою чергу вказує на наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими обґрунтовано судове рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.

Колегія суддів зазначає, що підстави для перерозподілу та присудження судових витрат у даній справі - відсутні.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 червня 2024 року у справі № 260/2386/24 скасувати.

Ухвалити постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (Код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 ) звільнити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ) у запас за сімейними обставинами відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (як військовослужбовця, який самостійно виховує дитину віком до 18 років).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос