Справа № 521/941/24
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2024-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2024 р.м. ОдесаСправа № 521/941/24

Перша інстанція: суддя Маркарова С.В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шляхтицького О.І.,

суддів: Домусчі С.Д., Семенюка Г. В.,

секретар Афанасенко Ю.М.,

за участю: представника апелянта Кучеренка Г.А.

представника відповідача Ковальчук В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22.05.2024 у справі № 521/941/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про скасування постанов про притягнення до адміністративної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом у якому просив:

- визнати протиправними та скасувати постанови про адміністративні правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі серії АА № 00012064 від 19.07.2023, серії АА 00011926 від 18.07.2023 винесені Державною службою України з безпеки на транспорті;

- справи про адміністративні правопорушення за ч. 2 т. 132-1 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрити на підставі п.1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 18.07.2023 та 19.07.2023 постановами Державної служби України з безпеки на транспорті серії АА № 00012064 та серії АА № 00011926 позивач притягнутий до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 132-1 КУпАП. Підставою прийняття спірних постанов стало перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм під час руху великогабаритними і великоваговими транспортними засобами автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами. За вищевказаними постановами позивач як власник автомобілю марки RENAUT MAGNUM державний номерний знак НОМЕР_1 21.06.2023 року о 22 годині 04 хв. та 24.06.2023 року о 19 годині 16 хв. за адресою Н-11, км. 76+702 Дніпровської області, допустив рух транспортного засобу із перевищенням нормативів параметрів, зазначених пунктом 22.5 ПДР України : перевищення загальної маси транспортного засобу на 7, 213 % (2 885 тон) та на 10,138 % (4 055 тон), при дозволеній максимальній фактичній масі 40 тон.

Позивач стверджував, що постанови винесені відповідачем з порушенням вимог закону, оскільки при вирішенні питання про його притягнення до адміністративної відповідальності, суб`єкт владних повноважень мав виходити з формального визначення спеціалізованого напівпричепу- контейнеровозу марки LATRE номерний знак НОМЕР_2 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, застосувавши максимальне значення для автомобільних доріг - 44 тони.

Окрім того, позивач вважав, що зважування спірного автомобілю приладом автоматичним для зважування дорожніх транспортних засобів у русі WIM 78, WAGA-WIM 35, зав. № 16 є недопустимим, оскільки свідоцтво про повірку - відсутнє.

Представник відповідача надала відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти задоволення позову. В обґрунтування відзиву зазначила, що спірні постанови прийняті відповідно до вимог чинного законодавства у сфері безпеки на автомобільному транспорті.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Малиновський районний суд м. Одеси рішенням від 22.05.2024 у справі № 521/941/24 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- суд першої інстанції залишив поза увагою доводи позивача про неможливість здійснення габаритно-ваговими комплексами габаритно-вагового контролю транспортного засобу позивача у зв`язку з відсутністю доказів їх повірки;

- суд першої інстанції помилково дійшов висновку про гранично допустиму вагу транспортного засобу позивача 40 т, позаяк транспортний засіб позивача є трьохвісним тягачем з трьохвісним напівпричепом-контейнеровозом, гранично допустима вага якого 44т.

- суд неправомірно відмовив у задоволенні клопотання позивача в огляді транспортного засобу у зв`язку з чим дійшов помилкових висновків про відсутність маркування та пломбування на контейнері, кутових фітингів, розпізнавальних знаків, тощо.

Представниця відповідача надала відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти її задоволення. Вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Рух справи.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.09.2024 відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду.

30.09.2024 представник позивача подав клопотання про огляд транспортного засобу, як речового доказу, в порядку ст. 81 КАС України.

П`ятий апеляційний суд ухвалою від 15.10.2024 у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про огляд транспортного засобу, як речового доказу, в порядку ст. 81 КАС України відмовив.

В ході апеляційного провадження під час судового засідання від 15.10.2024 (вхід.44895/24) представник позивача заявив письмове клопотання про відвід колегії суддів (а.с.106-109, т.2).

П`ятий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 15.10.2024 у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - Кучеренка Г.А. про відвід колегії суддів у справі № 521/941/24 - відмовив.

15.10.2024 (вхід.44888/24) представник ОСОБА_1 - Кучеренко Г.А. подав повторну заяву про відвід колегії суддів у справі № 521/941/24 та протест (а.с.119-122,124-125, т.2).

Також 15.10.2024 (вхід.44913/24) представник ОСОБА_1 - Кучеренко Г.А. подав заяву про відвід судді Шляхтицькому О.І. (а.с.126-129,т.2).

16.10.2024 представник ОСОБА_2 подав до суду заяву, у якій просив залишити без розгляду заяви про відвід (повторно) та протест, що надійшли до суду засобом електронної пошти 15.10.2024, натомість проив суд долучити до матеріалів справи та розглянути заяву про відвід від 16.10.2024, протест від 16.10.2024 та додаткові пояснення від 15.10.2024.

16.10.2024 у судовому засіданні ОСОБА_2 відмовився від заяви 15.10.2024 (вхід.44888/24) про відвід колегії суддів, заяву про відвід судді Шляхтицькому О.І. підтримав.

П`ятий апеляційний суд ухвалою від 16.10.2024 заяви 15.10.2024 (вхід.44888/24) про відвід колегії суддів у справі № 521/941/24 та заяви від 15.10.2024 (вхід.44913/24) про відвід судді Шляхтицькому О.І., - залишив без розгляду.

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - Кучеренка Г.А. від 16.10.2024 про відвід судді Шляхтицькому О.І.- відмовив.

Обставини справи.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач 18.07.2023 та 19.07.2023 постановами Державна служба України з безпеки на транспорті серії АА № 00012064 та серії АА № 00011926 був притягнутий до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 132-1 КУпАП.

Підставою постанов стало перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм під час руху великогабаритними і великоваговими транспортними засобами автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами.

Так, позивач як власник автомобілю марки RENAUT MAGNUM державний номерний знак НОМЕР_1 21.06.2023 о 22 годині 04 хв. та 24.06.2023 о 19 годині 16 хв. за адресою Н-11, км. 76+702 Дніпровської області, допустив рух транспортного засобу із перевищенням нормативів параметрів, зазначених пунктом 22.5 ПДР України: перевищення загальної маси транспортного засобу на 7, 213 % (2 885 тон) та 10,138 % (4 055 тон), при дозволеній максимальній фактичній масі 40 тон.

За свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 автомобіль марки RENAUT MAGNUM державний номерний знак НОМЕР_1 є вантажним сідловим тягачем, маса без навантаження 7662, повна маса 19 000.

Спеціалізований напівпричеп-контейнеровоз марки LATRE номерний знак НОМЕР_2 за свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 має повну масу 38 000, маса без навантаження 3200.

Не погоджуючись із зазначеними вище постановами позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач прийняв постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності обґрунтовано, з урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, із ретельним збором та дослідження матеріалів, що мають доказове значення у справі, дійшовши правильного висновку про доведеність вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, стягнення обрано суб`єктом владних повноважень в межах санкції статті 132-1 ч.2 КУпАП.

Колегія суддів погоджується по суті з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 132-1 КУпАП перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм під час руху великогабаритними і великоваговими транспортними засобами автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами - тягне за собою накладення штрафу в розмірі: п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 5% до 10% включно; однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10%, але не більше 20%; двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20%, але не більше 30%; трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 30%.

Дія частини першої цієї статті не поширюється на правопорушення, пов`язані з перевищенням габаритних та/або вагових параметрів. Підставою для звільнення від відповідальності, передбаченої частинами першою і другою цієї статті, є наявність дозволу на проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні.

Положеннями ст. 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно із ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

За змістом положень ч. 2, ч. 4, ч. 5, ч. 7 ст. 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, адміністративних правопорушень, передбачених частиною другою статті 122-2, частинами другою, третьою статті 132-1, статтею 132-2 цього Кодексу, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі, а також порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису).

У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу або залишається повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення правил зупинки, стоянки або паркування транспортних засобів у разі їх фіксації у режимі фотозйомки (відеозапису), крім випадків фіксації в автоматичному режимі правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті, що зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, та правопорушень, передбачених статтею 132-2 цього Кодексу.

Якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, та правопорушень, передбачених статтею 132-2 цього Кодексу, або порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису). Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення.

У разі виявлення адміністративного правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого за допомогою працюючих в автоматичному режимі спеціальних технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, правопорушення, передбаченого статтею 132-2 цього Кодексу, та/або порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису), протокол про адміністративне правопорушення не складається, а постанова у справі про адміністративне правопорушення виноситься без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Копії постанови у справі про адміністративне правопорушення та матеріалів, зафіксованих за допомогою працюючих в автоматичному режимі спеціальних технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, надсилаються особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, протягом п`ятнадцяти днів з дня винесення такої постанови, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 279-1 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 276 КУпАП справи про адміністративні правопорушення, передбачені частиною другою статті 122-2, частинами другою, третьою статті 132-1 цього Кодексу, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, розглядаються за місцем оброблення таких правопорушень. Справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 132-2 цього Кодексу, розглядаються за місцем їх виявлення.

Згідно зі ст. 283 КУпАП постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак);технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), крім даних, визначених частинами другою і третьою цієї статті, повинна містити відомості про адресу веб-сайту в мережі Інтернет, на якому особа може ознайомитися із зображенням чи відеозаписом транспортного засобу в момент вчинення адміністративного правопорушення, ідентифікатор для доступу до зазначеної інформації та порядок звільнення від адміністративної відповідальності.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України "Про автомобільний транспорт" від 05 квітня 2001 року № 2344-III, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 2344-III).

Положеннями ч. 12 ст. 6 Закону № 2344-III визначено, що державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

За приписами статті 33 Закону України "Про автомобільні дороги" від 08 вересня 2005 року № 2862-IV в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон № 2862-IV) рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 3 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2001 року № 30 (далі - Правила № 30), транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху.

Відповідно до п.п. «б» п.22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, рух транспортних засобів та їх составів допускається у разі, коли їх параметри не перевищують фактичної маси для комбінованих транспортних засобів:

- двовісний автомобіль (тягач) з трьохвісним напівпричепом 40 т (для автомобільних доріг державного значення), 24 т (для автомобільних доріг місцевого значення);

- трьохвісний автомобіль (тягач) з двовісним або трьохвісним напівпричепом 40 т (для автомобільних доріг державного значення), 24 т (для автомобільних доріг місцевого значення);

- двовісний автомобіль (тягач) з трьохвісним напівпричепом (контейнеровоз), що здійснює перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра 42 т (для автомобільних доріг державного значення), 24 т (для автомобільних доріг місцевого значення);

- трьохвісний автомобіль (тягач) з двовісним або трьохвісним напівпричепом (контейнеровоз), що здійснює перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра 44 т (для автомобільних доріг державного значення), 24 т (для автомобільних доріг місцевого значення).

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2019 року № 1174 затверджено Порядок фіксації адміністративних правопорушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті в автоматичному режимі (далі Порядок № 1174).

Положеннями п. 1 Порядку № 1174 встановлено, що цей Порядок визначає механізм фіксації адміністративних правопорушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті в автоматичному режимі.

Згідно з п.2 Порядку № 1174 система фіксації адміністративних правопорушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті в автоматичному режимі (далі - система) - взаємопов`язана сукупність автоматичних пунктів та інформаційно-телекомунікаційної системи.

Відповідно до п. 8 Порядку № 1174 автоматичні пункти встановлюються в місцях (на ділянках) руху вантажних транспортних засобів на: автомобільних дорогах загального користування державного значення - за рішенням органу управління таких доріг; автомобільних дорогах загального користування місцевого значення - за рішенням облдержадміністрацій; вулицях і дорогах у містах та інших населених пунктах - за рішенням органу місцевого самоврядування.

Місця встановлення автоматичних пунктів погоджуються з Укртрансбезпекою.

Вимоги до технічних засобів автоматичних пунктів визначаються Технічним регламентом засобів вимірювальної техніки, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2016 р. № 163.

Згідно з п. 12 Порядку № 1174 автоматичний пункт може забезпечувати: вимірювання навантажень, що припадають на кожну вісь транспортного засобу; вимірювання загальної маси транспортного засобу; визначення кількості осей транспортного засобу та віднесення транспортного засобу до однієї із відповідних категорій; вимірювання міжосьових відстаней транспортного засобу; визначення кількості коліс (скатності) на осях транспортного засобу; вимірювання габаритів транспортного засобу; фіксацію та розпізнавання державних номерних знаків транспортного засобу, причепу, напівпричепу та інших причіпних пристроїв (у разі використання такого та/або заднього державного номерного знака транспортного засобу); фіксацію фронтального зображення транспортного засобу; фіксацію загального вигляду транспортного засобу (вигляд збоку) в момент проїзду через автоматичний пункт (оглядова фотографія транспортного засобу, на якій відображені його контури та кількість осей); первинне оброблення зібраних даних та передачу інформації до інформаційно-телекомунікаційної системи за допомогою засобів захищених каналів зв`язку із використанням наскрізного шифрування; автентифікацію автоматичного пункту, контроль цілісності, авторства, доступності, а також неспростовності дій щодо інформації, що передається від автоматичного пункту до інформаційно-телекомунікаційної системи.

Відповідно до п. 13 Порядку № 1174 під час вимірювання габаритно-вагових параметрів транспортних засобів застосовуються засоби вимірювальної техніки, які відповідають вимогам законодавства про метрологію та метрологічну діяльність.

Відповідно до п. п. 16, 17 Порядку № 1174 посадові особи Укртрансбезпеки, уповноважені розглядати справи про правопорушення, зафіксовані в автоматичному режимі, під час їх розгляду використовують інформаційні файли. Рішення посадової особи Укртрансбезпеки, прийняті під час розгляду справ про правопорушення, зафіксовані в автоматичному режимі, підтверджуються шляхом накладення кваліфікованого електронного підпису та створення кваліфікованої електронної печатки із використанням засобів кваліфікованого електронного підпису, що мають вбудовані апаратно-програмні засоби, що забезпечують захист записаних на них даних від несанкціонованого доступу, від безпосереднього ознайомлення із значенням параметрів особистих ключів та їх копіювання.

У постанові про накладення адміністративного стягнення за правопорушення, зафіксоване в автоматичному режимі, зазначаються виміряні з урахуванням похибки вагові та габаритні параметри транспортного засобу, які перевищили нормативні вагові та/або габаритні параметри транспортних засобів на ділянці автомобільної дороги, а також нормативні габаритно-вагові параметри транспортних засобів на даній ділянці автомобільної дороги. Інформаційні файли з винесеними постановами передаються до Реєстру адміністративних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху.

З аналізу наведеного виходить, що участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові параметри яких перевищують хоча б один з параметрів, зазначених у п. 22.5 ПДР України, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів, а при перевезенні вантажу без відповідного дозволу настає адміністративна відповідальність, яка залежить від відсоткового перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм.

Спірним в контексті апеляційного перегляду даної справи є питання щодо можливості застосування до транспортного засобу позивача встановленої законом максимально допустимої фактичної маси транспортного засобу у 44 тони, відповідно до положень підпункту «б» пункту 22.5 ПДР України.

Вирішуючи спірне питання колегія суддів зазначає таке.

Як вже зазначалось, відповідно до пп. «б» п. 22.5 ПДР, рух транспортних засобів та їх составів допускається у разі, коли їх параметри не перевищують фактичної маси для комбінованих транспортних засобів, зокрема:

- трьохвісний автомобіль (тягач) з двовісним або трьохвісним напівпричепом - 40 т (для автомобільних доріг державного значення), 24 т (для автомобільних доріг місцевого значення);

- трьохвісний автомобіль (тягач) з двовісним або трьохвісним напівпричепом (контейнеровоз), що здійснює перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра- 44 т (для автомобільних доріг державного значення), 24 т (для автомобільних доріг місцевого значення).

