Справа № 380/15147/24
Суддя: Чаплик Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2024-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2024 рокусправа № 380/15147/24

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Чаплик І.Д., розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в

ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) звернувся до суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ), в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту на звільнення з військової служби старшого солдата ОСОБА_1 ;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт і прийняти рішення з врахуванням позиції суду про звільнення з військової служби старшого солдата ОСОБА_1 на підставі пп. 4 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді водія-електрика відділення управління взводу управління 2 ракетного-артилерійського дивізіону. Зазначає, що 14.06.2024 ним було подано рапорт до військової частини НОМЕР_1 про звільнення його з військової служби на підставі перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років. Проте, станом на 15.07.2024, позивач не отримав вмотивованої відповіді про прийняте рішення щодо рапорту. Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо нерозгляду вказаного рапорту та неприйняття рішення про звільнення його з військової служби, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Ухвалою від 22.07.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали, подати відзив на позовну заяву та всі письмові докази, що підтверджують заперечення проти позову.

Відповідач 02.08.2024 подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Відзив обґрунтований тим, що при зверненні з рапортом позивачем не надані докази щодо безпосереднього утримання дітей позивачем. Рішення суду про встановлення факту перебування на утриманні дітей, рішення суду про стягнення аліментів на утримання дітей на підставі ст. 268 СК України позивачем також долучено до рапорту не було. Таким чином, у відповідача були відсутні правові підстави для звільнення позивача з військової служби за абзацом 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. Матеріалами справи підтверджено, що 12.06.2024 позивач звернувся до відповідача з рапортом про звільнення, при цьому до рапорту не додані належні документи, що підтверджують підстави для звільнення. Відповідач зазначає, що подані документи підтверджують факт перебування на утриманні лише однієї дитини ОСОБА_2 , 2012 р.н. та жодним чином не підтверджують факт перебування на утриманні двох дітей від першого шлюбу ОСОБА_3 , 2010 р.н. та ОСОБА_4 , 2015 р.н. і, як наслідок, не можуть бути підставою для звільнення з військової служби у запас на підставі абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Представник позивача 05.08.2024 подала відповідь на відзив, у якій зазначила, що бездіяльність військової частин НОМЕР_1 , полягає у не повідомленні та не ознайомленні відповідача із відповіддю на рапорт належним чином, що фактично перешкоджало у звільненні з військової служби і стало підставою для звернення до суду. Проте, вже в ході відкритого судового провадження з`ясувалося, що відповідачем було використано надане йому законом право на прийняття рішення щодо рапорту, що створило для позивача юридичні наслідки - неможливість звільнитися з військової служби. Позивач вважає таке рішення протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому, позивачем було дотримано усіх визначених законом умов звернення з рапортом до відповідача. Доводи відповідача про відсутність належних документів на підтвердження утримання позивачем дітей до 18 років є безпідставними, а зазначені вище обставини свідчать про те, що позивач підлягає звільненню з військової служби на підставі абз. 5 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Окрім цього, зазначає, що в період відкритого судового провадження у даній справі, у позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_4 , актовий запис № 1006. Отже, станом на дату подання заперечення на відзив на утриманні позивача перебуває четверо неповнолітніх дітей.

Також 05.08.2024 представник позивача подала заяву про зміну предмета позову, яка мотивована тим, що на рапорт, який було подано позивачем 12.06.2024, відповідач надав відповідь аж 15.07.2024, тобто більш, ніж через місяць, з порушенням розумного строку розгляду звернень громадян, які мають розглядатися та вирішуватися невідкладно, але не пізніше 15-ти днів від дня отримання відповідно до Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 (зі змінами). Окрім цього, про відповідь на рапорт позивачу стало відомо вже в ході відкритого судового провадження при ознайомленні з додатками до відзиву на позовну заяву 01.08.2024, тому в зв`язку із цим виникла необхідність змінити предмет позову з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача від порушень з боку відповідача.

12.08.2024 представник відповідача подав заперечення на відповідь на відзив, у якій зазначив, що визначальним фактором є не батьківство, а саме утримання трьох і більше дітей. Позивач повинен був подати рапорт на звільнення та документи, що підтверджують обов`язок щодо утримання дітей з врахуванням положень ст.ст.181, 232, 268, 269 Сімейного кодексу України. У відповідності до рапорту, який подав позивач із додатками неможливо встановити наявність підстав для звільнення позивача з військової служби у запас на підставі абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу). Однак, подані позивачем раніше документи, стосовно яких підтверджено факт перебування на утриманні позивача лише однієї дитини ОСОБА_2 , 2012 р.н., але ніяким чином не підтверджено факт перебування на утриманні ше двох дітей від першого шлюбу ОСОБА_3 , 2010 р.н. та ОСОБА_4 , 2015 р.н. і, як наслідок, не можуть бути підставою для звільнення з військової служби у запас на підставі абзацу 5 пункту З частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Ухвалою від 15.08.2024 задоволено клопотання представника позивача та прийнято до розгляду заяву про змінену предмета позову, виклавши позовні вимоги у наступній редакції:

визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 , що полягають у неповідомленні та не ознайомленні позивача, ОСОБА_1 із відповіддю на рапорт, поданий ним 12.06.2024, не розгляді рапорту в термін, передбачений законом та перешкоджання у звільненні ОСОБА_1 з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі абз. 5 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»;

визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_3 ) від 15.07.2024 у звільненні з військової служби ОСОБА_1 ;

зобов`язати Міністерство оборони України, військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 (проживає за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) з військової служби на підставі абз. 5 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.), шляхом прийняття відповідного наказу.

