Справа № 260/1273/24
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2024-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 260/1273/24 пров. № А/857/11806/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І.М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року (головуючий суддя Гаврилко С.С., м. Ужгород) у справі № 260/1273/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дій та бездіяльності протиправними,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, в якому просила визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області від 12.12.2023 № 00 та рішення Головного управління Пенсійного фонду в Закарпатській області № 00 про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Закарпатській області зарахувати до загального трудового стажу періоди роботи з 01.09.1984 до 01.09.2000 за записами в трудовій книжці - 15 років 5 місяців і 3 дні, та періоди роботи приватним підприємцем за 2001 рік - 12 місяців, 2002 рік - 12 місяців, 2003 рік - 11 місяців, 2004 рік - 12 місяців, 2005 рік - 9 місяців, 2006 рік - 12 місяців, 2007 рік - 12 місяців, 2008 рік - 12 місяців, 2009 рік - 12 місяців, 2010 рік - 12 місяців, 2011 рік - 12 місяців, 2012 рік - 12 місяців, 2013 рік - 12 місяців за індивідуальними відомостями про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування позивачки - 11 років 10 місяців, а всього 27 років 3 місяці 3 дні, загального трудового стажу та зарахувати до пільгового стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах 10 років 9 місяців 17 днів; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Закарпатській області призначити пенсію за віком на пільгових умовах з 07.12.2013.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області від 12 грудня 2023 року №00. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду в Закарпатській області від 11 січня 2024 року № 00. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01 вересня 1984 року по 01 вересня 2000 року та періоди роботи приватним підприємцем за 2001 рік - 12 місяців, 2002 рік - 12 місяців, 2003 рік - 11 місяців, 2004 рік - 12 місяців, 2005 рік - 9 місяців, 2006 рік - 12 місяців, 2007 рік - 12 місяців, 2008 рік - 12 місяців, 2009 рік - 12 місяців, 2010 рік - 12 місяців, 2011 рік - 12 місяців, 2012 рік - 12 місяців, 2013 рік - 12 місяців. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду в Закарпатській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах з 07 грудня 2023 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову, Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області оскаржило його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а також не досліджено обставини, що мають значення для справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що до страхового стажу роботи не зараховані періоди роботи з 01.05.2003 по 31.05.2003, оскільки згідно даних персоніфікованого обліку відсутня сплата страхових внесків. Також зазначає, що до пільгового стажу роботи не зараховано період роботи з 22.08.1992 по 01.09.2000, оскільки відсутній перелік атестованих робочих місць. Наголошує, що згідно акту про результати перевірки від 21.12.2023 позивач не зазначена у списках працівників, посади яких підтверджують право на пільгову пенсію за Списком №2.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Позивач письмовий відзив на апеляційну скаргу не подала.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові не оскаржується, суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 07 грудня 2023 року позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Розглянувши документи, подані для призначення пенсії, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (територіальним органом Пенсійного фонду України, що розглядав заяву позивача за принципом екстериторіальності) було прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії № 00 від 12 грудня 2023 pоку, оскільки страховий стаж заявниці становить 22 роки 6 місяців і 18 днів при необхідному - 24 роки 6 місяців, а також за відсутності пільгового стажу при необхідному - 10 років на роботах з шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2, визначеним статті 114 частини 2 пунктом 2 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (а.с. 9).

03 січня 2024 року позивач повторно звернулася з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області № 00 від 11 січня 2024 року їй було відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з тим, що страховий стаж позивача становить 22 роки 6 місяців 18 днів, при необхідному - 24 роки 6 місяців, а також за відсутності пільгового стажу при необхідному - 10 років на роботах з шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2, визначеним статтею 114 частиною 2 пунктом 2 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", враховано тільки 2 роки 9 місяців 8 днів (а.с. 10).

Не погодившись із вказаними рішеннями про відмову у призначенні пенсії, позивач звернулася до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної Хартії та ч.1 ст.46 Конституції України, кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Водночас у пункті 5 рішення №8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.

