Справа № 420/29506/24
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2024-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
14 жовтня 2024 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Завальнюк І.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
Позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із даним адміністративним позовом, в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за періоди з 18.03.2022 по 20.06.2023 включно відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення у сумі 4 463,15 грн. щомісячно за період з 18.03.2022 по 20.06.2023 включно відповідно до приписів абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 у загальній сумі 67 475,15 гривень; визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення із врахуванням індексації грошового забезпечення за 2022 - 2023 роки; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення із врахуванням індексації грошового забезпечення за 2022 - 2023 роки, з урахуванням раніше виплачених сум.
Ухвалою судді від 24.09.2024 позовну заяву залишено без руху через пропуск позивачем строку на звернення до суду із даними вимогами, оскільки ОСОБА_1 з 18.03.2022 по 20.06.2023 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
У позові стверджується, що позивачу не було надано письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та не було виплачено при звільненні військової частини НОМЕР_1 належних видів грошового забезпечення, тому 06.08.2024 було надіслано адвокатський запит до військової частини НОМЕР_1 з метою захисту прав позивача та отримано повідомлення про нараховані та виплачені позивачу суми при звільненні від 29.08.2024 року №0666/35/6051. Таким чином, на переконання представника позивача, письмове повідомлення про нараховані та виплачені позивачу суми при звільненні отримано 29.08.2024, тому, враховуючи тримісячний строк з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, термін звернення до суду спливає 29.11.2024 року. Отже, позивач дізнався про порушене право 29.08.2024, а саме коли отримав відповідні документи про виплачені суми, тому строк визначений ст. 122 КАС України слід рахувати саме з цієї дати.
При цьому, позивачем не наведено жодної підстави, яка б об`єктивно перешкоджала (утворювала обставини непереборної сили) звернутися до суду у строк із даними вимогами.
Натомість, у адміністративному позові міститься посилання на те, що лише на запит представника позивач 29.08.2024 отримав від відповідача інформацію, з якої дізнався про порушення своїх прав, що суд оцінює як неспроможні та беззмістовні аргументи.
Так, нездійснення з червня 2023 р. після звільнення жодних дій задля отримання інформації про нараховані та виплачені суми очевидно свідчить про усвідомлену бездіяльність позивача та відсутність будь-яких об`єктивних перешкод своєчасно звернутися до суду в тому випадку, якщо позивач вважає неповним остаточний розрахунок при звільненні.
Подальші звернення позивача не утворюють перебігу строку на звернення до суду із позовними вимогами задля вирішення спірних правовідносин, що виникли під час звільнення позивача в червні 2023 р.
Отже, позивачу необхідно подати заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із зазначенням дійсних та реальних причин пропуску такого строку та наданням відповідних доказів.
07.10.2024 на виконання вищезазначеної ухвали позивачем до суду надано заяву, в якій останній просить поновити позивачу строк на звернення до суду із даними вимогами.
В обґрунтування клопотання зазначено, що до моменту звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу на позивача розповсюджувалась заборона залишення військової частини та місця несення служби в умовах війни в бойовій обстановці, що передбачає кримінальну відповідальність та унеможливлювало звернення до суду. Позивач об`єктивно не мав можливості дізнатись про неповне нарахування грошового забезпечення та звернутись до суду, адже виконував бойові завдання не за місцем ППД, не за місцем нарахування йому грошового забезпечення. Той факт, що виплата грошового забезпечення є щомісячним платежем не доводить, що позивач міг знати про порушення своїх прав. Адже, індексація грошового забезпечення в принципі не здійснювалась, а тому щомісяця позивач і не міг здогадатись, що щось змінилось чи не нараховано. Водночас, щомісячні виплати грошового забезпечення у позивача різні в залежності від розміру премії та додаткової винагороди за участь у бойових діях. Вимога ж кожного місяця служби розрахунку його грошового забезпечення не відповідає здоровому глузду та реальним обставинам несення служби в умовах бойової обстановки. Порушення прав позивача є триваючим, про яке останній отримав змогу дізнатись лише при отриманні письмових відомостей про нараховані суми при звільненні. До моменту отримання письмового повідомлення про повний розрахунок, позивач не знав та не міг знати про нездійснення індексації при нарахуванні грошового забезпечення, адже покладався на виконання саме Державою обов`язку з їх нарахування. Протилежне суперечило б принципу юридичної визначеності та належного урядування. Позивач наголошує, що ним не отримано грошовий атестат при звільненні, де мають бути зазначені усі складові про нараховане грошове забезпечення. У зв`язку з чим, останній не знав про порушення своїх прав. Втім, позивач з розумінням ставився до того, що стройова частина військової частини перебувала і перебуває на лінії зіткнення у Донецькій області, а тому цілком допускав, що грошовий атестат буде виготовлений та наданий значно пізніше. Не отримавши й пізніше відомостей про грошове забезпечення, позивач намагався в телефонному режимі з`ясувати вказане питання, але марно. А тому, розпочав вже письмово звертатись за отриманням відомостей про складові його грошового забезпечення. Отже, листування стосувалось саме отримання письмового повідомлення про усі суми, нараховані та виплачені при звільненні, в розумінні ст. 116 КЗпП. Отже, Позивач дізнався про порушене право 29.08.2024 року, а саме коли отримав відповідні документи про виплачені суми, тому строк визначений ст. 122 КАС України слід рахувати саме з цієї дати.
