Справа № 380/2055/24
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2024-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Морська Г.М.

15 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/2055/24 пров. № А/857/19625/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2024 року у справі № 380/2055/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ :

26.01.2024р. ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 09.11.2023р. №66 про відмову в призначенні пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити та виплачувати пенсію за віком із зарахуванням до страхового стажу періодів роботи та навчання: 01.09.1975р. - 20.07.1977р., 01.03.1980р. - 04.04.1980р., 05.04.1980р. - 31.08.1980р., 01.09.1980р. - 25.07.1981р., 07.06.1990р. - 24.05.1995р.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.06.2024р. позов задоволено частково.

Суд визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 09.11.2023р. №66 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Одночасно, суд зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (, адреса: майдан Свободи, Держпром, 3 під, 2 поверх, м.Харків, 61022) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) періодів роботи та навчання з 01.09.1975р. -20.07.1977р., 01.03.1980р. - 04.04.1980р., 05.04.1980р. - 31.08.1980р., 01.09.1980р. -25.07.1981р., 07.06.1990р. - 24.05.1995р. та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 03.11.2023р., з урахуванням наданої судом у цьому рішенні правової оцінки.

В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Не погоджуючись із даним рішенням в частині задоволених позовних вимог, апелянт Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24.06.2024р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у 2019 році звернулася до Самбірського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області з приводу призначення пенсії за віком.

31.10.2019р. отримала довідку, що станом на 25.10.2019р., дату звернення, її страховий стаж становив 20 років, що не давало права на призначення пенсії за віком у віці 59 років. Дата, з якої особа матиме право на пенсійну виплату 02.08.2023р.

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 вдруге звернулась щодо призначення пенсії, до заяви додала наступні документи:

- свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , в якому зазначено про народження громадянки ОСОБА_2 01.08.1960;

- атестат № 4427 від 20.07.1977р., який виданий ОСОБА_2 Професійно- технічним училищем № 27 м. Львова про навчання строком два роки: 01.09.1975р. - 20.07.1977р.;

- свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , яке видане 29.03.1990р. у Казахській ССР, про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , 18.03.1987р.;

- паспорт громадянина України (ID картка) № НОМЕР_4 , який виданий ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказана заява за принципом екстериторіальності передана на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

09.11.2023р. Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області Рішенням № 66 відмовив ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком за ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

06.12.2023р. листом № 1300-5206-8/178438 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повідомив позивача про рішення про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Із змісту оскаржуваного рішення видно

… Дата звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України 03.11.2023р.

Пенсійний вік визначений ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" становить 59 років.

Необхідний страховий стаж згідно ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" не менше 26 років з січня 2019 року - 31 грудня 2019 року.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 страхового стажу, передбаченого ч.1 ст.26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 страхового стажу, передбаченого ч.1 ст.26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 65 роки мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 15 до 22 років.

Вік заявниці 63 роки.

Загальний страховий стаж становить 17 років 01 місяць 21 день.

До страхового стажу не зараховано:

- період навчання: 01.09.1975р. - 20.07.1977р., оскільки написання прізвища у атестаті № 4427 від 20.07.1977р. не співпадає з написанням прізвища у паспорті заявниці. Документ про зміну прізвища не надано.

- періоди, відображені у трудовій книжці серія НОМЕР_5 від 25.05.1977р., а саме:

- період навчання, оскільки відсутній номер та дата видачі атестату,

- робота в Казахстані: 01.01.1992р. - 24.05.1995р., оскільки з 19.06.2023 року Угода про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., припинила свою діяльність в Україні. Починаючи з 19.06.2023р. обчислення страхового стажу, набутого в республіках колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік, здійснюватиметься відповідно до законодавства України з урахуванням двосторонніх угод/ договорів. На сьогодні двосторонній договір між Україною та Казахстаном не заключено.

- 01.03.1980р. по ...., оскільки відсутній запис про звільнення.

Враховуючи зазначене, вирішено: відмовити ОСОБА_1 в призначені пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого ст.26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування ….

ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В ст.46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

ч.2 ст.152 Конституції України визначено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Щодо соціальних виплат ст.1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте, якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України № 1788-XII від 05.11.1991р. «Про пенсійне забезпечення» /Закон № 1788-XII/ та Законом України № 1058-ІV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» /Закон № 1058-ІV/.

ч.1 ст.4 Закону України від 09.07.2003р. №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (Закон №1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

В ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року №1788-XII (Закон №1788-XII) видно, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Із змісту записів копії трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_5 в межах спірного періоду (01.09.1975р. - 24.05.1995р.) щодо спірних періодів роботи видно, що в такій містяться наступні записи:

До поступлення в ОРС Екібастузуголь (16.05.1977) навчалась в ТУ-27 м. Львів;

РСЖЕУ треста Екібастузенергобуд

01.03.1980 прийнята прибиральницею у гуртожиток № 28;

05.04.1980 переведене черговою в гуртожиток № 28;

01.09.1980 зарахована до учнів училища у групу продавців;

25.07.1980 відрахована із учнів у зв`язку із закінченням училища; …

ПМП ОСОБА_4

07.06.1990 прийнята продавцем у комерційну службу;

24.05.1995 звільнена за власним бажанням.

Стосовно не зарахування до страхового стажу періоду навчання в ТУ-27 м. Львів: 01.09.1975р. - 20.07.1977р. колегія суддів звертає увагу апелянта на таке.

ст. 56 Закону України Про пенсійне забезпечення від 5 листопада 1991 року № 1788-XII встановлено, що до стажу роботи зараховується також: … д) навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

У спірному рішенні відмова мотивована тим, що написання прізвища позивача у атестаті № 4427 від 20.07.1977р. не співпадає з написанням прізвища у паспорті. Документ про зміну прізвища не надано.

Однак із такими висновками пенсійного органу колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Як видно із матеріалів справи, при поданні заяви про призначення пенсії ОСОБА_1 подала свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , в якому зазначено про народження громадянки ОСОБА_2 , 01.08.1960 року; НОМЕР_6 від 20.07.1977р., виданий ОСОБА_2 Професійно- технічним училищем № 27 м. Львова про навчання строком два роки: 01.09.1975р. - 20.07.1977р., свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 яке видане 29.03.1990р. у Казахській ССР, про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , 18.03.1987 року із зазначенням про присвоєння позивачу після розірвання шлюбу прізвища ОСОБА_5 .

Також зміну прізвища підтверджено на титульній сторінці трудової книжки серії НОМЕР_5 , записом Прізвище ОСОБА_6 змінено на ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про шлюб НОМЕР_7 яке видане Екібастузьким бюро ЗАГС 17.05.1978.

Такий запис відповідає вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях №162 від 20.06.1974р.

В п.2.17. Інструкції видно, що у трудові книжки за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів наступних документів: про час навчання у професійно-технічних та інших училищах, на курсах та школах щодо підвищення кваліфікації, з перекваліфікації та підготовки кадрів.

Із першого запису у трудовій книжці серії НОМЕР_5 видно, що перед внесенням запису про прийняття на роботу в ОРС Екібастузуголь, внесено запис про навчання: До прийняття в ОРС Екібастузуголь навчалася в ТУ 27 м. Львова з посиланням на Атестат.

Отже, враховуючи викладене, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області протиправно не зарахував до страхового стажу позивача період навчання: 01.09.1975р. - 20.07.1977р. у Професійно-технічному училищі № 27 м. Львова.

Стосовно не зарахування до страхового стажу періоду навчання у Казахській ССР з 01.09.1980 до 25.07.1981, колегія суддів зазначає про таке.

Причиною не зарахування у спірному рішенні зазначено оскільки відсутній номер та дата видачі атестату.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що трудова книжка позивача містить чіткий запис: … 01.09.1980р. зарахована до учнів училища у групу продавців; 25.07.1980р. відрахована із учнів у зв`язку із закінченням училища….

Так згідно Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях №162 від 20.06.1974р. (чинної у період навчання), а саме у п.2.15 зазначено, що студентам, учням, аспірантам та клінічним ординаторам, які мають трудові книжки, навчальний заклад (науковий заклад) вносить записи про час навчання у денних відділеннях (у тому числі підготовчих) вищих та середніх спеціальних навчальних закладів, у партійних школах та школах просування. Підставою для таких записів є накази навчального закладу (наукового закладу) про зарахування на навчання та відрахування з числа студентів, учнів, аспірантів клінічних ординаторів.

Трудова книжка позивача містить запис як про зарахування на навчання, так про відрахування у зв`язку із його закінченням.

Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993р. № 301 Про трудові книжки працівників відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка зазнала наслідків, а тому не може впливати на її особисті права (постанова Верховного Суду від 06.02.2018 № 677/277/17).

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відсутність запису у трудовій книжці про номер і дату видачі атестату не можуть бути підставою для відмови у зарахуванні такого стажу до страхового.