За приписами пунктів 1, 6 частини першої статті 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, а також порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-IV).

Частинами 2, 4 статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

До набрання чинності Законом України від 09 липня 2003 року України № 1058-ІV питання пенсійного забезпечення, в тому числі й порядок обчислення стажу для призначення пенсій, регулювалися Законом України від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон України № 1788-ХІІ).

Відповідно до статті 1 Закону України №1788-ХІІ громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Право на пенсію за віком мають: чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років (стаття 12 згаданого Закону).

Відповідно до статті 13 частини 1 пункту "б" Закону України №1788-ХІІ (у редакції, у редакції Закону України від 02.03.2015 р. № 213-VІІІ) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 50 років - по 31 березня 1965 року включно; 50 років 6 місяців - з 1 квітня 1965 року по 30 вересня 1965 року; 51 рік - з 1 жовтня 1965 року по 31 березня 1966 року; 51 рік 6 місяців - з 1 квітня 1966 року по 30 вересня 1966 року; 52 роки - з 1 жовтня 1966 року по 31 березня 1967 року; 52 роки 6 місяців - з 1 квітня 1967 року по 30 вересня 1967 року; 53 роки - з 1 жовтня 1967 року по 31 березня 1968 року; 53 роки 6 місяців - з 1 квітня 1968 року по 30 вересня 1968 року; 54 роки - з 1 жовтня 1968 року по 31 березня 1969 року; 54 роки 6 місяців - з 1 квітня 1969 року по 30 вересня 1969 року; 55 років - з 1 жовтня 1969 року по 31 грудня 1970 року.

За відсутності стажу роботи, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності стажу роботи: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців у чоловіків і не менше 20 років 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років у чоловіків і не менше 21 року у жінок; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців у чоловіків і не менше 21 року 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років у чоловіків і не менше 22 років у жінок; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців у чоловіків і не менше 22 років 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років у чоловіків і не менше 23 років у жінок; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців у чоловіків і не менше 23 років 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років у чоловіків і не менше 24 років у жінок; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців у чоловіків і не менше 24 років 6 місяців у жінок.

Відповідно до ч.1 ст.114 Закону №1058-IV право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Згідно з ч.2 ст.114 Закону №1058-IV на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Таким чином, обов`язковими умовами для призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до норм Закону №1058-IV є наявність необхідного страхового стажу (в тому числі пільгового) та досягнення особою визначеного законодавством пенсійного віку.

Пунктом 10 Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 №383 (далі - Порядок №383) передбачено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок № 637).

Відповідно до п.1-3 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави вважати, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до пункту 3 Порядку №383 при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.1992.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, позивач при зверненні із заявою про призначення пенсії подала, зокрема, копію трудової книжки серії НОМЕР_1 , згідно записів якої:

- 01 вересня 1984 року по 09 липня 1987 року - навчання у Воловецькому СПТУ №17;

- 23 вересня 1987 року по 17 травня 1988 року - учень зварювальника напівпровідникових пристроїв і мікросхем;

- 14 червня 1988 року по 17 серпня 1988 року - швея-мотористка швейного цеху;

- 29 вересня 1988 року по 06 вересня 1989 року - кухонний працівник;

- 15 листопада 1989 року по 04 травня 1998 року - санітарка (молодша медична сестра) інфекційного відділення Воловецької центральної районної лікарні;

- 04 травня 1998 року (момент перейменування посади санітарки на посаду молодшої медичної сестри) по 01 вересня 2000 року - молодша медична сестра інфекційного відділення.

Стосовно вищезазначених періодів роботи, то інформація, яка внесена до трудової книжки позивача, дає можливість встановити місце роботи, посади та періоди роботи позивача, а отже, не може бути підставою незарахування до страхового стажу позивача таких періодів роботи.

Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці позивача щодо даних періодів роботи відповідачами не надано.

Таким чином, загальний страховий стаж згідно даних трудової книжки позивача становить 15 років 5 місяців і 3 дні.