30.08.2024 відповідач подав відзив на позовну заяву, у якій вказав, що посилання представника позивача щодо неповідомленні та неознайомлення позивача із відповіддю на рапорт, не розгляд його рапорту у строк, передбачений законом та перешкоджанні у звільненні з військової служби є такими, що не відповідають дійсності. За таких обставин, можна прийти до висновку про відсутність протиправної бездіяльності/дій відповідача щодо протиправної відмови у невидачі наказу про звільнення з військової служби військовослужбовця старшого солдата ОСОБА_1 за сімейними обставинами. Крім того, з матеріалів справи встановлено, що відомості про батька всіх дітей зазначено відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Представник позивача 02.09.2024 подала відповідь на відзив, у якій зазначила, що відповідно до статті 157 Сімейного кодексу питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Отже, письмовий договір є правом щодо здійснення батьківських прав, а не обов`язком батьків. Натомість, відповідач очікує від позивача документів, які не мають обов`язковий характер, оскільки звернення матері до суду про стягнення аліментів на дітей чи укладення письмового договору щодо здійснення батьківських прав та обов`язків є правом, а не обов`язком батьків.

04.09.2024 представник відповідача подав заперечення на відповідь на відзив, у якій зазначив, що згідно з ч.1 ст. 260 СК України, якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні. Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (ч.1 ст. 268 СК України). Виходячи з аналізу вищевказаних норм, зазначає, що ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі з громадянкою ОСОБА_6 , має право на участь у вихованні дитини ОСОБА_2 (за умови проживання однією сім`єю). При цьому обов`язок щодо їх утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останніх немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини.

Позивач, ОСОБА_1 , з 26.03.2022 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 з 19 липня 2009 року.

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 у ОСОБА_1 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась донька ОСОБА_3 .

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_7 у ОСОБА_1 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_4 .

Відповідно до Витягу №1 від 25.09.2023 за адресою: АДРЕСА_5 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Рішенням Летичівського районного суду Хмельницької області від 10 серпня 2023 року у справі №678/283/23 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , який зареєстрований 19 липня 2009 року Івано-Пустенською сільською радою Борщівського району Тернопільської області, актовий запис № 3 - розірвано.

28 вересня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 укладено шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Самборі Самбірського району Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Прізвище чоловіка і дружини після реєстрації шлюбу: « ОСОБА_9 ». Вказане підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_8 .

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_9 у ОСОБА_8 та ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась донька ОСОБА_11 .

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 08 лютого 2024 року у справі №452/169/24 оголошено ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_5 в с. Требухівці Летичівського району Хмельницької області, усиновлювачем малолітньої дитини - ОСОБА_2 , що народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Львові Львівської області.

Відповідно до довідки Летичівського відділу Державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управлння Міністерства юстиції від 07.06.2024 №13776 щодо позивача у вказаному відділі Державної виконавчої служби не перебуває на виконанні виконавчий документ про стягнення з нього аліментів на утримання дітей ОСОБА_12 та ОСОБА_4 .

Згідно з актом обстеження умов проживання від 10.06.2024 за адресою: АДРЕСА_4 проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_13 і ОСОБА_11 .

Позивач звернувся до відповідача із рапортом від 12.06.2024, у якому просив звільнити його з військової служби на підставі абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», відповідно до якого військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

До рапорту були додані: копія паспорта та РНОКПП позивача, витяг з реєстру територіальної громади про місце реєстрації проживання позивача, копія свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_6 від 29 вересня 2024 року, копія свідоцтва про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_7 від 29 вересня 2024 року, копія рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 10 серпня 2023 року у справі №678/283/23 про розірвання шлюбу, довідку Летичівського відділу Державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області № 13776 від 07.06.2024, витяг №1 про зареєстрованих у житловому будинку осіб, за адресою: АДРЕСА_5 , копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_8 , видане 28 вересня 2023 року, копія свідоцтва про народження ОСОБА_2 , копія рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 08 лютого 2024 року у справі №452/169/24 про всиновлення, акт обстеження місця проживання від 10.06.2024.

У зв`язку з неприйняттям рішення військовою частиною НОМЕР_1 про звільнення позивача з військової служби станом на 15.07.2024 позивач звернувся до суду за захистом свої прав.

Судом також встановлено, що після відкриття провадження в адміністративній справі відповідачем було надано відповідь на рапорт позивача від 15.07.2024 №1546/32/15/898, у якій зазначено, що поданих документів недостатньо для звільнення з військової служби у запас на підставі абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Відповідач зазначає, що документи підтверджують факт перебування на утриманні позивача лише однієї дитини ОСОБА_2 , 2012 р.н. та жодним чином не підтверджують факт перебування на утриманні ще двох дітей від першого шлюбу ОСОБА_3 , 2010 р.н. та ОСОБА_4 , 2015 р.н. і, як наслідок, не можуть бути підставою для звільнення з військової служби у запас на підставі абзацу 5 пункту З частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Також судом встановлено, що згідно з свідоцтвом про народження серії НОМЕР_10 у ОСОБА_1 та ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_6 народилась донька, ОСОБА_5 .

