Справа № 280/3439/24
Суддя: Малиш Н.І.
Дата ухвалення: 2024-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 жовтня 2024 року м. Дніпросправа № 280/3439/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Малиш Н.І. (доповідач), суддів: Щербака А.А., Баранник Н.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року (суддя 1-ї інстанції Садовий І.В.) в адміністративній справі №280/3439/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

16.04.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якій просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 23.02.2024 №91 та зобов`язати вчинити певні дії;

- зарахувати для призначення пенсії за віком періоди роботи в РФ із 06.09.2005 по 25.03.2006, з 18.10.2006 по 14.04.2007, з 23.04.2007 по 12.04.2008, з 14.04.2008 по 09.04.2009, з 14.04.2009 по 17.03.2010, з 20.04.2010 по 13.09.2010, з 16.09.2010 по 26.02.2011, з 04.03.2011 по 30.12.2011, з 16.01.2012 по 30.01.2012, з 01.10.2012 по 21.05.2013, з 08.07.2013 по 08.05.2014, з 12.05.2014 по 03.04.2015, з 27.04.2015 по 17.04.2016, з 18.04.2016 по 24.04.2017, з 25.04.2017 по 07.02.2018.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком. Рішенням відповідача від 23.02.2024 №91 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон України №1058-IV) через відсутність необхідного страхового стажу - 31 рік. Незважаючи на надані позивачем документи відповідачем протиправно не враховано до страхового стажу періоди роботи на території російської федерації, зазначені в трудовій книжці на ім`я позивача серії НОМЕР_1 від 20.07.1982 та вкладиші до трудової книжки серії НОМЕР_2 від 04.03.2011, оскільки з 19.06.2023 для України припинено дію Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Разом з тим вказано, що у зв`язку з триваючою військовою агресією російської федерації проти України листування із російською федерацією припинено, а тому у позивача відсутня можливість надати первинні документи, що підтверджують працевлаштування. Водночас зауважено, що основним документом, який підтверджує страховий стаж є трудова книжка, а тому відповідач неправомірно відмовив у зарахуванні періодів роботи, чим порушив передбачене статтею 46 Конституції України право позивача на соціальний захист. На підставі вищевикладеного у сукупності просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року позов задоволено.

Відповідачем на вказане рішення суду подана апеляційна скарга, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тій обставині, що Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області за принципом екстериторіальності було уповноважене лише на розгляд конкретної заяви позивача на прийняття відповідного рішення у відповідності до п. 4.2. Порядку № 22-1. З огляду на зазначене, скаржник вважає, що він не наділений повноваженнями щодо виконання рішення суду, оскільки позивач проживає на території, що обслуговується Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області, де йому повинна призначатись, нараховуватись та виплачуватись пенсія. Також наголошує на відсутності підстав для зарахування позивачу стажу з 01.01.1992, оскільки з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити у її задоволенні.

В силу пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційних скарг дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 , виданим 18.11.1998 Карлівським РВ УМВС України в Полтавській області (а.с.8-9).

16.02.2024 позивач звернувся до Карлівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області із заявою про призначення йому пенсії за віком (а.с.109-111).

У відповідності до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (із подальшими змінами та доповненнями) передбачено, що з 01.04.2021 органи Пенсійного фонду України застосовують принцип екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення/перерахунки пенсій в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяву та де проживає пенсіонер.

Враховуючи зазначене, заява позивача від 16.02.2024 про призначення пенсії за віком в порядку екстериторіальності була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

За результатами розгляду заяви відповідачем було прийнято рішення від 23.02.2024 №91, яким ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком з посиланням на відсутність передбаченого статтею 26 Закону України № 1058-IV необхідного страхового стажу - 31 рік. Додатково повідомлено, що до страхового стажу не зараховано періоди роботи на території Російської Федерації, зазначені в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 , оскільки з 19.06.2023 для України припинено дію Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, у зв`язку з цим до страхового стажу зараховуються періоди роботи на території РРФСР по 31.12.1991 (а.с.10).

Позивач не погодившись з рішенням відповідача про відмову у призначенні пенсії за віком та не зарахуванням до страхового стажу періодів його роботи на території російської федерації з 06.09.2005 по 25.03.2006, з 18.10.2006 по 14.04.2007, з 23.04.2007 по 12.04.2008, з 14.04.2008 по 09.04.2009, з 14.04.2009 по 17.03.2010, з 20.04.2010 по 13.09.2010, з 16.09.2010 по 26.02.2011, з 04.03.2011 по 30.12.2011, з 16.01.2012 по 30.01.2012, з 01.10.2012 по 21.05.2013, з 08.07.2013 по 08.05.2014, з 12.05.2014 по 03.04.2015, з 27.04.2015 по 17.04.2016, з 18.04.2016 по 24.04.2017, з 25.04.2017 по 07.02.2018, які зазначені в трудовій книжці на ім`я позивача серії НОМЕР_1 від 20.07.1982 та вкладиші до трудової книжки серії НОМЕР_2 від 04.03.2011, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що право позивача на призначення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, тому з метою відновлення порушених прав позивача зобов`язав відповідача зарахувати до страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», спірні періоди його роботи на території російської федерації.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції та в межах доводів апеляційної скарги зазначає наступне.