Також, судом першої інстанції встановлено, що згідно відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування позивач з 2001 року по 2014 року - приватний підприємець, страхові внески сплачено за такі періоди: 2001 рік - 12 місяців, 2002 рік - 12 місяців, 2003 рік - 11 місяців (страхові внески не сплачено в травні), 2004 рік - 12 місяців, 2005 рік - 9 місяців (страхові внески не сплачено квітень, травень, грудень), 2006 рік - 12 місяців, 2007 рік - 12 місяців, 2008 рік - 12 місяців, 2009 рік - 12 місяців, 2010 рік - 12 місяців, 2011 рік - 12 місяців, 2012 рік - 12 місяців, 2013 рік - 12 місяців, 2014 рік - 0 місяців (страхові внески не сплачувалися).

Тобто, загальний страховий стаж, який підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування становить 11 років 10 місяців.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що загальний страховий стаж позивача становить 27 років 3 місяці 3 дні, при необхідному 24 роки 6 місяців.

Апелянт наголошує, що до пільгового стажу роботи не зараховано період роботи з 22.08.1992 по 01.09.2000, оскільки відсутній перелік атестованих робочих місць.

Апеляційний суд зазначає, що пунктом 4.3 Порядку № 383 передбачено, що у разі підтвердження цього права за результатами атестації, вперше проведеної до 21.08.97 (впродовж 5 років після введення в дію Порядку проведення атестації робочих місць (442-92-п), до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зараховується весь період роботи на даному підприємстві у виробництвах, передбачених Списками (36-2003-п ), тобто період роботи із шкідливими умовами праці, до дати видання наказу на підприємстві про результати проведення атестації та період роботи впродовж наступних 5 років з урахуванням пункту 4.2 цього Порядку.

Згідно наказу № 848 від 15 листопада 1989 року Воловецької районної лікарні позивач працювала повний робочий день у Воловецькій районній лікарні з 15 листопада 1989 року (Наказ № 848 від 15 листопада 1989 року) по 01 вересня 2000 року (Наказ № 159 від 31 серпня 2000 року) на посаді санітарки (молодшої медичної сестри) інфекційного відділення.

Така посада передбачена Списком № 2 розділ XXIV пункт а), який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 1994 року №162, що дає право на пільговий стаж.

Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що зазначений період роботи підлягає зарахуванню до пільгового стажу позивача.

14 лютого 1996 року по Воловецькій центральній районній лікарні був виданий наказ № 52 «Про проведення атестації робочих місць за умовами праці» (а.с. 16). 17 квітня 1996 року наказом № 79 затверджено списки № 1 та №2, а також додатковий список, що дають серед іншого право на пільгове пенсійне забезпечення (а.с. 17).

12 лютого 1996 затверджено перелік виробництв, робіт, професій та посад і показників, з шкідливими та важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах по списку № 2, а також список працівників Воловецької Центральної лікарні по списку № 2 (а.с.а.с. 14, 15).

З цих наказів вбачається, що посада молодшої сестри (санітарки - посада перейменована 04 травня 1998 року - запис № 9 в трудовій книжці позивача) інфекційного відділення була атестованою, тобто за результатами атестації цього робочого місця, робота за посадою дає право на пільгове пенсійне забезпечення.

Апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що при фактично проведеній атестації робочого місця, за відсутності позивача в переліку працівників має місце неправомірна відмова пенсійного органу у призначенні пенсії.

З рішення про відмову у призначенні пенсії вбачається, що вік позивача на момент звернення із заявою становить 54 роки 6 місяців.

Оскільки станом на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії позивач досягла необхідного віку, загальний стаж роботи складає 27 років 3 місяці 3 дні, при необхідному 24 роки 6 місяців, з них не менше 10 років роботах із шкідливими і важкими умовами праці, а тому колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про протиправність рішень Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області від 12 грудня 2023 року №00 та Головного управління Пенсійного фонду в Закарпатській області від 11 січня 2024 року № 00 щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах та зобов`язання призначити пенсію за віком.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди скаржника з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції.

При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2024 року у справі № 260/1273/24 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар