Справа № 752/2261/24
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2024-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 752/2261/24 Суддя (судді) першої інстанції: Ольшевська І.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Бєлової Л.В.

суддів: Аліменко В.О., Безименної Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Мельник К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 09 квітня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення №1229167 від 12.01.2024, складену заступником командира взводу 2 взводу 2 роти УПП батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області, старшим лейтенантом поліції Гаркавим Олександром Миколайовичем , та закрити провадження у справі.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 09 квітня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити. Апелянт вважає рішення суду першої інстанції таким, що прийнято з порушенням норм процесуального права та недотриманням норм матеріального права.

На переконання апелянта, суд першої інстанції необґрунтовано визнав правомірним застосування поліцейським приладу TruCam саме у ручному режимі, оскільки такий прилад має бути стаціонарно вмонтованим, як це передбачено приписами ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію».

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції не мав права брати до уваги відзив відповідача та докази, які долучені до нього, оскільки дані процесуальні документи, в порушення ст. 162 КАС України не відправлені позивачу.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 09 квітня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження з 27 вересня 2024 року.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2024 року призначити справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 15 жовтня 2024 року.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2024 року задоволено клопотання представника позивача - Тебеж Катерини Ігорівни про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції та призначено справу до розгляду в режимі відеоконференції через Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему з використанням засобів особистого зв`язку.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до суду апеляційної інстанції не надходив.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, постановою серії ЕНА №1229167 від 12.01.2024 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1700 гривень.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, о 13 год. 43 хв. у с. Сираї а/д Київ-Чернігів-Нові Яриловичі, 71 км., водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Audi А4, номерний знак НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 112 км/год у населеному пункті с. Сираї, позначеному д.з. 5.49, та перевищив встановлене обмеження швидкості більше ніж на 50 км/год. Швидкість вимірювалась лазерним вимірювачем швидкості ТЗ TruCam II LTI20/20 серійний ТС008431, чим порушив п. 12.4 ПДР - порушення швидкісного режиму в населених пунктах.

Позивач, не погоджуючись із вказаною постановою, звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Суд першої інстанції у задоволенні адміністративного позову відмовив та зазначив, що відеозаписом, наданим відповідачем, підтверджується факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП, а саме: порушення швидкісного режиму в населених пунктах (п. 12.4. ПДР України).

Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що поліцейський дотримався передбаченої законодавством процедури розгляду справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Конституції України, Законом України «Про Національну поліцію», Кодексом України про адміністративні правопорушення, Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженою наказом МВС України від 07.11.2015 року № 1395.

Як передбачено ч. 1 ст. 3 Закону України «Про Національну поліцію», у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Правила дорожнього руху відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (ПДР України).

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Нормами ст. 222 КУпАП встановлено, що органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема, правил користування засобами транспорту, в тому числі, за ч.1 ст.122 КУпАП.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Згідно із пунктом 1.1. Правил дорожнього руху ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Відповідно до пункту 1.3. Правил дорожнього руху учасники дорожнього руху зобов`язані знати та неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Згідно з пунктом 1.4. Правил дорожнього руху кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

Відповідно до пункту 1.9. Правил дорожнього руху особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до пункту 12.4 Правил дорожнього руху у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Частиною четвертою статті 122 КУпАП визначено, що перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину - тягне за собою накладення штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Статтею 7 КУпАП передбачено, що провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (частина перша статті 9 КУпАП).

Згідно зі статтею 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Положеннями статті 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно із статтею 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Отже, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, виходячи з його правової природи та завдання, уповноважена особа має всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, зокрема на підставі належних доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення.

Як зазначалося, оскаржуваною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною четвертою статті 122 КУпАП, яка передбачає, що перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину - тягне за собою накладення штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови серії ЕНА №1229167 від 12.01.2024 року, о 13 год. 43 хв. у с. Сираї а/д Київ-Чернігів-Нові Яриловичі, 71 км., водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Audi А4, номерний знак НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 112 км/год у населеному пункті с. Сираї, позначеному д.з. 5.49, та перевищив встановлене обмеження швидкості більше ніж на 50 км/год., чим порушив п. 12.4 ПДР - порушення швидкісного режиму в населених пунктах.

При цьому, фіксація швидкості руху вказаного транспортного засобу здійснювалась за допомогою лазерного вимірювача швидкості ТЗ TruCam II LTI20/20 серійний ТС008431.

Зазначений доказ суд визнає допустимим доказом з огляду на те, що у постанові зазначено, який технічний прилад застосовувався при вимірюванні швидкості та вказано про фіксування на портативний пристрій та TruCam, що свідчить про правомірність застосування такого лазерного вимірювача швидкості TruCam.

Згідно копій свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки від 07.11.2023 (а.с.38), експертних висновків від 24.12.2020 (а.с.41-43), сертифікату перевірки типу від 26.12.2018 (а.с.39), сертифікату відповідності від 09.01.2019 (а.с.40), прилад TruCam II LTI20/20 серійний ТС008431 відповідає вимогам технічної документації на вимірювач, пройшов перевірку та є придатний до застосування до 07 листопада 2024 року, його криптографічний алгоритм забезпечує конфіденційність, цілісність та автентичність зареєстрованих даних.

У свою чергу, ДП «Укрметртестстандарт» інформувало Департамент патрульної поліції листом від 01.10.2019 № 22-38/49, що лазерний вимірювач TruCam відноситься до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів, тобто конструктивно створений для утримування в руках під час вимірювань. Крім основного, ручного режиму роботи, вимірювач TruСam також може бути встановлений на триногу для проведення вимірювань швидкості руху транспортних засобів в автоматичному режимі (а.с.34).

Наказом Департаменту патрульної поліції затверджений перелік ділянок автомобільних доріг, на яких дозволена швидкість руху транспортних засобів контролюється за допомогою лазерних вимірювачів швидкості TruCam, згідно до яких у Чернігівській області на автодорозі М-01 Київ-Чернігів-Нові Яриловичі, 64-90 км, 92-117 км, 166-176 км, вимірювання швидкості здійснюється за допомогою TruCam (а.с.47-48).

Відповідно до довідки начальника ВБДР УПП в Чернігівській області ДПП від 12.01.2024 та карти-схеми розміщення дорожніх знаків відрізок автомобільної дороги М-01 Київ-Чернігів-Нові Яриловичі з км 70+500 по км 72+700 (с. Сираї) знаходиться в зоні дії дорожніх знаків 5.76 «Автомобільна відеофіксація порушень Правил дорожньої руху» з табличкою 7.2.1 «Зона дії» (26 км), встановлених з обох боків дороги на км 64+000 та км 90+000 (а.с.51-52).

Також у матеріалах справи міститься лист від 29.02.2024 Представництва «АЗВІРТ» ММС», у якому Управлінню патрульної поліції в Чернігівській області повідомлено про те, що станом на 12.01.2024 встановлені дорожні знаки 5.49 «Початок населеного пункту» з обох боків с. Сираї, Чернігівської області (а.с.50).

При цьому, Постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.2017 № 833 «Про функціонування системи фіксації адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху в автоматичному режимі», визначено, що технічні засоби (прилади контролю) - це пристрої, що дають змогу в автоматичному режимі здійснювати виявлення та фотозйомку або відеозапис подій, що містять ознаки адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, та інформація в яких захищена згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах.

Такі технічні засоби входять до системи фіксації адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху в автоматичному режимі (далі - система), визначення терміну якої встановлює, що це - взаємопов`язана сукупність технічних засобів (приладів контролю), програмних і апаратних засобів обробки отриманих за допомогою технічних засобів (приладів контролю) інформаційних файлів та метаданих, обміну з використанням телекомунікаційних мереж інформацією, необхідною для реалізації організаційних і процесуальних заходів під час здійснення контролю за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками, що функціонує в єдиній інформаційній системі МВС.

У цьому випадку, лазерний вимірювач швидкості TruCam є засобом саме вимірювальної техніки, а не засобом фото-відеофіксації і відповідає вимогам Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», відповідно до статті 1 якого засоби вимірювальної техніки - засоби вимірювань, вимірювальні системи, матеріальні міри, стандартні зразки та будь-які частини засобів вимірювань або вимірювальних систем, якщо ці частини можуть бути об`єктом спеціальних вимог та окремого оцінювання відповідності.

Отже, колегія суддів приходить до переконання про те, що засіб вимірюваної техніки TruCam II LTI20/20 серійний ТС008431, є належним засобом для встановлення швидкості руху транспортних засобів, а тому фіксування правопорушення, яке здійснено за допомогою цього приладу є належним та допустимим доказом вчинення позивачем порушення пункту 12.4 Правил дорожнього руху України.

Посилання апелянта на те, що поліцейський не мав права використовувати засіб вимірюваної техніки TruCam, тримаючи його в руках, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки можливість застосування приладу в ручному режимі описана в його методичних рекомендаціях щодо використання та інструкції з використання.

Так, з відстані у близько 150-450 м поліцейським виконується наведення позначки оптичного прицілу на цільовий автомобіль і натискається спусковий гачок приладу. Прилад починає вимірювання швидкості і включає запис відео, при цьому чути характерний звук низького тону. При фіксації перевищення встановленої швидкості руху прилад здійснює фотографування транспортного засобу порушника, про що свідчить повторний звук високого тону. Після цього поліцейський відпускає спусковий гачок та вживає заходи до зупинки порушника. Після стабільного утримання позначки на цільовому транспортному засобі, прилад здійснює вимірювання швидкості. Про фіксацію перевищення швидкості руху свідчить характерний звук високого тону і в самому оптичному прицілі та на екрані монітору приладу фіксується числовий показник швидкості.

При цьому, достовірність інформації про порушення Правил дорожнього руху може бути перевірена в будь-який момент після її фіксації приладом TruCam, у тому числі під час її пред`явлення в якості речового доказу в адміністративному судовому процесі.

Відповідності до статті 40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; забезпечення дотримання Правил дорожнього руху.

Колегія суддів наголошує на тому, що стаття 40 Закону України «Про Національну поліцію» не містить приписів щодо можливості використання поліцією лише змонтованих технічних приладів. Натомість зазначена норма права передбачає можливість монтажу або розміщення таких приладів по зовнішньому периметру доріг і будівель.

Відповідно до відеозапису фіксації місця події, який наданий представником відповідачів, на файлі під назвою «_l3200_0112_134330_F0001» зафіксований автомобіль позивача та згенерована інформація про подію правопорушення, а саме: вказано, що «Clip No: 13271; Date: 12/01/2024; Time: 13:43:30; Manual: Speed; Loc: А/Д М01 КИЇВ-ЧЕРНІГІВ-Н.ЯРИЛОВИЧІ, С.СИРАЇ 71 KM, ID: 0141253 Speed Limit: 73 km/h Speed: 112 km/h (APP) Distance: 204.2 m».

Крім того, з відеозапису з нагрудного відеореєстратора, на якому зафіксовано момент зупинення позивача на вимогу інспектора, а саме: файл «export-gf8jg», вбачається, що між позивачем та інспектором відбувається з`ясування обставин вчинення адміністративного правопорушення та з контексту пояснень позивача вбачається, що фактично він не заперечував проти того факту, що рухався зі швидкість більшою ніж дозволено.

На відеозаписі також зафіксовано, що поліцейським дотримана передбачена законодавством процедура розгляду справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Позивачу повідомлено про суть вчиненого ним правопорушення. До початку винесення постанови поліцейський, який проводив розгляд справи, оголосив про початок розгляду справи та ознайомив позивача з правами, якими користується особа, стосовно якої проводиться розгляд справи, про що позивач у п. 8 оскаржуваної постанови поставив власний підпис.

Також, з відеозапису вбачається, що позивач був ознайомлений з фото та відео доказом правопорушення, яке відбулось о 13:43 год. (файл «export-gf8jg» 12.01.2024 р. о 13:56:36). Заперечень щодо зафіксованої швидкості, із якою рухався, він не висловив, так само не заперечував проти факту того, що рухався в населеному пункті.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що з відеореєстратора поліцейського вбачається, що автомобіль позивача на вимогу поліцейського зупинився саме біля знаку 5.50 «Кінець населеного пункту» (Сираї), тобто за траєкторією, якою рухався позивач, встановлена приладом вимірювання швидкість автомобіля у 112 км/г була обрана водієм як раз під час руху в населеному пункті при дозволеній швидкості в 50 км/год.

Отже, відповідачем на виконання покладеного на нього обов`язку доказування, регламентованого частиною другою статті 77 КАС України, доведено факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, за яке останнього було притягнуто до відповідальності.

У свою чергу, лазерний вимірювач швидкості руху TruCam II LTI20/20 серійний ТС008431 має допустиму похибку при вимірюванні швидкості руху в ручному режимі +/- 2 км/год. Навіть з урахуванням вказаної похибки під час використання ручного режиму, позивач все одно рухався з перевищенням встановленого обмеження швидкості руху у населеному пункті.

Сама незгода позивача щодо його притягнення до адміністративної відповідальності за частиною четвертою статті 122 КУпАП не є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та звільнення від адміністративної відповідальності.

При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про відсутність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбачених частиною четвертою статті 122 КУпАП, а доводи позивача не спростовують висновки поліцейського.

Вказане у сукупності з урахуванням всіх зібраних матеріалів, в достатній мірі підтверджує наявність в діях позивача ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого частиною четвертою статтею 122 КУпАП.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини в справі «O'Halloran and Francis v. the United Kingdom» будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати серйозної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.

Тобто, водій при керуванні автомобілем зобов`язаний, в першу чергу, дотримуватись вимог Правил дорожнього руху України.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови серії №1229167 від 12.01.2024.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не мав права брати до уваги відзив відповідача та докази, які долучені до нього, оскільки дані процесуальні документи в порушення ст. 162 КАС України не були відправлені позивачу, колегія судів вважає необґрунтованими, адже відповідач до матеріалів відзиву на позов долучив документи, у якості доказу про надіслання позивачу копії відзиву, а саме: список від 01.03.2024 згрупованих відправлень рекомендованою поштовою кореспонденцією, у якому зазначено про направлення Управлінням патрульної поліції в Чернігівській області на адресу ОСОБА_1 (м. Киїів, п-к Голосіївський 15А) поштової кореспонденції (ШКІ 3538).

Зазначені у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представником позивача доводи про те, що суд першої інстанції всупереч положень КАС України розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження не заслуговує на увагу, оскільки згідно з п. 7 ч. 3 ст. 317 КАС України обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду є випадок, коли суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, проте справа, яка розглядається, не відноситься до категорії справ, які належить розглядати за правилами загального позовного провадження, перелік яких передбачено ч. 4 ст. 12 КАС України.

Інші доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 09 квітня 2024 року - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 09 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та не може бути оскаржена.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

Н.В. Безименна