Аналіз конструкції положень підпункту «б» пункту 22.5 ПДР України свідчить про те, що застосування гранично допустимої фактичної маси транспортного засобу у 44 тони можливе за одночасного дотримання трьох умов:

1) транспортний засіб - трьохвісний автомобіль (тягач) з двовісним або трьохвісним напівпричепом;

2) можливість перевезення транспортним засобом контейнерів ( ТЗ - контейнеровоз);

3) перевезення транспортним засобом-контейнеровозом саме контейнерів (одного або більше контейнерів) або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра.

Відсутність хоча б однієї з умов виключає можливість застосування гранично допустимої фактичної маси транспортного засобу у 44 тони.

Щодо перших двох умов, а саме транспортного засобу позивача та можливості перевезення ним контейнерів колегія суддів зазначає таке.

Пунктом 1.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що наземними транспортними засобами визнаються пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах.

Частина перша статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлює, що транспортний засіб спеціалізованого призначення - це транспортний засіб, який призначений для перевезення певних категорій пасажирів чи вантажів (автобус для перевезення дітей, осіб з інвалідністю, пасажирів певних професій, самоскид, цистерна, сідельний тягач, фургон, спеціалізований санітарний автомобіль екстреної медичної допомоги, автомобіль інкасації, ритуальний автомобіль тощо) та має спеціальне обладнання (таксі, броньований, обладнаний спеціальними світловими і звуковими сигнальними пристроями тощо).

Напівпричіпом визнається причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра маси транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.

У статті 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України 14 жовтня 1997 року № 363, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20 лютого 1998 року за № 128/2568 (далі Наказ №363), визначено, що сідельний тягач - це автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.

Відповідно до пункту 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, причіп - це транспортний засіб, призначений для руху тільки в з`єднанні з іншим транспортним засобом. До цього виду транспортного засобу належать напівпричепи і причепи-розпуски.

Транспортним засобом визнається пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів. Вантажним автомобілем є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів.

Автопоїзд (транспортний состав) - це механічний транспортний засіб, що з`єднаний з одним або кількома причепами за допомогою зчіпного пристрою, а експлуатацією транспортного состава є транспортування тягачем причепа згідно з інструкцією щодо його використання (відповідність причепа тягачу, наявність страхового з`єднання, єдиної системи сигналізації, освітлення тощо).

При цьому, сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд та являються транспортним засобом, єдиним призначенням якого є перевезення вантажів, відтак, відносяться до категорії вантажних автомобілів.

Наведене кореспондується з пунктом 2.13 Правил дорожнього руху, відповідно до якого транспортний засіб для перевезення вантажів складається з тягача відповідної категорії та причепу.

Колегією суддів встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 транспортний засіб RENALUT MAGNUM, державний номерний знак НОМЕР_1 , тип автомобілю спеціалізований вантажний сідловий тягач належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с.160-161, т.1).

Також, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 спеціалізований напівпричіп-контейнеровоз марки LATRE, реєстраційний номер НОМЕР_2 належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с.158-159, т.1).

Відповідно до постанов серії АА № 00011926 від 18.07.2023, серії АА №00012064 кількість вісей транспортного засобу RENALUT MAGNUM, державний номерний знак НОМЕР_1 , 6 шт., загальна маса 47 650 кг. Зазначене також підтверджується інформаційною карткою габаритно-вагового контролю до вказаних постанов (а.с. 125, 137 т.1).

Як зазначає позивач в позовній заяві, транспортний засіб спеціалізований вантажний сідловий тягач RENALUT MAGNUM, днз НОМЕР_1 , є трьохвісним.

Спеціалізований напівпричіп-контейнеровоз марки LATRE, днз НОМЕР_2 , також є трьохвісним. Загальна кількість вісей 6 шт.

Таким чином, сторонами не заперечується, що вказаний в постанові транспортний засіб складався з трьохвісного сідлового тягача RENALUT MAGNUM, днз НОМЕР_1 , та трьохвісного спеціалізованого напівпричепа контейнеровоза марки LATRE, днз НОМЕР_2 .

Водночас, з аналізу свідоцтва про реєстрацію спеціалізованого напівпричепа контейнеровоза марки LATRE, днз НОМЕР_2 , вбачається, що останній є контейнеровозом та призначений для перевезення вантажу і контейнерів (а.с. 159, т.1).

Наведене свідчить про відповідність транспортного засобу позивача двом вищевказаним умовам, які визначені підпунктом «б» пункту 22.5 ПДР України.

Щодо третьої умови, перевезення транспортним засобом-контейнеровозом одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра, колегія суддів зазначає таке.

У Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.01.1997 № 363 (далі - Наказ №363), дано визначення н/причеп-контейнеровоз - транспортний засіб спеціалізованого призначення, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів певних категорій контейнерів.

Також Наказом № 363 наведено визначення: вантажний контейнер - одиниця транспортного обладнання багаторазового використання, призначена для перевезення та короткочасного зберігання вантажів без проміжних перевантажень, зручна для механізованого навантаження та розвантаження, завантаження та вивантаження (внутрішній об`єм дорівнює 1 куб. м і більше).

Відповідно до п. п. 17.1 - 17.5 Наказу № 363 універсальні автомобільні контейнери призначені для перевезення дрібних партій вантажів без тари, у первинній або у полегшеній тарі. В цих контейнерах перевозяться продовольчі і промислові товари широкого споживання, продукція виробничо-технічного призначення, сільськогосподарські продукти і домашні речі громадян.

Забороняється перевозити в універсальних контейнерах вантажі, які швидко псуються, сипучі вантажі без тари, вибухові, займисті, їдкі та отруйні речовини, смердючі вантажі та ті, які забруднюють стіни і підлогу контейнера, а також вантажі, які не можуть бути завантажені в контейнер або вивантажені з нього без застосування вантажно-розвантажувальних механізмів.

Окремі вантажні місця, які подаються для перевезення в контейнері, мають бути масою не більше 80 кг.

Спеціальні контейнери належать вантажовідправникам і вантажоодержувачам та призначаються для перевезення автомобільним транспортом певних видів вантажів, які потребують додержання особливих умов під час транспортування.

Універсальні автомобільні контейнери, що належать Перевізникам, повинні мати єдину нумерацію, а також нанесене фарбою, що контрастно виділяється від кольору контейнера, таке маркування: розпізнавальний знак; номер контейнера; найменування власника контейнера; вантажність і маса тари контейнера, кг; внутрішній об`єм контейнера, куб. м; місце, місяць і рік виготовлення контейнера; час останнього капітального ремонту і наступного ремонту контейнера.

Номер контейнера наноситься на всіх бокових стінках, даху і всередині контейнера.

Універсальні автомобільні та спеціальні контейнери, які належать власникам вантажу, повинні мати маркування, яке запроваджене власником майна. При цьому обов`язково наноситься вантажність і маса тари контейнера, а також внутрішній об`єм контейнера (куб. м).

Крім цього, відповідно до вимог п. 17.15 Наказу № 363 після завантаження вантажу вантажовідправник повинен зачинити контейнер, закріпити ручку замка контейнера дротом діаметром не менше 2 мм, опломбувати контейнер у порядку, передбаченому розділом 9 цих Правил навісити бірку довжиною 120-150 мм і шириною 80-100 мм, на якій зазначаються пункти відправлення та призначення вантажу і найменування вантажоодержувача.

Відповідно до вимог законодавства забороняється перевезення вантажів у контейнерах, які завантажені з порушенням Міжнародної конвенції щодо безпечних контейнерів.

Колегією суддів, з матеріалів справи, а саме з фотознімків доданих до оскаржуваних постанов, встановлено, що вказаний у постановах сідельний тягач з напівпричепом перевозив предмет з ознаками контейнеру.

Також із фототаблиці, наданої відповідачем до оскаржуваних постанов, суд не вбачає наявність нумерації та маркування контейнера, як того вимагають приписи п.п. 17.1-17.5 Наказу № 363.

Водночас, представником позивача надані відповідні фото контейнеровоза із ознаками контейнера, за яким вбачається наявність фітингів та пломбування (а.с. 86-88, т. 2).

Проте, на питання суду які відомості, у розумінні п.п. 17.1-17.5 Наказу № 363 (номер контейнера, найменування власника контейнера; вантажність і маса тари контейнера, кг; внутрішній об`єм контейнера, куб. м; місце, місяць і рік виготовлення контейнера; час останнього капітального ремонту і наступного ремонту контейнера) підтверджують зазначені докази представник апелянта не надав, що викликає сумніви в обґрунтованості доводів позивача про здійснення перевезення вантажу саме контейнером.

Проте, на переконання колегії суддів докази щодо маркування контейнеру, або їх відсутність, не є вирішальними при вирішенні спірного питання з огляду на приписи таких юридичних норм.

Так, зокрема, пунктом 16 частини 1 статті 4 Митного кодексу України встановлено, що контейнер - транспортне обладнання (клітка, знімна цистерна або подібний засіб), що:

а) являє собою повністю або частково закриту ємність, призначену для поміщення в неї вантажів;

б) має постійний характер і завдяки цьому є достатньо міцним, щоб слугувати для багаторазового використання;

в) спеціально сконструйоване для полегшення перевезення вантажів одним або кількома видами транспорту без проміжного перевантаження;

г) сконструйоване таким чином, щоб полегшити його перевантаження, зокрема з одного виду транспорту на інший;

ґ) сконструйоване таким чином, щоб його можна було легко завантажувати та розвантажувати;

д) що має внутрішній об`єм не менше одного метра кубічного.

Термін "контейнер" включає приладдя та обладнання, необхідні для цього типу контейнера, за умови, що вони перевозяться разом із контейнером. Знімні кузови прирівнюються до контейнерів.

Також, відповідно до Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності (УКТ ЗЕД), яка є додатком до Закону України «Про Митний тариф України» 19.10.2022 № 2697-IX, контейнер є транспортним обладнанням (групи 86-89).

В контексті наведеного апеляційний суд бере до уваги положення Директиву Європейського парламенту і Ради 2009/42/ЄС від 06.05.2009 про статистичну звітність щодо морського перевезення вантажів і пасажирів (далі Директива 2009/42/ЄС)

Відповідно до положень пункту (а) статті 2 додатку І Директиви 2009/42/ЄС (a) «Вантажний контейнер» означає предмет транспортного обладнання, який:

1. має постійний характер і, відповідно, достатньо міцний для багаторазового використання;

2. має спеціальну конструкцію, що забезпечує зручне перевезення вантажів одним або кількома видами транспорту без проміжного перевантаження;

3. оснащений пристроями, що забезпечують зручність його використання, зокрема, переміщення з одного виду транспорту на інший;

4. виготовлений таким чином, щоб його було легко наповнювати та спорожнювати;

5. довжиною принаймні 20 футів або більше.

Окрім того, апеляційний суд враховує положення Директива Ради 96/53/ЄС від 25.07.1996 про встановлення для деяких дорожніх транспортних засобів, що перебувають в обігу в межах Співтовариства, максимальних дозволених розмірів для внутрішнього та міжнародного дорожнього руху та максимальної дозволеної маси для міжнародного дорожнього руху (далі Директива), котрі дозволяють прояснити термін транспортних операцій під час перевезення контейнеровозом одного чи більше контейнерів.

Положеннями статті 2 Директиви визначено, що «міжмодальні транспортні операції» означають:

(a) комбіновані транспортні операції, відповідно до означення в статті 1 Директиви Ради 92/106/ЄЕС (-3), у межах яких здійснюють перевезення 1 або більше контейнера або змінного корпусу, загальна довжина яких не перевищує 45 футів; або

(b) транспортні операції, у межах яких здійснюють перевезення 1 або більше контейнера або змінного корпусу, загальна довжина яких не перевищує 45 футів, з використанням водного транспорту, за умови що довжина початкового або кінцевого відрізку шляху не перевищує 150 км на території Союзу. Зазначену відстань у 150 км можна перевищувати з метою прибуття у найближчий відповідний транспортний термінал для отримання передбачуваної послуги у разі, якщо:

(i) транспортні засоби відповідають пункту 2.2.2(a) або (b) додатка І, або

(ii) транспортні засоби відповідають пункту 2.2.2(c) або (d) додатка І у випадках, коли такі відстані дозволені у відповідній державі-члені.

Для міжмодальних транспортних операцій найближчий відповідний транспортний термінал, який надає послугу, може бути розташований в іншій державі-члені, крім держави-члена, в якій відбувалося навантаження чи розвантаження вантажу,

- «вантажовідправник» означає суб`єкт права або фізичну чи юридичну особу, ім`я/назву якого/якої зазначають у коносаменті або еквівалентному транспортному документі, як-от у наскрізному коносаменті, як ім`я/назву вантажовідправника та/або від імені чи в інтересах якого/якої укладено договір про перевезення із транспортною компанією.

Усі максимальні дозволені розміри, визначені в додатку І необхідно вимірювати відповідно до додатка І до Директиви 2007/46/ЄС без допустимих відхилень у більшу сторону.

Згідно з частиною 1 статті 3 Директиви Державам-членам заборонено відмовляти у використанні або забороняти використання на їхній території:

- для міжнародного дорожнього руху, транспортних засобів, зареєстрованих або запущених в обіг в будь-якій іншій державі-члені, з причин, пов`язаних із масою та розмірами таких транспортних засобів,

- для внутрішнього дорожнього руху, транспортних засобів, зареєстрованих або запущених в обіг в будь-якій іншій державі-члені, з причин, пов`язаних із розмірами таких транспортних засобів,

за умови, що такі транспортні засоби відповідають граничним значенням, визначеним у додатку І.

Статтею 10f Директиви визначено, що для перевезень контейнерів та змінних корпусів держави-члени повинні встановити правила, які вимагають:

(a) від вантажовідправника надавати вантажоперевізнику, якому він доручає перевезення контейнера або змінного корпусу декларацію, у якій буде наведено масу контейнера або змінного корпусу; та

(b) від вантажоперевізника надавати доступ до усієї відповідної документації, наданої вантажовідправником.

Держави-члени повинні встановити правила про відповідальність, залежно від випадку, вантажовідправника та вантажоперевізника, у випадках, коли інформація, згадана в параграфі 1, відсутня або не відповідає дійсності й транспортний засіб або комбінацію транспортних засобів перевантажено.

Разом з тим, положеннями підпункту (d) пункту 2.2.2 Додатку І до Директиви встановлено, що максимальна дозволена маса моторних транспортних засобів, що мають 3 осі, зі напівпричепами, що мають 2 або 3 осі, які перевозять у межах міжмодальних транспортних операцій 1 або більше контейнер або змінний корпус, загальна довжина яких не перевищує 45 футів становить 44 тони.

Наведене, у контексті предмету спору, дає підставі для висновку, що контейнер є транспортним обладнанням, який може бути встановлений та/або використаний на колісних транспортних засобах до якого пред`являються окремі вимоги під час перевезення вантажів.

Згідно з Законом України від 20.02.2000 №1448-111 «Про приєднання України до Угоди про прийняття єдиних технічних приписів для колісних транспортних засобів, предметів обладнання та частин, які можуть бути встановлені та/або використані на колісних транспортних засобах, і про умови взаємного визнання офіційних затверджень, виданих на основі цих приписів» 1958 року з поправками 1995 року (далі Угода), Україна стала Договірною Стороною Женевської Угоди 1958 року, і заявила про намір застосовувати на своїй території Правила ЄЕК ООН які є додатком до Женевської Угоди 1958 року і містять відповідні технічні приписи.

Ці Правила регламентують питання колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), предметів обладнання та частин до них за критеріями безпеки, екологічності та енергоефективності.

Статтею 1 Угоди визначено, що договірні Сторони встановлюють через Адміністративний комітет, що складається з усіх Договірних Сторін відповідно до правил процедури, викладених у Додатку 1, і на основі положень, які містяться у нижче наведених статтях і пунктах, Правила для колісних транспортних засобів, предметів обладнання та частин, що можуть бути встановлені та/або використані на колісних транспортних засобах. За необхідності технічні вимоги включатимуть альтернативні варіанти і, по можливості, будуть орієнтовані на експлуатаційні характеристики і містити в собі описи методів випробувань. Умови надання офіційних затверджень за типом конструкції і їх взаємного визнання будуть включені для їх використання тими Договірними Сторонами, які вирішують застосовувати ці правила через офіційне затвердження за типом конструкції.

Для цілей цієї Угоди:

Термін "колісні транспортні засоби, предмети обладнання та частини" включає будь-які колісні транспортні засоби, предмети обладнання та частини, характеристики яких впливають на безпеку дорожнього руху, охорону навколишнього середовища та економію енергії.

Наказом Міністерства інфраструктури України від 17.08.2012 № 521 затверджено Порядок затвердження конструкції транспортних засобів, їх частин та обладнання (далі Порядок № 521).

Відповідно до п. п. 1.1 1.5 Порядку № 521 цей порядок визначає механізм затвердження конструкції колісних транспортних засобів (далі - КТЗ) категорій M, N, O, L, нових частин та обладнання, які можуть бути встановлені та/або використані на колісних транспортних засобах (далі - обладнання) відповідно до вимог Угоди про прийняття єдиних технічних приписів для колісних транспортних засобів, предметів обладнання та частин, які можуть бути встановлені та/або використані на колісних транспортних засобах, і про умови взаємного визнання офіційних затверджень, виданих на основі цих приписів, 1958 року з поправками 1995 року (далі - Угода).

На кожен КТЗ або партію обладнання, тип яких відповідає вимогам єдиних технічних приписів, що підтверджується сертифікатом типу транспортного засобу або обладнання, виробник або його уповноважений представник - резидент України видає сертифікат відповідності.

На кожен новий КТЗ або партію обладнання, які відповідають вимогам єдиних технічних приписів, але відповідність типу яких не підтверджена сертифікатом типу транспортного засобу або обладнання, а також на КТЗ, що були у користуванні, сертифікат відповідності видають уповноважені органи або органи із сертифікації, акредитовані відповідно до законодавства, призначені Міністерством інфраструктури України.

Індивідуальному затвердженню підлягає кожен КТЗ:

а) новий, який відповідає вимогам єдиних технічних приписів, але відповідність типу якого не підтверджена сертифікатом типу КТЗ, підлягає першій державній реєстрації в Україні;

б) що був у користуванні і підлягає першій державній реєстрації в Україні;

в) конструкцію якого змінено під час переобладнання.

Індивідуальному затвердженню підлягає кожна партія обладнання, яка відповідає вимогам єдиних технічних приписів, але відповідність типу якої не підтверджена сертифікатом типу.

Аналіз наведених положення свідчать про те, що контейнери, які в розумінні Порядку № 521 є транспортним обладнанням до колісного транспортного засобу, підлягають сертифікації.

На користь таких висновків також свідчать положення пункту 2 статті 30 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 № 3353-XII (далі Закон № 3353-XII) згідно з якими перед початком серійного виробництва транспортних засобів або їх складових частин проводяться спеціальні випробування і за їх позитивними наслідками видається сертифікат встановленої форми. Сертифікаційні випробування проводяться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Крім цього, відповідно до статті 31 Закону № 3353-XII транспортні засоби, їх складові частини і комплектуючі вироби, що ввозяться на територію України, підлягають перевірці на відповідність діючим стандартам або повинні мати сертифікат, виданий уповноваженим на це Секретаріатом ЄЕК ООН Адміністративним органом по сертифікації дорожніх транспортних засобів.

Разом з тим, відповідно до вимог пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 червня 2011 року № 738 «Про деякі питання сертифікації транспортних засобів, їх частин та обладнання» передбачено, що пропуск колісного транспортного засобу, який підлягає державній реєстрації, предметів обладнання та частин, які можуть бути встановлені на транспортному засобі та/або використані для його оснащення, на митну територію України з метою вільного обігу, а також перша державна реєстрація транспортного засобу, введення в обіг обладнання здійснюється за наявності сертифіката відповідності, виданого згідно з порядком затвердження конструкції транспортних засобів, їх частин та обладнання.

Колегія суддів акцентує, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Так, діючи в межах позовних вимог, саме суд встановлює правову природу правовідносин сторін на підставі належно доведених сторонами обставин, в результаті чого визначає норму права, що підлягає застосуванню.

Такі повноваження суду носять імперативний характер, що означає обов`язок суду надати правову кваліфікацію відносинам та визначити релевантну норму.

До того ж, принцип офіційного з`ясування всіх обставин справи, закріплений частиною четвертою статті 9 КАС України, зобов`язує суди вживати заходи для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі шляхом виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Тотожні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 280/5760/22.

Апеляційний суд, з метою офіційного з`ясування всіх обставин справи, незалежно від доводів відповідача, запропонував позивачу надати докази щодо перевезення контейнеру на момент здійснення габаритно-вагового контролю за спірними постановами, зокрема сертифікат на контейнер.

Однак, позивачем, на підтвердження доводів позовної заяви та апеляційної скарги, до матеріалів справи не надано документального підтвердження перевезення контейнера, зокрема й сертифікатів контейнера, яким, згідно з твердженнями позивача перевозився вантаж.

Окрім того, колегія суддів враховує, що на момент здійснення габаритно-вагового контролю довжина транспортних засобів з напівпричепом, загальною кількістю вісей 6, склала 15,580 м та 15,066 м, тобто перевищувала максимальну довжину 13,716 м, встановлену підпунктом «б» пункту 22.5 ПДР України, що додатково вказує на те, що транспортні засоби не можуть вважатися контейнеровозами, для яких максимальне навантаження може складати 44 т.

Підсумовуючи викладене, посилання апелянта, як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, на те, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу спеціалізований напівпричіп марки LATRE, днз НОМЕР_2 , є контейнеровозом, а отже останній, дозволяє перевозити контейнери та є достатньою підставою для застосування максимально дозволеної загальної ваги транспортного засобу у 44 тони, на думку апеляційного суду, є необґрунтованими.

Окремо, апеляційний суд акцентує, що з аналізу наведеного вище законодавства вбачається, що одним з ключових аспектів правового регулювання контейнерних перевезень на транспортних засобах, які є джерелом підвищеної небезпеки, є встановлення вимог до безпечності таких перевезень.

В канві наведених висновків апеляційний суд звертає увагу на положення Міжнародної конвенція про безпечні контейнери від 02.12.1972 (з відповідними правками від 4 листопада 1993 року, далі Конвенція), яка ратифікована указом Президії Верховної Ради Української РСР від 26.07.1976, положення якої є діючими на території України, в силу статті 3 Закону України «Про правонаступництво України» від 12.09.1991 № 1543-XII.

Згідно з преамбулою Конвенції, договірні Сторони, визнаючи необхідність підтримання високого рівня безпеки людського життя під час обробки, штабелювання та перевезення контейнерів; беручи до уваги необхідність полегшення міжнародних контейнерних перевезень; визнаючи в цьому зв`язку переваги розробки загальних міжнародних вимог у сфері безпеки; уважаючи, що цій меті найліпше слугуватиме укладення Конвенції, прийняли рішення розробити структурні вимоги для забезпечення безпеки під час обробки, штабелювання та перевезення контейнерів у ході звичайної експлуатації і з цією метою домовилися про таке:

Відповідно до статті I Конвенції загальне зобов`язання, що випливає із цієї Конвенції Договірні Сторони зобов`язуються втілювати в життя положення цієї Конвенції та додатків до неї, які є складовою частиною цієї Конвенції.

Статтею II Конвенції встановлено, що для цілей цієї Конвенції, якщо не буде визначено по-іншому:

Згідно з пунктом 1 статті ІІ Конвенції "Контейнер" означає предмет транспортного обладнання:

a) що має постійний характер і, відповідно, є досить міцним, щоб бути придатним для багаторазового використання;

b) спеціально сконструйований для полегшення перевезення вантажів одним або кількома видами транспорту без проміжного перевантаження;

c) сконструйований з урахуванням необхідності закріплення та (або) легкої обробки й для цього обладнаний кутовими фітингами;

d) такого розміру, що площа, яка знаходиться між чотирма зовнішніми нижніми кутами, складає:

i) не менше 14 кв.м (150 кв. футів) або

ii) не менше 7 кв.м (75 кв. футів), якщо його обладнано верхніми кутовими фітингами;

термін "контейнер" не включає ні транспортних засобів, ні пакування; однак він поширюється на контейнери, коли вони перевозяться на шасі.

