Справа № 320/10927/23
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2024-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2024 року № 320/10927/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого-судді Леонтовича А.М., при секретарі судового засідання Замай А.О.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представників:

позивача - Печериці Н.С.,

відповідача (Міністерства оборони України) - Марціса Б.С.,

відповідача(Головного управління капітальних вкладень) - Плаксіна М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Головного управління капітальних вкладень про визнання протиправними та скасування наказів в частині та пунктах, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

I. Зміст позовних вимог.

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі позивач) з позовом до Міністерства оборони України (далі відповідач 1), Головного управління капітальних вкладень (далі - відповідач 2), з врахуванням уточнень, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати пункт 1.3 наказу начальника Головного управління майна та ресурсів (по особовому складу державних службовців) від 31.01.2023 р. № 12 про припинення державної служби та звільнення з роботи ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 );

- поновити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на посаду, рівнозначну посаді головного спеціаліста відділу загальновійськового будівництва та модульних конструкцій управління будівництва у Головному управлінні капітальних вкладень;

- стягнути з Міністерства оборони України (, місцезнаходження: 03168, м. Київ, пр-кт Повітрофлотський 6) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.02.2023 р. до часу поновлення на рівнозначній посаді у Головному управлінні капітальних вкладень;

- вважати запис у трудовій книжці за № 45 від 31.01.2023 р. про припинення державної служби та звільнення з роботи ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) згідно наказу начальника Головного управління майна та ресурсів від 31.01.2023 р. № 12 недійсним;

- допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на рівнозначній посаді головного спеціаліста відділу загальновійськового будівництва та модульних конструкцій управління організації будівництва в Головному управлінні капітальних.

II. Позиція позивача та заперечення відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на її думку оскаржуваний наказ про звільнення з посади є незаконним, прийнятим з порушенням процедури звільнення, передбаченої положеннями Закону України «Про державну службу» та Кодексу законів про працю України.

Зазначає, що вона має переважне право на залишенні на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 42 Кодексу законів про працю України, яким передбачено що перевага надається працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Позивачу залишилося два роки до настання пенсійного віку та позивач працювала на посадах державної служби з березня 2004 року, має 7 ранг державного службовця, що вказує на високу кваліфікацію.

Натомість Відповідачем не вжито жодних заходів з метою працевлаштування позивача, зокрема, не запропоновано йому усі вакантні посади. Також позивач вважає, що долучені відповідачем докази не вказують на законність його дій, а викладені його доводи не спростовують вимог позову.

Відтак, вважає наказ про звільнення від 31.01.2023 № 12 начальника Головного управління майна та ресурсів Міністерства оборони України незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідач 1 вказує на те, що позивачем не додано до заяви будь-яких доказів наявності у позивача переважного права залишення на посаді та суду не надавалось і про таке позивачем не повідомлялось. вважає вимоги позивача необґрунтованими та такими, які не підтверджені належними та допустимими доказами, тому, вважає, що у задоволенні вказаної позовної заяви слід відмовити Позивачу у повному обсязі.

Відповідач 2 зазначає, що по суті поданої до суду позовної заяви ОСОБА_1 щодо визнання незаконним та протиправним п. 1.3 наказу начальника Головного управління майна та ресурсів (по особовому складу державних службовців) від 31.01.2023 № 12 про припинення державної служби та звільнення з роботи позивачки, а також поновлення її на рівнозначній посаді головного спеціаліста відділу загальновійськового будівництва та модульних конструкцій управління організації будівництва в Головному управлінні капітальних вкладень, стягнення з Міноборони на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу, Головним управлінням зазначені вимоги не визнаються та заперечується в повному обсязі. Вважає, що позовна заява є необґрунтованою, недоведеною та такою, що не ґрунтується на фактичних обставинах, не відповідає нормам діючого законодавства.

III. Процесуальні дії у справі.

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Міністерства оборони України, Головного управління капітальних вкладень про визнання протиправними та скасування наказів в частині та пунктах, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.04.2023 позовну заяву залишено без руху.

01.06.2023 позивачем усунуті недоліки позовної заяви.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду міста Києва від 15.06.2023 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 06.07.2023 року о 14:00 год.

05.07.2023 від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

06.07.2023 у зв`язку із перебуванням судді у відпустці справа знята з розгляду. Наступне судове засідання призначено на 17.07.2023 о 15:00.

17.07.2023 від представника Міністерства оборони України надійшов відзив на позовну заяву.

17.07.2023 суд на місці ухвалив призначити по суті судове засідання 22.08.2023 на 14:30

17.08.2023 позивачем заявлено клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

22.08.2023 суд на місці ухвалив призначити по суті судове засідання 12.09.2023 на 15:30

04.09.2023 від Головного управління капітальних вкладень надійшло клопотання про визнання явки позивача обов`язковою та про залишення позовної заяви без розгляду.

12.09.2023 судом зобов`язано відповідача надати належним чином завірену копію особової справи позивача. Наступне судове засідання призначене на 24.10.2023 о 14:00.

05.10.2023 від відповідача надійшла довідка про доходи ОСОБА_1

24.10.2023 справа знята з розгляду у зв`язку із перебуванням судді у відпустці. Нступне судове засідання призначене на 16.11.2023 на 14:30.

16.11.2023 у зв`язку із витребуванням додаткових матеріалів оголошено перерву до 19.12.2023 до 15:00.

03.08.2023 від позивача надійшла заява про отримання відзиву на позовну заяву.

22.08.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

12.09.2023 від позивача надійшла заява письмова позиція.

18.09.2023 від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

19.12.2023 у судовому засіданні задоволено клопотання позивача, розгляд справи відкладено на 12.02.2024 на 14:00.

06.02.2024 від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

12.02.2024 у зв`язку із витребуванням додаткових доказів оголошено перерву до 01.04.2024 до 14:00.

13.02.2024 від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог.

01.04.2024 у зв`язку з неявкою представника позивача, оголошено перерву до 06.05.2024 до 14:30.

01.04.2024 від представника відповідача надійшли додаткові докази по справі завірена копія «Штат №57/186 Головного управління капітальних вкладень» та завірена копія особової справи ОСОБА_1

06.05.2024 у судовому засіданні оголошено перерву до 28.05.2024 до 16:00.

28.05.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 25.06.2024 на 14:30.

25.06.2024 у судовому засіданні зобов`язано представника відповідача надати належним чином завірений штатний розпис та довідку про наявні вакантні посади на час звільнення позивачки, судове засідання призначене на 23.07.2024 на 15:00.

22.07.2024 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

23.07.2024 у судовому засіданні суд на місці ухвалив у зв`язку з неявкою представника позивача та позивача відкласти розгляд справи на 10.09.2024 на 15:00.

10.09.2024 у судовому засіданні суд на місці ухвалив призначити наступне засідання на 08.10.2024 на 15:00.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

ОСОБА_1 працювала на посаді головного спеціаліста відділу загальновійськового будівництва та модульних конструкцій управління організації будівництва в Головному управлінні майна та ресурсів Міністерства оборони України. На різних посадах в структурах Міністерства оборони України працювала з 2004 року.

На виконання вимог директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 25 листопада 2022 року № Д-321/20/дск Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2022-2023 роках", наказу Міністерства оброни України від 23.11.2022 № 133кп Про проведення організаційних заходів в органах військового управління, підпорядкованих Міністерству оборони України" Головне управління майна та ресурсів підлягало переформуванню із залишенням умовного найменування військова частина НОМЕР_2 та ідентифікаційного коду ЄДРПОУ - 24982663.

12.12.2022 керівник Головного управління майна та ресурсів попередив Позивача під особистий підпис про звільнення із займаної посади головного спеціаліста відділу загальновійськового будівництва та модульних конструкцій управління організації будівництва Головного управління майна та ресурсів.

Наказом від 31.01.2023 № 12 начальника Головного управління майна та ресурсів Міністерства оборони України відповідно до пункту 1 частини першої частини 87 Закону України «Про державну службу вирішено припинити державну службу та відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України звільнено позивача з роботи 31 січня 2023 року.

Головне управління майна та ресурсів було реорганізовано у Головне управління капітальних вкладень, як орган військового управління Міністерства оборони України із залишенням умовного найменування військова частина НОМЕР_2 та ідентифікаційного коду ЄДРПОУ - НОМЕР_3 .

Позивач вважаючи, що вищевказаний наказ про звільнення та припинення державної служби є незаконними, такими, що порушує його права та законні інтереси, прийнятим з порушенням процедури, передбаченої чинним законодавством, звернувся з даним позовом до суду.

V. Норми права

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Утвердження правової держави відповідно до приписів ст. 1, другого речення ч. 3 ст. 8, ст. 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі статтею 51 Кодексу законів про працю України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою вказаної статті встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Частиною шостою вказаної статті встановлено, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу» (далі Закон №889-VIII) цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Згідно частин першої, другої та третьої статті 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

За правилами частини 1 статті 34 Закону №889-VIII призначення на посаду державного службовця здійснюється безстроково, крім випадків, визначених цим та іншими законами України.

Пунктом 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII визначено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення.

Підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення наведені у статті 87 Закону №889-VIII.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; управління персоналом державних органів; реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Частиною 2 ст. 1 Закону №889-VIII визначено, що державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади (п. 7 ч. 1 ст. 2 Закону №889-VIII).

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Частиною 1 ст. 83 Закону №889-VIII визначено, що державна служба припиняється: у разі втрати права на державну службу або його обмеження (ст. 84); у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (ст. 85); за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (ст. 86); за ініціативою суб`єкта призначення (ст. 87); у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (ст. 88); у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із міною її істотних умов (ст. 43); у разі виходу державного службовця на пенсію або досягнення ним 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади"; з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (ст. 88-1).

Відповідно до до ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; ліквідація державного органу; встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Нормами ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі п. 1 та 1-1 ч. 1 цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі п. 1 ч. 1 цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі п. 1 ч. 1 цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

У відповідності до ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно ст. 240-1 Кодексу законів про працю України у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 493 цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України «Про зайнятість населення».

VI. Оцінка суду

Суд при вирішенні даної справи повинен встановити дотримання процедури звільнення відповідачем позивача на підставі спірного наказу.

Згідно частини третьої статті 87 Закону №889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Отже, вищевказана норма включає зобов`язання роботодавця (держави) в особі суб`єкта призначення або керівника державної служби щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.

Тобто, суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Однак, роботодавцем не дотримано вимог абзацу 2 та 3 пункту 3 статті 87 Закону №889-VIII, не запропоновано Позивачу вакантну або іншу рівнозначну (нижчу) посаду в одному із структурних підрозділів Головного управління капітальних вкладень (що формувалось), які на той час були вакантні.

Необхідно підкреслити, що відносини публічної служби в основі своєї правової природи є наслідком реалізації не лише права на участь в управлінні державними справами через забезпечення доступу до державної служби, визначеного статтею 38 Конституції України, але і права на працю, оскільки перебування особи на державній службі є однією із форм реалізації права на працю, закріпленого у статті 43 Конституції України, а тому за правовою позицією Верховного Суду України, сформованою у постанові від 06 листопада 2013 року у справі №21-389а13, до відносин публічної служби застосовуються норми трудового законодавства в частині неврегульованій спеціальним законодавством.

При тлумаченні й застосуванні частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII необхідно розуміти, що правомірне рішення це не будь-який бажаний для керівника державного органу варіант поведінки в рамках цього Закону, а лише той, який сприятиме належній реалізації підлеглими працівниками права на працю та доступу до державної служби і не допускатиме проявів дискримінації у здійсненні ними цих прав.

Відтак свобода розсуду означає не свободу вибору керівника державного органу кого звільнити, а кого залишити (перевести) на державній службі, а означає лише оптимальне застосування закону для досягнення цілей, встановлених у ньому. Такого оптимального застосування закону не буде, якщо керівник державного органу не запропонує працівнику посаду державної служби за її наявності. Якщо вакантна посада є у наявності, то у керівника державного органу є лише один вид правомірної поведінки - запропонувати її працівнику.

Таким чином, частина третя статті 87 Закону № 889-VIII встановлює саме обов`язок суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону пропонувати державному службовцю рівнозначну посаду або, як виняток, нижчу посаду державної служби. Відповідні повноваження не є дискреційними.