Спірним у справі є відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області у зарахуванні до страхового стажу позивача періодів його роботи на території російської федерації з 06.09.2005 по 25.03.2006, з 18.10.2006 по 14.04.2007, з 23.04.2007 по 12.04.2008, з 14.04.2008 по 09.04.2009, з 14.04.2009 по 17.03.2010, з 20.04.2010 по 13.09.2010, з 16.09.2010 по 26.02.2011, з 04.03.2011 по 30.12.2011, з 16.01.2012 по 30.01.2012, з 01.10.2012 по 21.05.2013, з 08.07.2013 по 08.05.2014, з 12.05.2014 по 03.04.2015, з 27.04.2015 по 17.04.2016, з 18.04.2016 по 24.04.2017, з 25.04.2017 по 07.02.2018.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин).

За змістом статті 4 Закону №1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Статтею 1 Закону №1058-ІV визначено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом; пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Частиною першою статті 26 Закону №1058 визначено умови призначення пенсії за віком, відповідно до якої особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності), допомогу по частковому безробіттю, допомогу по частковому безробіттю на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та матеріальну допомогу в період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.

За змістом частини другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (абзац перший частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV).

Відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон №1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується також: а) будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків; д) навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі; е) тимчасова непрацездатність, що почалася у період роботи; ж) час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку;

За приписами статті 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі статтею 62 Закону №1788-ХІІ, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою КМУ від 12.08.1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Пунктом 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Системний аналіз наведених норм права свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12 вересня 2022 року у справі №569/16691/16-а, від 20 лютого 2020 року у справі №415/4914/16-а, від 21 травня 2020 року у справі №550/927/17, від 16 червня 2020 року у справі №682/967/17 та від 19 червня 2020 року у справі №359/2076/17.

Як вбачається з трудової книжки серії НОМЕР_1 від 20.07.1982 та вкладишу до трудової книжки серії НОМЕР_2 від 04.03.2011 (а.с.11-29), у спірні періоди, заявлені в позовній заяві, позивач працював у підприємствах, які розташовані на території російської федерації.

При цьому, як вірно звернув увагу суд першої інстанції жодних заперечень щодо правильності спірних періодів роботи позивача, чи записів його трудової книжки відповідачем висловлено не було.

В якості підстави для відмови у зарахуванні спірних періодів до стажу роботи, що враховується у призначенні пенсії, відповідачем в оспорюваному рішенні зазначено, що з 19.06.2023 для України припинено дію Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Колегія суддів критично ставиться до зазначеної позиції відповідача та погоджується з висновками суду першої інстанції, що така позиція суперечить принципу верховенства права.

Постановою від 29.11.2022 № 1328 Кабінет Міністрів України постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 у м. Москві. Міністерству закордонних справ в установленому порядку повідомити депозитарію про вихід з Угоди, зазначеної в пункті 1 цієї постанови.

Водночас, суд звертає увагу, що не зважаючи на вихід України з Угоди, пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають (ст. 13 Угоди).

За наведених обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про необхідність задоволення позову та зарахування до страхового стажу позивача спірних періодів роботи на території рф, оскільки по-перше як було вказано вище, положення вищевказаного міжнародного договору розповсюджується на питання пов`язані із призначенням пенсії, зарахуванням періодів роботи на території інших держав до страхового стажу, тощо, по-друге за наявності чинних, у період роботи позивача, положень Угоди, що передбачали відповідне право, позивач не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні періодів роботи на території рф до стажу, що надає право на пенсійне забезпечення.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції відповідно до приписів ст. 77 КАС України відхиляє доводи відповідача, на підтвердження доводів скарги, що пенсія позивачу повинна призначатись, нараховуватись та виплачуватись Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області, оскільки з матеріалів справи встановлено, що подана позивачем заява з документами по суті розглядалась Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області і рішення приймалось саме ним.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та ухвалив рішення з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, підстави для скасування судового рішення відсутні.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розподіл судових витрат не здійснюється у відповідності до норм ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року в адміністративній справі №280/3439/24 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки визначені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.І. Малиш

суддя А.А. Щербак

суддя Н.П. Баранник