Пунктами 3-5, 14-16 статті ІІ Конвенції встановлено, що "Адміністрація" означає уряд Договірної Сторони, з дозволу якого здійснюється допуск контейнерів.

"Допущений" означає допущений Адміністрацією.

"Допуск" означає рішення Адміністрації про те, що тип конструкції або контейнер є безпечним за умовами цієї Конвенції.

"Максимальна експлуатаційна вага брутто", або "R", означає максимально дозволену загальну вагу контейнера та його вантажу.

"Вага тари" означає вагу порожнього контейнера, у тому числі постійно прикріпленого до нього допоміжного обладнання.

"Максимально допущене корисне навантаження", або "P", означає різницю між максимальною експлуатаційною вагою брутто й вагою тари.

Статтею III Конвенції визначено, що ця Конвенція поширюється на нові й існуючі контейнери, які використовуються в міжнародних перевезеннях, за винятком контейнерів, спеціально призначених для повітряних перевезень.

Кожний новий контейнер підлягає допуску відповідно або до процедури випробування за типом конструкції, або до процедури випробування окремих контейнерів згідно з положеннями додатка I.

Кожний існуючий контейнер повинен пройти процедуру допуску згідно з відповідними положеннями про допуск існуючих контейнерів, викладеними в додатку I, протягом 5 років з моменту набрання чинності цією Конвенцією.

Положеннями статті IV Конвенції встановлено, що для впровадження положень додатка I кожна Адміністрація розробляє ефективну процедуру випробування, огляду та допуску контейнерів відповідно до критеріїв, установлених цією Конвенцією; за умови, однак, що Адміністрація може доручити таке випробування, огляд або допуск організаціям, належним чином нею вповноваженим.

Адміністрація, яка доручає таке випробування, огляд або допуск якій-небудь організації, інформує Генерального секретаря Міжурядової морської консультативної організації (далі - Організація) для повідомлення Договірним Сторонам.

Заявку про допуск може бути подано Адміністрацією будь-якої Договірної Сторони.

Кожний контейнер утримується в безпечному стані згідно з положеннями додатка I.

Якщо допущений контейнер фактично не відповідає вимогам, що містяться в додатках I й II, відповідна Адміністрація вживає заходів, які вважає необхідними для приведення цього контейнера у відповідність до таких вимог або скасовує допуск.

Відповідно до пункту 1, підпункту «а» пункту 2 правила 1 «Табличка про допуск за умовами безпеки» Правил випробувань, огляду, допуску та утримання контейнерів встановлених Конвенцією до кожного допущеного контейнера на добре видному важкодоступному для ушкодження місці поруч з будь-якою іншою табличкою про допуск, виданою для офіційних цілей, постійно кріпиться табличка про допуск за умовами безпеки, що відповідає вимогам, які містяться в доповненні до цього додатка.

Табличка повинна містити таку інформацію, принаймні англійською або французькою мовами, зокрема, про максимальну експлуатаційну вагу брутто (кілограми та фунти).

З наведеного вище виходить, що контейнери, як обладнання до транспортного засобу мають максимальну експлуатаційну вагу. Наявність вказаної характеристики контейнерів свідчить про необхідність забезпечення підтримання високого рівня безпеки людського життя під час обробки, штабелювання та перевезення контейнерів. Експлуатація контейнера можлива лише при наявності Допуску, в нашому випадку, сертифікату або іншого дозвільного документа.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що відсутність у позивача сертифікату на предмет з ознаками контейнера, відповідно до вимог Конвенції, а також пункту 17.4 Наказу № 363, інформації про максимальну експлуатаційну вагу поряд з іншими недоліками, як то відсутність доказів маркування, свідчить про те, що позивачем здійснювались перевезення, які не є безпечними та не містять ознак контейнерних перевезень.

Відсутність вказаної вище інформації та доказів позбавляє суд можливості стверджувати про дотримання позивачем третьої обов`язкової вимоги пункту 22.5 ПДР України про перевезення вантажу у контейнері, для застосування максимальної ваги транспортного засобу 44 т.

Також, колегія суддів звертає увагу на рішення Європейського суду з прав людини в справі «O'Halloran and Francis v. the United Kingdom» будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати серйозної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.

Додатково слід зазначити, що діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, зокрема, й з використанням транспортного обладнання національне законодавство України відносить до джерела підвищеної небезпеки.

Так, згідно з частиною 1 статті 1187 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Ця небезпека полягає у самій суті використання транспортного засобу. Людина не може до кінця контролювати механізми під час їх експлуатації.

Це пов`язано з рядом об`єктивних факторів, які потрібно відрізняти від внутрішнього ставлення людини до безпеки чи до ризику, оскільки ці категорії є оціночними, а у цьому випадку мова йде саме про об`єктивно обумовлену можливість настання негативних наслідків від здійснення цього виду діяльності.

Тому навіть лише факт володіння транспортним засобом породжує певні права та обов`язки осіб, за якими зареєстрований транспортний засіб.

Наявність зазначених додаткових ознак, характерних для фізичної або юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб вимагає віднесення їх до спеціальних суб`єктів адміністративного правопорушення.

Наприклад, в рішенні по справі FALK v. THE NETHERLANDS, Арр. № 66273/01, 19 October, 2004, суть якого зводиться до оскарження заявником рішення про накладення штрафу із зазначенням імені та адреси особи, яка керувала на момент вчинення правопорушення його автомобілем, Європейський Суд з прав людини вказує на те, що, незважаючи на заборону презумпції права або факту, вони повинні бути пропорційні меті, переслідуваної державою. Мета оспорюваного правила про об`єктивну відповідальність власника автотранспортного засобу, що міститься в законі про адміністративне виконання правил дорожнього руху, полягає в ефективному забезпеченні дорожньої безпеки та створенні умов, при яких порушення правил дорожнього руху не залишаються безкарними в випадках, коли неможливо встановити особу, котра керувала автомобілем.

У рішенні Європейського Суду з прав людини з у справі Lutz v. Germany, 25 August 1987, App. 9912/82 , суд зазначив, що притягнення до відповідальності порушників правил дорожнього руху в адміністративному порядку, тобто визнання таких порушень адміністративними не суперечитиме вимогам Конвенції. Враховуючи велику кількість незначних правопорушень особливо правил дорожнього руху, характер яких не настільки небезпечний, щоб накладати на порушників кримінальне покарання, Держави учасниці мають вагомі підстави для введення такої системи, яка розвантажує їх суди від більшості подібних справ. Переслідування і покарання за незначні правопорушення в адміністративному порядку не суперечить Конвенції при умові, що зацікавлені особи можуть оскаржити ухвалене проти них рішення в суд, де діють гарантії статті 6 Конвенції (див, зокрема, п. 57 Рішення).

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, обов`язок відповідача щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення не звільняє позивача від доказування підстав позову, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 25.06.2020 по справі № 520/2261/19.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Положеннями ч. ч. 1-2 ст. 76 КАС України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Підсумовуючи все вищевикладене, колегія суддів зазначає, що в ході розгляду справи позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження позиції про те, що ним здійснювались безпечні вантажні перевезення у контейнерах.

За таких обставин, з огляду на визначені в оскаржуваній постанові зафіксовані параметри транспортного засобу, зокрема, кількість вісей 6, та дані свідоцтв про реєстрацію сідлового тягача та напівпричепу, у спірному випадку зафіксований транспортний засіб - трьохвісний автомобіль (тягач) з трьохвісним напівпричепом.

Таким чином, максимально допустиме навантаження для транспортного засобу позивача відповідно до п.п. «б» п. 22.5 ПДР України становить 40 тонн.

Відповідно до спірних постанов та інформаційних карток габаритно-вагового контролю за постановами серії АА № 00011926 від 18.07.2023, серії АА №00012064, фактична загальна маса транспортного засобу на момент фіксації порушень склала 47,650 тон, що перевищує максимально дозволену фактичну масу транспортного засобу - 40 тон на 7,213 % (2,885 тон) (а.с. 123, 125, т. 1), а також 48,950 тон, що перевищує максимально дозволену фактичну масу транспортного засобу - 40 тон на 10,138 % (4,055 тон) (а.с. 135, 137, т. 1).

Відтак, враховуючи те, що транспортний засіб, зазначений в оскаржуваних постановах, не здійснював безпечні контейнерні перевезення в розумінні положень чинного законодавства, а фактична загальна маса транспортних засобів є більшою за гранично допустиму, яка визначена пунктом 22.5 ПДР України, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 132-1 КУпАП.

Враховуючи викладене, апеляційний суд зазначає, що оскаржувана постанова відповідає вимогам вищезазначеного законодавства та містить всі необхідні данні, які є обов`язковими для постанов по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі.

За наведеного, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про правомірність оскаржуваних постанов та відсутність підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою доводи позивача про неможливість здійснення габаритно-ваговими комплексами габаритно-вагового контролю транспортного засобу позивача у зв`язку з відсутністю доказів їх повірки

Надаючи оцінку вказаним доводам колегія суддів виходить з такого.

Згідно з пунктом 3 Вимог до облаштування автоматичних пунктів фіксації адміністративних правопорушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті, які є Додатком до Порядку № 1174, у місці установки вимірювального обладнання автоматичного пункту повинні бути здійснені заходи, які відповідають вимогам, наведеним в описі типу засобу вимірювання.

Згідно з пунктами 7, 9 Технічного регламенту засобів вимірювальної техніки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2016 р. № 163 засіб вимірювальної техніки повинен відповідати суттєвим вимогам, установленим у додатку 1, та вимогам, установленим у відповідних додатках 3-12, що стосуються даної категорії засобу вимірювальної техніки.

Засоби вимірювальної техніки можуть бути надані на ринку та/або введені в експлуатацію в разі, коли вони відповідають вимогам цього Технічного регламенту.

Апеляційним судом з оскаржуваних постанов встановлено, що габаритно-ваговий контроль проводився у пункті автоматичного комплексу габаритно-вагового контролю, який розміщений на автомобільній дорозі Н-11, км. 76+702, Дніпропетровська область. При цьому, посадовими особами Укртрансбезпеки використовувалось вимірювальне обладнання автоматичного пункту - прилад автоматичний для зважування дорожніх транспортних засобів в русі WIM 78, WAGA-WIM35, зав. 16, серія та номер свідоцтва про повірку технічного засобу № UA.TR.113-0619/11F-22.

Представником відповідача разом з відзивом надано матеріали стосовно габаритно-вагового обладнання, у тому числі: сертифікат відповідності WAGA-WIM35 зав. № 16 від 27.12.2022, чинний до 26.12.2023, сертифікати перевірки типу № UA.TR.113-0619/11F-22 від 13.04.2021, чинний до 12.04.2031.

За змістом вказаних вище сертифікатів габаритно-ваговий комплекс WAGA-WIM35 зав. № 16 відповідає затвердженому тип, описаному в сертифікаті перевірки типу та застосовним вимогам Технічного регламенту.

Згідно із пунктом 5 абзацу 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», до сфери законодавчо регульованої метрології належить, серед іншого, такий вид діяльності, як контроль безпеки дорожнього руху та технічного стану транспортних засобів.

Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», законодавчо регульовані засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, підлягають періодичній повірці та повірці після ремонту.

Згідно із пунктами 6, 17 частини 1 статті 1 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність»: «засоби вимірювальної техніки - засоби вимірювань, вимірювальні системи, матеріальні міри, стандартні зразки та будь-які частини засобів вимірювань або вимірювальних систем, якщо ці частини можуть бути об`єктом спеціальних вимог та окремого оцінювання відповідності; періодична повірка засобів вимірювальної техніки - повірка, що проводиться протягом періоду експлуатації засобів вимірювальної техніки через встановлений проміжок часу (міжповірочний інтервал)».

Відповідно до ст. 8 Закону «Про метрологію та метрологічну діяльність», у сфері законодавчо регульованої метрології застосовуються засоби вимірювальної техніки, які відповідають вимогам щодо точності, регламентованим для таких засобів, у встановлених умовах їх експлуатації.

Питання оцінки відповідності засобів вимірювальної техніки засобів вимірювальної техніки, призначених для застосування у сфері законодавчо регульованої метрології врегульовано у розділі IV Закону «Про метрологію та метрологічну діяльність».

Зокрема, за статтею 16 цього Закону, оцінка відповідності законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки вимогам технічних регламентів проводиться у разі, коли це передбачено відповідними технічними регламентами.

Згідно із положеннями ст. 1 Закону України «Про технічні регламенти та оцінку відповідності», документ про відповідність, в тому числі, сертифікат відповідності - документ, що підтверджує виконання заданих вимог, які стосуються об`єкта оцінки відповідності.

Так, вимоги, яким повинні відповідати засоби вимірювальної техніки, що призначені для застосування у сфері законодавчо регульованої метрології, коли вони надаються на ринку та/або вводяться в експлуатацію для виконання завдань, пов`язаних з вимірюваннями, чітко визначені Технічним регламентом законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, затвердженого Кабінету Міністрів України від 13 січня 2016 р. № 94. Дія цього Технічного регламенту № 94 поширюється на засоби вимірювальної техніки, перелік яких наведено у додатку 1.

Прилади автоматичні для зважування дорожніх транспортних засобів у русі та вимірювання навантажень на вісь (ВІМ- комплекси), відповідно до п. 52 додатку № 1 Технічного регламенту № 94, віднесені до засобів вимірювальної техніки, призначених для застосування у сфері законодавчо регульованої метрології, на які поширюється дія Технічного регламенту законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки.

За пунктом 57 Технічного регламенту № 94, відповідність засобів вимірювальної техніки цьому Технічному регламенту повинна засвідчуватися шляхом нанесення на них знака відповідності та додаткового метрологічного маркування, передбачених у пунктах 58-70 цього Технічного регламенту.

Тобто, при введені в експлуатацію надається сертифікат перевірки типу засобу вимірювальної техніки, який засвідчує, що тип засобу вимірювальної техніки затверджено, тобто підтверджує, що вводиться в експлуатацію прилад автоматичний для зважування дорожніх транспортних засобів у русі, та сертифікат відповідності, який підтверджує, що на момент введення в експлуатацію прилад автоматичний для зважування дорожніх транспортних засобів у русі працює належно і відповідає вимогам Технічного регламенту.

Відповідно до абзацу 1 частини 2 статті 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», перелік категорій законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що підлягають періодичній повірці, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як передбачено пунктом 1 Переліку категорій законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що підлягають періодичній повірці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 №374, прилади автоматичні для зважування дорожніх транспортних засобів у русі та вимірювання навантажень на вісь підлягають періодичній повірці.

Згідно із абзацом 2 частини 2 статті 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», міжповірочні інтервали законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки за категоріями встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері метрології та метрологічної діяльності.

Також, відповідно до пункту 1 Міжповірочних інтервалів законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, за категоріями, затверджених Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13.10.2016 №1747, прилади автоматичні для зважування дорожніх транспортних засобів у русі та вимірювання навантажень на вісь мають міжповірочний інтервал 1 рік.

З аналізу наведених положень вбачається, що законодавством України не передбачено проведення повірки при встановленні та введенні в експлуатацію нових приладів автоматичного зважування дорожніх транспортних засобів у русі та вимірювання навантажень на вісь, оскільки при їх встановленні проводиться процедура перевірки відповідності, про що видається відповідний сертифікат.

Отже, враховуючи те, що сертифікат відповідності WAGA-WIM35 зав. № 16 від 27.12.2022 чинний до 26.12.2023, а сертифікати перевірки типу № UA.TR.113-0619/11F-22 від 13.04.2021 чинний до 12.04.2031, технічний засіб фіксації адміністративних правопорушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті в автоматичному режимі WAGA-WIM35 зав. № 16 відповідає вимогам, встановленим чинним законодавством України.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на положення Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 № 879, позаяк абзацом 2 пункту 1 вказаного Порядку встановлено, що дія цього Порядку не застосовується під час габаритно-вагового контролю на автоматичних пунктах.

Разом з тим, колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на положення пункту 13 Порядку № 1174 та статті 16 Закону № 1314-VІІ з огляду на таке.

Так, відповідно до п. 13 Порядку № 1174 під час вимірювання габаритно-вагових параметрів транспортних засобів застосовуються засоби вимірювальної техніки, які відповідають вимогам законодавства про метрологію та метрологічну діяльність.

Згідно зі статтею 16 Закону № 1314-VІІ оцінка відповідності законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки вимогам технічних регламентів проводиться у разі, коли це передбачено відповідними технічними регламентами.

Проте, як зазначено вище апеляційним судом, відповідачем до матеріалів справи надано документи на технічний засіб WAGA-WIM35 зав. № 16, які підтверджують його відповідають вимогам законодавства про метрологію та метрологічну діяльність, а також вимогам технічного регламенту.

З огляду на наведене, враховуючи наявність чинних сертифікатів відповідності технічного засобу WAGA-WIM35 зав. № 16, на думку колегії суддів, вищевказані аргументи скаржника є необґрунтованими.

На спростування доводів апелянта про наявність фітингів, які свідчать про перевезення транспортним засобом позивача саме контейнера, колегія суддів зазначає, що наявність фітингів на транспортних засобах позивача свідчить про те, що, як встановлено вище апеляційним судом, останній є контейнеровозом, тобто те, що зазначений контейнеровоз фактично здатний на перевезення контейнерів, проте не підтверджує здійснення позивачем безпечного перевезення контейнеру на момент фіксації порушення.

Також суд зазначає, що наявність пломбування не є достатнім доказом аби стверджувати про перевезення вантажу саме контейнером з причин наведених у мотивувальній частині постави апеляційного суду.

Окрім того, в апеляційній скарзі апелянт вказує, що суд неправомірно відмовив у задоволенні клопотання позивача в огляді транспортного засобу у зв`язку з чим дійшов помилкових висновків про відсутність маркування та пломбування на контейнері, кутових фітингів, розпізнавальних знаків, тощо.

Як вбачається з матеріалів справи представник позивача 08.03.2024 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з клопотанням про огляд доказів за їх місцезнаходженням, в якому просив суд здійснити огляд транспортного засобу, що належить позивачу ОСОБА_1 , який знаходиться в с. Молодинське, Овідіопольского району, Одеської області.

В обґрунтування вказаного клопотання зазначив, що у своєму відзиві відповідач посилається на переобладнання позивачем транспортного засобу при цьому, за незаконне переобладнання позивачем транспортного засобу відповідач не притягував позивача до відповідальності і технічну експертизу транспортного засобу, в ході процесу, не замовляв.

Також представник позивача зазначив про безпідставність твердження відповідача про переобладнання позивачем транспортного засобу, у зв`язку з чим допустимо до перевезення транспортним засобом вантажу вагою в 40 тон.

Малиновський районний суд м. Одеси ухвалою від 21.03.2024 у справі № 521/941/24 клопотання представника позивача про огляд доказів за їх місцезнаходженням по справі адміністративної юрисдикції за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності залишив без задоволення.

Постановляючи зазначену ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що згідно з приписами статті 81 КАС України суд оглядає докази (в тому числі і електронні докази) за їх місцезнаходженням лише у випадку неможливості доставки їх до суду.

Враховуючи, що представник позивача належним чином не обґрунтував і не довів необхідність огляду доказу за місцезнаходженням та відповідно неможливість забезпечення доказу в інший спосіб, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволенні клопотання представника позивача.

Оцінюючи вищевказані аргументи скаржника колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до положень статті 81 КАС України письмові, речові і електронні докази, які не можна доставити до суду, оглядаються за їх місцезнаходженням. Про дату, час і місце огляду доказів за їх місцезнаходженням повідомляються учасники справи. Неявка цих осіб не є перешкодою для проведення огляду. У разі необхідності, в тому числі за клопотанням учасника справи, для участі в огляді доказів за їх місцезнаходженням можуть бути залучені свідки, перекладачі, експерти, спеціалісти, а також здійснено фотографування, звуко- і відеозапис.

Апеляційний суд зауважує, що представником відповідача разом з відзивом на позовну заяву, долучено фотознімки транспортного засобу позивача в момент габаритно-вагового контролю за спірними постановами.

Як зазначалось вище апеляційним судом, з фотознімків доданих до оскаржуваних постанов, які долучено відповідачем до відзиву, встановлено, що вказаний у спірних постановах сідельний тягач з напівпричепом перевозив предмет з ознаками контейнеру, до конструкції якого внесено зміни - додано тентований верх. Вказаний предмет не містив маркування.

Разом з тим, апеляційний суд повторно наголошує, що контейнери, які в розумінні Порядку № 521 є обладнанням до колісного транспортного засобу підлягають сертифікації.

Проте, позивачем на підтвердження доводів позовної заяви до матеріалів справи також не долучено й сертифікатів контейнера, яким згідно тверджень позивача перевозився вантаж.

Поміж тим, колегія суддів зауважує, що статтею 74 КАС України визначено критерії допустимості доказів.

Так, згідно з частиною 1 статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до частини 2 статті 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що огляд транспортного засобу позивача за його місцезнаходженням не може підміняти надання позивачем сертифікатів на контейнер, що перевозився на момент габаритно-вагового контролю за спірними постановами, який має містити технічні характеристики такого контейнера, про які вказує позивач.

Відтак, у справі що розглядається, протокол огляду транспортного засобу позивача, як речового доказу, за умови відсутності вставленого чинним законодавством сертифікату на контейнер, не може відповідати критеріям допустимості, встановленим частиною 2 статті 74 КАС України.

За наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання позивача в порядку статті 81 КАС України.

Також, колегія суддів, враховуючи необхідність оцінки посилань сторони по справі на рішення суду апеляційної інстанції (див. рішення ЄСПЛ у справі «Ганущак проти України» від 29.08.2024, заява № 40776/16), відхиляє посилання апелянта на постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.09.2024 у справі 490/7750/23, Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.08.2023 у справі № 704/392/23, оскільки у вказаних справах апеляційні суди не досліджували питання щодо здійснення транспортними засобами перевезень саме контейнерів та відповідні докази.

Спірним питанням, як убачає суд із змісту зазначених судових рішень було встановлення факту здійснення перевезень контейнеровозом. Натомість, у справі , що розглядається колегія суддів погодилась, що перевезення здійснювалось контейнеровозом з огляду на державну реєстрацію зазначеного колісного транспортного засобу.

Відтак обставини в рамках вказаних справ не є подібними до обставин у даній справі.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу на іншу правову позицію судів апеляційної інстанції, зокрема викладену у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.05.2024 у справі № 711/1534/24, в якій апеляційний суд виснував про необхідність дослідження технічних паспортів на контейнери.

Окрім того, суд відхиляє посилання апелянта що відсутність чи наявність сертифікату на контейнери може утворювати інший склад адміністративного правопорушення, наприклад за ст. 121 КУпАП та не маж відношення до складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 132-1 КУпАП, оскільки диспозиція статті 121 КУпАП визначає керування водієм транспортним засобом, що має несправності системи гальмового або рульового керування, тягово-зчіпного пристрою, зовнішніх світлових приладів (темної пори доби) чи інші технічні несправності, з якими відповідно до встановлених правил експлуатація його забороняється, або переобладнаний з порушенням відповідних правил, норм і стандартів.

Проте, спірним питанням у справі, як зазначено вище, є питання щодо максимально допустимої маси транспортного засобу під час перевезення вантажу контейнером, а не керування водієм транспортного засобу, що має несправності або переобладнаний з порушенням відповідних правил, норм і стандартів.

Інші доводи апеляційної скарги, яким надано оцінку в мотивувальній частині постанови, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22.05.2024 у справі № 521/941/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.І. Шляхтицький
Судді С.Д. Домусчі Г.В. Семенюк