Правові висновки щодо наявності у суб`єкта призначення обов`язку пропонувати іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, врахувавши при цьому переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю, містяться, зокрема, в постановах Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 640/12871/20, від 30.11.2022 у справі №640/15797/21, від 10.11.2022 у справі № 640/24-23/21.

Суд враховує вказані правові висновки в силу приписів частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також суд звертає увагу, що суб`єкт призначення зобов`язаний запропонувати державному службовцю в першу чергу рівнозначну посаду. Пропонування нижчої посади державної служби може мати місце лише як виняток, наявність підстав для застосування якого в силу принципу верховенства права має бути належним чином обґрунтована.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду щодо виконання власником обов`язку із працевлаштування працівника у зв`язку з реорганізаційними заходами, що міститься в постанові від 18.09.2018 у справі № 800/538/17, власник є таким, що виконав цей обов`язок, якщо запропонував працівникові роботу, яка існувала не тільки на день попередження про наступне вивільнення, але і на день звільнення.

Отже, суб`єкт призначення має запропонувати державному службовцю, посада якого скорочується, всі наявні вакантні посади відповідно до його професійної підготовки та професійних компетентностей, незалежно від того в якому структурному підрозділі проходить службу такий державний службовець.

Аналогічна правова позиція міститься, серед інших, в постановах Верховного Суду від 06.04.2023 у справі № 640/9980/20, від 08.05.2019 у справі № 806/1175/17, від 13.02.2020 у справі № 810/1564/17, від 03.06.2020 у справі № 808/685/16.

Судом встановлено, що факт попередження 12.12.2022 під особистий підпис про звільнення із займаної посади головного спеціаліста відділу загальновійськового будівництва та модульних конструкцій управління організації будівництва Головного управління майна та ресурсів позивачем не оспорюється. Звільнили ж позивачку з посади наказом від 31.01.2023.

Однак, роботодавцем не дотримано вимог абзацу 2 та 3 пункту 3 статті 87 Закону №889-VIII, не запропоновано Позивачу вакантну або іншу рівнозначну (нижчу) посаду в одному із структурних підрозділів Головного управління капітальних вкладень (що формувалось), які на той час були вакантні.

З огляду на що відповідачем було порушено процедуру звільнення позивача.

Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі №807/3588/14, від 27 травня 2020 року у справі №813/1715/16 та інших, наголошував, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Суд звертає увагу, що позивачці, перед тим, як видати оскаржуваний наказ про її звільнення, не пропонували рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей в новоутвореному відділі державного органі, відповідно до абзацу другого частини третьої статті 87 Закону №889-VIII.

При цьому, позиція відповідача зводиться до того, що суб`єкт призначення або керівник державної служби має право, а не зобов`язаний пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).

Суд вважає необґрунтованими посилання відповідача 2 на рішення у адміністративній справі № 640/19317/20, оскільки в зазначеній справі оскаржувався п.6 наказу начальника Головного управління майна та ресурсів (по особовому складу державних службовців) від 06.08.2020 № 97, при цьому судом апеляційної інстанції було застосовано ч.3 ст.87 Закону №889-VIII (в редакції чинній на момент звільнення позивача із займаної посади) суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Отже ч.3 ст.87 Закону №889-VIII (в редакції чинній на момент звільнення позивача із займаної посади 06.08.2020) містила право, а не обов`язок суб`єкта призначення на пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).

Натомість вказана норма в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин у даній справі зазнала змін, зокрема передбачає, що державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

За таких обставин, cуд дійшов до висновку, що відповідачем не було дотримано приписи ст.87 Закону №889-VIII та ст. 49-2 Кодексу законів про працю України у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин у даній справі, зокрема не запропоновано позивачці рівнозначної вакантної посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

Крім того, суд вважає обґрунтованими доводи позивача стосовно того, що позивач має переважне право на залишенні на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 42 Кодексу законів про працю України, яким передбачено що перевага надається працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, оскільки позивачу залишилося два роки до настання пенсійного віку та позивач працювала на посадах державної служби з березня 2004 року.

Статтею 42 Кодексу законів про працю України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Відповідно до роз`яснення Верховного Суду України (п.19 постанови Пленуму від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів») при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частин першої та третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, зокрема, щодо рівнозначності посади, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Даний висновок кореспондується також із висновками Національного агентства України з питань державної служби, викладеними у роз`ясненні від 22.07.2016 року № 13-р/з «Щодо переведення на нижчу посаду».

Оскільки, обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Така ж думка висловлена у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі №813/5500/14, адміністративне провадження К/9901/15302/18, від 18 жовтня 2017 року №6-1723цс17.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством регламентовано чітку та послідовну процедуру вивільнення працівників у разі скорочення штату, яка передбачає:

1) повідомлення працівників не пізніше, ніж за 30 календарних днів;

2) запропонування працівнику всіх наявних вакантних посад (що були наявними на момент попередження працівника про звільнення та з`явилися протягом періоду з дня попередження до дня звільнення, а також існували безпосередньо станом на день звільнення), які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації;

3) перевірку наявності у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці, тобто здійснення їх порівняльного аналізу за такими критеріями.

При цьому, визначальним критерієм для встановлення наявності переважного права на залишення на роботі працівникам при скороченні чисельності штату у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень його кваліфікації та продуктивність праці, а сімейний стан, стаж роботи та інші обставини, що надають право для залишення на роботі, враховуються лише у тому разі, коли працівники мають однакову кваліфікацію і продуктивність праці.

Разом з тим, під кваліфікацією розуміється здатність працівника виконувати завдання та обов`язки відповідної роботи.

Доказами більш високої кваліфікації можуть бути відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), підвищення кваліфікації, навчання без відриву від виробництва, винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, досвід трудової діяльності.

У свою чергу, про продуктивність праці, як узагальнюючий показник її результативності, може свідчити збільшення обсягу виконуваної роботи, її якості, суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника.

Таким чином, для порівняння кваліфікації та продуктивності праці працівників повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів, про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника підлягають оцінюванню окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 Кодексу законів про працю України.

Водночас, для виявлення працівників, які підлягають у першу чергу залишенню на роботі при скороченні штатів, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом складання відповідної довідки у довільній формі з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 31.01.2018 року у справі №824/3229/14-а, від 11.07.2018 року у справі № 816/1232/17.

Отже, лише виконання роботодавцем всіх у сукупності вищезазначених гарантій реалізації працівником права на працю при скороченні штатів є підставою для правомірного звільнення.

При цьому, в судовому засіданні встановлено, що відповідачами не заперечується наявність рівнозначних вакантних посад, в період з дня попередження позивача про звільнення по дату звільнення, які не було запропоновано позивачу.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленої у постанові від 01.04.2015 року у справі №6-40цс15, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Вказана позиція також підтримана в постанові Верховного Суду у справі №816/1232/17 від 11.07.2018 року.

Судом встановлено, що відповідачем протиправно не надано перевагу позивачу в залишенні на роботі, як працівнику, якому залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Таким чином суд встановив, що оскаржуваний пункт 1.3 наказу начальника Головного управління майна та ресурсів (по особовому складу державних службовців) від 31.01.2023 р. № 12 про припинення державної служби та звільнення з роботи ОСОБА_1 прийнятий з порушенням припиисів частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, пункту 10 частини другої станні 42, статті 49-2 Кодексу законів про працю України у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин у даній справі. Отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

А відтак, пункт 1.3 наказу начальника Головного управління майна та ресурсів Міністерства оборони України (по особовому складу державних службовців) від 31.01.2023 р. №12 про припинення державної служби та звільнення з роботи ОСОБА_1 , є протиправним та таким що підлягає скасуванню.

Проте, суд зазначає, що позовна вимога про поновлення ОСОБА_1 на посаду, рівнозначну посаді головного спеціаліста відділу загальновійськового будівництва та модульних конструкцій управління будівництва у Головному управлінні капітальних вкладень підлягає задоволенню в частині, шляхом поновлення на раніше займаній посаді, оскільки у відповідності до ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Зазначена норма права вказує на те, що суд, встановивши факт звільнення без законної на те підстави, зобов`язаний поновити працівника на раніше займаній посаді.