Стосовно відмови зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи у Казахській ССР із 01.03.1980 до 24.07.1995, колегія суддів зазначає наступне.

Причиною відмови у спірному рішенні вказано … робота в Казахстані з 01.01.1992р. - 24.05.1995р., оскільки з 19.06.2023р. Угода про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., припинила свою діяльність в Україні. Починаючи з 19.06.2023р. обчислення страхового стажу, набутого в республіках колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік, здійснюватиметься відповідно до законодавства України з урахуванням двосторонніх угод/ договорів. На. сьогодні двосторонній договір між Україною та Казахстаном не заключено; - 01.03.1980р. по ...., оскільки відсутній запис про звільнення…

Судом встановлено, що єдиною підставою для відмови у зарахуванні вказаного стажу роботи є припинення дії Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13 березня 1992 року.

ч.2 ст.24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно ч.2 ст.4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

ч.4 ст.24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

ч.1 ст.56 Закону України Про пенсійне забезпечення №1788-ХІІ від 05.11.1991 (далі Закон №1788-ХІІ) передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

В ст.62 Закону України Про пенсійне забезпечення встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 №637 (надалі - Порядок №637), визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

п.3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

В абз.2, 3 п.20 Порядку №637 видно, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

ст.44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Відповідно до вимог ст.1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13 березня 1992 року (далі Угода), пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають. Вказана Угода підписана Україною та Республікою Казахстан та відповідно, була обов`язкова для застосування в спірний період державними органами вказаних держав.

ст.6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

ч.2 ст.4 Угоди Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів від 15.04.1994р., підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, рф, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

Отже, наведені положення вказаних міжнародних договорів передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Записи про періоди роботи позивача в Республіці Казахстан, виконані в трудовій книжці, засвідчені чітким відтиском печатки відповідного підприємства та не містить ні виправлень/підтирань, ні інших застережень, які б давали підстави сумніватись у їх правдивості. Протилежного відповідачами не доведено та судом не встановлено.

ч.1 ст.5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що цей Закон регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Отже, призначення і виплата пенсій в Україні здійснюється також на підставі міжнародних договорів (угод), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

ч.2 ст.10 Закону України "Про зайнятість населення" від 05 липня 2012 року №5067-VI визначено що права громадян України, які працюють за кордоном, захищаються законодавством України та держави перебування, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

ст. 17 Закону України Про міжнародні договори України від 29 червня 2004 року №1906-IV встановлено, що укладені й належним чином ратифіковані міжнародні договори України є невід`ємною частиною національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, укладання якого відбулось у формі закону, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу пенсійного органу, до питання призначення пенсії застосовуються правила, передбачені договорами (угодами) між Україною та іншими державами.

Також між Міністерством соціального захисту населення України та Міністерством соціального захисту населення Республіки Казахстан укладена Угода про співпрацю в галузі пенсійного забезпечення. Дата підписання:21.09.1995р . Пенсійне забезпечення громадян України і громадян Республіки Казахстан та членів їхніх сімей здійснюється відповідно до законодавства тієї держави, на території якої вони проживають (ст.4 Угоди).

Призначення пенсії проводиться за поданням потрібних документів, які підтверджують право на неї згідно з законодавством держави проживання. Документи, видані у встановленому порядку на території держав-учасниць цієї Угоди, приймаються без легалізації (ст.6 Угоди).

Доводи апелянта щодо неможливості зарахування до страхового стажу позивача період роботи в Республіці Казахстан з огляду на прийняття Кабінетом Міністрів України Постанови від 29.11.2022р. № 1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вказана постанова набрала чинності лише 02.12.2022р. Однак, у період роботи позивача вказана Угода була чинною та передбачала право на пенсію громадянам держав - учасниць Угоди з врахуванням трудового стажу, набутого на території будь-якої з цих держав. При цьому, за наявності чинних, у період роботи положень Угоди, що передбачали відповідне право, позивач не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині зобов`язання пенсійного органу зарахувати позивачу до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком періодів роботи у Республіці Казахстан: 01.03.1980р. - 04.04.1980р., 05.04.1980р. - 31.08.1980р., 07.06.1990р. - 24.05.1995р.

ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З роз`яснень, які наведені в п.13.1 Постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», видно, що у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині незадоволених (відмовлених) позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів зазначає, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

ст.13 Конвенції встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.229,308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області залишити без задоволення, а Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2024 року у справі № 380/2055/24 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді Р. Б. Хобор
Р. М. Шавель