Справа № 400/8273/24
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2024-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2024 р. № 400/8273/24
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідачаГоловного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008,
провизнання протиправним та скасування рішення від 19.06.2024 року № 43/03-07р; зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом, що містив вимоги:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі Управління або відповідач) від 19.06.2024 № 43/03-07р.;

зобов`язати Управління прийняти рішення про призначення пенсії в разі втрати годувальника на користь ОСОБА_1 за її заявою від 19.06.2024.

На обґрунтування позову ОСОБА_1 вказала, що є особою, яка має право на пенсію на підставі статті 30 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон № 2262). З метою реалізації цього права позивач звернулася до Управління із заявою, до якої додала відповідні документи, але відповідач безпідставно відмовив у призначенні пенсії.

Управління позов не визнало, у відзиві (арк. 41-43) вказало, що спірне рішення було прийнято на підставі вимог законодавства.

Позивач подала відповідь на відзив (арк. 50-52). Правом подати заперечення відповідач не скористався.

В судовому засіданні позивач і її представник вимоги адміністративного позову підтримали, представник Управління просив у задоволенні позову відмовити.

Як встановлено судом, у червні 2013 року позивач і ОСОБА_2 зареєстрували шлюб (арк. 13). Вперше шлюб між ними було зареєстровано у 1995 році (арк. 12).

З 2001 року ОСОБА_2 отримував пенсію за вислугу років, відповідно до Закону № 2262 (арк. 17).

У червні 2016 року ОСОБА_2 помер (арк. 14).

У позовній заяві ОСОБА_1 вказала, що у квітні 2020 року вона втратила працездатність, а 18.01.2021 їй було встановлено інвалідність.

До позовної заяви додане пенсійне посвідчення, що було видано ОСОБА_1 25.01.2024, термін дії 31.12.2026, вид пенсії по інвалідності (арк. 16).

19.06.2024 ОСОБА_1 звернулася до Управління із заявою про призначення пенсії в разі втрати годувальника, відповідно до статті 30 Закону № 2262 (далі Заява, арк. 8-11). У Заяві позивач, серед іншого, зазначила, що у першому шлюбі з ОСОБА_2 вона перебувала до 2011 року, а у 2013 році позивач і ОСОБА_2 вдруге уклали шлюб.

У Заяві ОСОБА_1 вказала, що з 1995 року (перший шлюб) до смерті ОСОБА_2 вони проживали разом за адресою: АДРЕСА_2 . У позові зазначено, що ця адреса не була зареєстрованим місцем проживання ані ОСОБА_1 , ані ОСОБА_2 .

На підтвердження фактичного проживання з 1995 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , позивач до Заяви додала (арк. 21, 22): акт від 24.03.2021, складений трьома мешканцями будинку АДРЕСА_3 , паспортні дані яких були засвідчені паспортистом ТОВ «Центральний 1», а також довідку від 24.03.2021 № 81 за підписом директора і паспортиста ТОВ «Центральний 1» про склад сім`ї, в якій вказано, що ОСОБА_1 проживала у кв. АДРЕСА_4 , без реєстрації з 1995 року разом з чоловіком ОСОБА_2 до дня смерті чоловіка (за свідченнями сусідів). Ці документи, згідно з позовом, доводять факт перебування позивача на утриманні ОСОБА_2 .

За результатами розгляду Заяви і доданих до неї документів відповідач 19.06.2024 прийняв рішення № 43/03-07р. «Про відмову в призначенні пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»» (далі Рішення, арк. 24-25).

Підстава для відмови непідтвердження факту перебування на утриманні померлого годувальника.

У Рішенні відповідач, зокрема, зазначив, що зареєстрованим місцем проживання позивача є адреса: АДРЕСА_5 , зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 була адреса: АДРЕСА_6 . Управління вказало, що «… довідка ТОВ «Центральний» від 24.03.2021 № 81 … видана на підставі показань мешканців будинку, не відноситься до документів, визначених пунктом 13 розділу І Порядку № 3-1 …».

У підпункті 5 пункту 3 розділу ІІ затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 № 3-1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Порядок № 3-1) вказано, що до заяви про призначення пенсії в разі втрати годувальника додаються документи про перебування непрацездатних членів сім`ї на утриманні померлого (загиблого) годувальника які передбачені пунктом 13 цього розділу.

Пунктом 13 розділу ІІ Порядку № 3-1 передбачено, що за документи про перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї приймаються:

1) відомості про проживання (разом з годувальником за однією адресою), або інші документи, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання особи, зокрема органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт;

2) рішення суду про встановлення факту перебування непрацездатного члена сім`ї на утриманні померлого годувальника.

При прийнятті рішення суд виходив з такого.

Довідка від 24.03.2021 про склад сім`ї (арк. 22) не є допустимим, достовірним та достатнім доказом на підтвердження факту проживання позивача і ОСОБА_2 у період з 1995 року до 2016 року за однією адресою. Законодавством, що було чинним у 2021 році, видання подібних довідок суб`єктом господарювання, що здійснює комплексне обслуговування об`єктів (КВЕД 81.10), не передбачалося.

Відповідно, Управління правомірно зазначило про відсутність документа на підтвердження факту проживання разом з годувальником за однією адресою.

Інших доказів на підтвердження факту перебування на утриманні ОСОБА_2 до Заяви не додано.

Згідно з частиною першою статті 30 Закону № 2262, право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).

Отже, право на відповідну пенсію має непрацездатний член сім`ї, який перебував на утриманні особи, яка отримувала пенсію за Законом № 2262.

У статті 31 Закону № 2262 вказано, що члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які самі одержували будь-яку пенсію, мають право перейти на нову пенсію.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону № 2262, незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.

Пунктом «б» частини четвертої статті 30 Закону № 2262 визначено, що непрацездатними членами сім`ї вважаються батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (незалежно від тривалості страхового стажу), або є особами з інвалідністю.

Отже, право на відповідну пенсію має, зокрема, непрацездатна дружина, яка (за винятком випадків, вказаних у частині другій статті 30 Закону № 2262), перебувала на повному утриманні померлого або одержувала від нього допомогу, яка була для неї постійним і основним джерелом засобі до існування.

У справі відсутні докази на підтвердження існування цих умов.

Не доведені ані факт перебування ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_2 , ані факт непрацездатності ОСОБА_1 у 2016 році (смерть ОСОБА_2 ). Інвалідність ОСОБА_1 , про що вказано вище, було встановлено у 2021 році.

Суд встановив, що ОСОБА_1 не має право на призначення пенсії відповідно до статті 30 Закону № 2262, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Судові витрати (сплачена позивачем сума судового збору), відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2, 19, 139, 241 - 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54008, ідентифікаційний код: 13844159) відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В. Птичкіна