Згідно ст. 240-1 Кодексу законів про працю України у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 493 цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України «Про зайнятість населення».

Кодекс законів про працю України не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч. 1 ст. 235 та у ст. 240-1 Кодексу законів про працю України. Відтак суд, встановивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, що вкладена в постановах від 11 лютого 2021 року у справі № 640/21065/18, від 27 квітня 2021 року у справі № 826/8332/17, від 31 травня 2021 року у справі № 0840/3202/18.

Під час розгляду справи судом встановлено, що Головного управління капітальних вкладень не було ліквідовано, у зв`язку з цим суд вважає необхідним застосувати ч. 1 ст. 235 КЗпП України та поновити позивача на раніше займаній посаді головного спеціаліста відділу загальновійськового будівництва та модульних конструкцій управління організації будівництва в Головному управлінні капітальних вкладень Міністерства оборони України з 01.02.2023.

При цьому, закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Отже, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено, а відтак позивач підлягає поновленню на посаді головного спеціаліста відділу загальновійськового будівництва та модульних конструкцій управління організації будівництва в Головному управлінні капітальних вкладень Міністерства оборони України.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. 4 вказаного порядку при обчисленні середньої заробітної плати за два останні місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Вимушений прогул у зв`язку з незаконним звільненням позивачки рахується судом з 01.02.2023 (наступний день за днем звільнення) по 08.10.2024 (день ухвалення судом цього рішення).

Згідно з довідкою Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України від 26.09.2023 №423/6152 середньоденна заробітна плата складала 1 423,12 грн.

Кількість днів вимушеного прогулу: 440 робочих днів.

Таким чином, сума вимушеного прогулу позивача складає 626 172,8 грн. (440 робочих днів х 1423,12 грн. середньоденного заробітку).

Стосовно позовної вимоги про визнання недійсним запису у трудовій книжці за № 45 від 31.01.2023 р. про припинення державної служби та звільнення з роботи ОСОБА_1 згідно наказу начальника Головного управління майна та ресурсів від 31.01.2023 р. № 12 суд зазначає що вказана вимога не підлягає задоволенню, через таке.

Вищевказаний запис у трудовій книжці позивача здійснений на виконання наказу начальника Головного управління майна та ресурсів Міністерства оборони України від 31.01.2023 р. №12 про припинення державної служби та звільнення з роботи ОСОБА_1 . Враховуючи, що вказаний наказ визнаний протиправним та скасований, а позивач поновлений на роботі, що в свою чергою є підставою для внесення відповідного запису до трудової книжки позивача, відсутні підстави для визнання недійсним запису у трудовій книжці позивача за № 45 від 31.01.2023 р.

Суд вважає що позовна вимоги про допущення до негайного виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді підлягає задоволенню, оскільки згідно пункту три частини першої статті 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Одночасно суд зважає на положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У сукупності викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не обґрунтував обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, а позивач довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Підсумовуючи викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині є обґрунтованими, а тому підлягають частковому задоволенню.

VIІ. Висновок суду

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду докази на підтвердження правомірності своїх дій.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову частково.

VIІI. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно ч.1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У відповідності до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати пункт 1.3 наказу начальника Головного управління майна та ресурсів Міністерства оборони України (по особовому складу державних службовців) від 31.01.2023 р. №12 про припинення державної служби та звільнення з роботи ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ).

Поновити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на посаду головного спеціаліста відділу загальновійськового будівництва та модульних конструкцій управління організації будівництва в Головному управлінні капітальних вкладень Міністерства оборони України.

Стягнути з Міністерства оборони України (, місцезнаходження 03168, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 6) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.02.2023 по 08.10.2024 у сумі 626 172,80 (шістсот двадцять шість тисяч сто сімдесят дві) грн 80 коп з відрахуванням обов?язкових податків та зборів.

Допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на посаді головного спеціаліста відділу загальновійськового будівництва та модульних конструкцій управління організації будівництва в Головному управлінні капітальних вкладень Міністерства оборони України.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Леонтович А.М.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 11 жовтня 2024 р.