Оцінюючи доводи та пояснення позивача, наведені у клопотанні про визнання причин пропущення строку на звернення до суду із даним позовом поважними, суд виходить з наступного.
Згідно з пунктам 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
За приписами частин першої, другої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Спір щодо стягнення належного грошового забезпечення (належної працівникові заробітної плати) є спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.
Умови проходження більшості видів публічної служби, у тому числі питання щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, зокрема, статтею 233 КЗпП України.
Суд зазначає, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Таке правозастосування не є порушенням права особи на доступ до правосуддя, а є дотриманням принципу «Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt», згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує, в світлі якого і запроваджено обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками.
З урахуванням наведеного, суд зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача, вчинених на звернення позивача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.
Причини пропуску строку є поважними, якщо обставини, які зумовили такі причини, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
При цьому судом вже надано оцінку аргументам позивача про те, що подальші звернення (після звільнення) не утворюють перебігу строку на звернення до суду із позовними вимогами задля вирішення спірних правовідносин, що виникли під час звільнення позивача.
Також не заслуговують на увагу доводи щодо про проходження військової служби в період дії воєнного стану.
Так, посилання позивача на проходження військової служби під час ведення воєнного стану на території України не може бути безумовною підставою для поновлення строку на подання позовної заяви без зазначення конкретних обставин, які вплинули на можливість своєчасного звернення до суду, та без надання доказів на підтвердження того, що виконання обов`язків служби під час введення військового стану вплинуло на позивача, і, відповідно, обумовило пропуск строку на звернення до суду.
Суд роз`яснює, що обмеження строку на звернення до адміністративного суду не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. Такі обмеження направлені на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Суд також зазначає, що з огляду на вимоги статті 122 КАС України та статті 233 КЗпП України, позивач пропустив тримісячний строк на звернення до суду з даним позовом, яким розпочав відлік з наступного дня після завершення дії карантину, тобто з 01.07.2023, та завершився 01.10.2023, а позивач звернувся до суду 19.09.2024.
Фактично позивач просить нівелювати взагалі інститут строку на звернення до суду з позовом, надавши перевагу в такий спосіб стороні позивача.
Верховний Суд неодноразово підкреслював, що дата отримання позивачем повідомлення про розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення у відповідь на його заяву, не може слугувати відправною точкою для обчислення строку звернення із спірними вимогами, вона лише вказує на час, коли позивач почав вчиняти дії з метою реалізації свого права.
При цьому відлік строку на звернення до суду з такими вимогами розпочинається при остаточному розрахунку при звільненні, оскільки саме в цей момент особа має всі можливості з`ясувати будь-яку інформацію щодо виплачених сум.
Крім того, суд відхиляє посилання позивача на те, що порушення прав позивача є триваючим, про яке останній отримав змогу дізнатись лише при отриманні письмових відомостей про нараховані суми при звільненні.
Натомість суд роз`яснює позивачу, що триваюче правопорушення такий це вид правопорушення, що характеризується безперервним або тривалим здійсненням протиправної дії чи бездіяльності; триває протягом певного часу до моменту припинення.
Такий вид правопорушення відрізняється тим, що його неправомірний характер не обмежується одним актом, а продовжується доти, доки суб`єкт не припинить свої дії або не буде примусово зупинений. Слід наголосити, що особливістю такого правопорушення є те, що поки правопорушення триває, момент його завершення не може бути встановлений, і це впливає як на строки давності та можливість притягнення до відповідальності, так і на строки оскарження.
В даному випадку відповідний остаточний розрахунок відбувся при звільненні позивача 20.06.2023. Такий розрахунок не тривав до моменту отримання відповідачем запиту про нараховані суми при звільненні, а завершився одночасно зі звільненням позивача, грошовим переказом всіх належних при звільненні виплат.
Таким чином, доводи позивача щодо поважності причин пропуску ним строку на звернення до суду на увагу не заслуговують, оскільки є надуманими та жодним чином не підтверджують існування дійсних перешкод для своєчасного звернення до суду з такими вимогами.
Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
Так, суд наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
До того ж, суд вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.
Частиною 1 статті 123 КАС України встановлено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Згідно з ч. 2 ст. 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
При викладених вище обставинах, суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, адже сутність зазначеного інституту полягає в тому, що особа, яка звертається до суду за захистом порушеного права була не в змозі зробити це внаслідок незалежних від неї обставин, зокрема, якщо цьому перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.
На підставі викладеного та керуючись ст. 123 КАС України,
В задоволенні клопотання про поновлення ОСОБА_1 строку на звернення до суду відмовити.
Позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - повернути позивачу.
Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена шляхом подачі протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя І.В. Завальнюк