Справа № 260/4911/24
Суддя: Маєцька Н.Д.
Дата ухвалення: 2024-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

16 жовтня 2024 року м. Ужгород№ 260/4911/24

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі: головуючої судді Маєцької Н.Д., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просить: 1) Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 20.06.2024 року (наступний день після звільнення з військової служби) по 24.07.2024 року (день, що передував дню остаточного розрахунку з грошового забезпечення); 2) Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 червня 2024 року по 24 липня 2024 року.

Ухвалою суду від 27 вересня 2024 року витребувано від військової частини НОМЕР_1 докази.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом ТВО командира військової частини НОМЕР_1 від 19.06.2024 року № 165 позивача виключено зі списків військової частини НОМЕР_1 у зв`язку зі звільненням з військової служби. 20 липня 2024 року відповідач виплатив позивачу заборгованість із грошового забезпечення в сумі 94466,98 грн. та в сумі 18715,00 грн., 25 липня 2024 року остаточний розрахунок із заборгованості був здійснений військовою частиною в сумі 29550,00 грн. Відтак, виплата належних позивачу грошових коштів не була проведена в день звільнення з військової служби, що є порушенням статті 233 КЗпП України та за яке статтями 116, 117 КЗпП України передбачена відповідальність.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову в зв`язку з тим, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 165 від 19.06.2024 року позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. На виконання вищевказаного наказу, 20.07.2024 року на картковий рахунок позивача було перераховано суму в розмірі 94466,98 грн. Крім того, позивачу було виплачено додаткову винагороду за період виконання бойових (спеціальних) завдань, визначену постановою Кабінету Міністрів України № 168 на загальну суму: 20.07.2024 року 18715,00 грн., 25.07.2024 року 29550,00 грн., 23.08.2024 року 17730,00 грн. У відповідності до рапорту начальника фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 від 04.09.2024 року на день звільнення позивача не було можливості здійснити повний розрахунок. Розрахунок здійснювався по мірі надходження коштів. Відтак, на переконання відповідача, керівництво військової частини НОМЕР_1 в умовах дії воєнного стану, здійснило повний розрахунок з позивачем належних йому виплат у строки і спосіб, що передбачені вимогами чинного законодавства, відомчих наказів та розпоряджень.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з наказу ТВО командира військової частини НОМЕР_1 від 19.06.2024 року №165 військовослужбовця ОСОБА_1 виключено зі списків військової частини НОМЕР_1 у зв`язку зі звільненням з військової служби на підставі підпункту «б» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я (за наявності групи інвалідності)).

Відповідно до вищевказаного наказу:

- Щорічна основна відпустка за 2022 рік не надавалась. Виплатити грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2022 рік в кількості 25 діб у сумі 18 528,88 грн..

- Щорічна основна відпустка за 2023 рік використана терміном 20 діб. Виплатити грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку в кількості 10 (десять) діб у сумі 7411, 65 грн.

- Щорічна основна відпустка за 2024 рік використана терміном 15 діб та 2 доби на дорогу (з 25 березня по 11 квітня 2024 року). Виплатити грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2022 рік в кількості 15 діб у сумі 11117, 33 грн.

- Виплатити компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" та пунктом 17 частини першої статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2022 рік у кількості 14 (чотирнадцять) діб у сумі 10 376,17 грн.

- Виплатити компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" та пунктом 17 частини першої статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2023 рік у кількості 14 (чотирнадцять) діб у сумі 10 376,17 грн.

- Виплатити компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" та пунктом 17 частини першої статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2024 рік у кількості 14 (чотирнадцять) діб у сумі 10 376,17 грн.

- Виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 460 "Про затвердження Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби" в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення, за 27 календарних місяці служби у сумі 24 013, 42 грн.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачем 20.07.2024 року перераховано на картковий рахунок позивача грошові кошти у розмірі 94466,98 грн. Також позивачу 20.07.2024 року відповідачем перераховано кошти у розмірі 18715,00 грн. 25.07.2024 року позивачу перераховано кошти у розмірі 29550,00 грн.

Оскільки виплата належних грошових коштів не була проведена в день звільнення з військової служби, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно з частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 вказаного Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 01.03.2018 у справі №806/1899/17 та від 31.05.2018 у справі №823/1023/16.

Аналіз наведених вище норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 19 червня 2024 року.

В той же час, як вже встановлено судом, відповідачем 20.07.2024 року перераховано на картковий рахунок позивача грошові кошти у розмірі 94466,98 грн. та 18715,00 грн.

Крім того, 25.07.2024 року позивачу перераховано кошти у розмірі 29550,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем було проведено фактичний розрахунок з позивачем при звільненні не у строк, встановлений положеннями ст.116 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що період затримки розрахунку при звільненні повинен обраховуватися з 20.06.2024 року (наступний день після виключення позивача зі списків особового складу) по 24.07.2024 року (день, що передував остаточному розрахунку при звільненні) та становить 35 днів.

При розрахунку розміру середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд виходить з такого.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт «л» пункту 1 Порядку №100).

Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Як вказано у пункті 8 Порядку №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством. Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (який набрав чинності 20.07.2018) (далі - Порядок №260).

Тобто Порядок №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.

З урахуванням викладеного, Порядком №100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2,8), тоді як Порядком №260 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців. Таким чином, суд дійшов висновку, що необхідно застосовувати відповідні алгоритми, передбачені Порядком №100, залежно від кожного окремого випадку з обов`язковим врахуванням спеціального правового регулювання порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, визначеного Порядком №260.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у подібних правовідносинах, в постанові від 25.11.2020 у справі №160/2867/19.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 від 09 жовтня 2024 року № 3311 розмір грошового забезпечення позивача за квітень 2024 року становив 22234,65 грн. та за травень 2024 року 22234,65 грн.

Відтак, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 729,00 грн.

Отже, сума, середнього заробітку позивача за період затримки розрахунку при звільнені 20.06.2024 року по 24.07.2024 року, з урахуванням статті 117 КЗпП України, становить: 729,00 (середньоденна заробітна плата позивача) * 35 (кількість днів затримки розрахунку в межах шести місяців) =25515,00 грн.

Таким чином, позовні вимоги необхідно задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищенаведені обставини справи та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 5, 19, 77, 139, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

2. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 червня 2024 року по 24 липня 2024 року.

3. Зобов`язати військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 20 червня 2024 року по 24 липня 2024 року в розмірі 25515,00 грн. (двадцять п`ять тисяч п`ятсот п`ятнадцять гривень) .

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяН.Д. Маєцька