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано такі обставини справи та норми чинного законодавства.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом". Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи органом місцевого самоврядування, їх посадовою особою дій у межах компетенції, але не передбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Частинами 1-4 статті 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності.

Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 6 грудня 1991 року №1932-XII особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII (далі - Закон №389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, було введено воєнний стан. Строк дії Указу в подальшому продовжено відповідними Указами Президента України (№ 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, № 757/2022 від 07.11.2022, №58/2023 від 06.02.2023, №254/2023 від 01.05.2023, №451/2023 від 26.07.2023, №734/2023 від 06.11.2023, №50/2024 від 05.02.2024, №271/2024 від 08.05.2024, №469/2024 від 23.07.2024) з 12 серпня 2024 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» оголошено загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 р. №3543-XII (далі - Закон №3543-ХІІ).

Згідно із ст.1 Закону №3543-ХІІ мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон №2232-ХІІ).

Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до частини 6 статті 2 Закону №2232-XII одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Як уже встановлено судом, позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 26.03.2022 за призовом під час мобілізації.

Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, відносини, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби врегульовано Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення №1153). Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення), затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153 передбачено Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 (далі - Інструкція №170).

Відповідно до абзацу другого пункту 12 Положення № 1153 право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Підстави для звільнення військовослужбовців з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану визначені у пункті 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Зокрема, абзацом 5 вказаного пункту передбачено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Пунктом 233 Положення №1153 визначено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Пунктом 14 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» визначено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Пунктом 14.10 Інструкції №170, зокрема, визначено, що звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення. Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

З наведеного видно, що звільнення військовослужбовця зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка розподіляється на такі етапи: подання військовослужбовцем рапорта про звільнення з наданням підтверджуючих для цього підстав документів, безпосередньо своєму командиру; розгляд рапорта про звільнення; прийняття наказу щодо звільнення зі служби.

При цьому здійснюється перевірка документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин щодо дотримання пункту 14.10 розділу XIV Інструкції № 170, уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Проект наказу про звільнення зі служби до подання їх на підпис командирам перевіряється безпосереднім керівником кадрового органу або особою, на яку відповідно до письмового наказу покладено тимчасове виконання обов`язків за цією посадою та проходить правову експертизу в юридичній службі.

Судом встановлено, що позивач звертався до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років. До рапорту були додані: копія паспорта та РНОКПП позивача, витяг з реєстру територіальної громади про місце реєстрації проживання позивача, копія свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_6 від 29 вересня 2024 року, копія свідоцтва про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_7 від 29 вересня 2024 року, копія рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 10 серпня 2023 року у справі №678/283/23 про розірвання шлюбу, довідку Летичівського відділу Державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області № 13776 від 07.06.2024, витяг №1 про зареєстрованих у житловому будинку осіб, за адресою: АДРЕСА_5 , копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_8 , видане 28 вересня 2023 року, копія свідоцтва про народження ОСОБА_2 , копія рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 08 лютого 2024 року у справі №452/169/24 про всиновлення, акт обстеження місця проживання від 10.06.2024.

Відповідач у свою чергу зазначає, що вказані документи не доводять факт перебування на утриманні позивача неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і, як наслідок, не можуть бути підставою для звільнення позивача з військової служби у запас на підставі абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Суд зазначає, що частиною третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ (далі - Закон № 2402-ІІІ) встановлено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом частин першої та другої статті 15 Закону № 2402-ІІІ дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За приписами частин першої - третьої статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до частини першої статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За частинами першою і другою статті 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Згідно з частинами 3-5 статті 232 Сімейного кодексу України, з моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов`язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням.

Усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини.

Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків.

З матеріалів справи встановлено, що позивач є батьком неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які народились під час перебування його у шлюбі з ОСОБА_7 . Вказаний шлюб було розірвано рішенням Летичівського районного суду Хмельницької області від 10 серпня 2023 року у справі №678/283/23.

Суд зазначає, що розірвання шлюбу позивача та ОСОБА_7 не позбавляє його обов`язку утримання неповнолітніх дітей, батьком яких він є. Крім того, судом з матеріалів справи встановлено, що вказані неповнолітні діти, як і колишня дружина позивача, проживають у житловому будинку, який належить позивачу. Позивач регулярно сплачує кошти на утримання дітей, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями, наявними у матеріалах справи. Отже, з наведеного випливає, що позивач має обов`язок по утриманню власних дітей до досягнення ними повноліття і подав докази його виконання. Докази наявності у позивача заборгованості зі сплати аліментів на вказаних дітей, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці у матеріалах справи відсутні.

Судом також встановлено, що за рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 08 лютого 2024 року у справі №452/169/24, яке набрало законної сили 10 березня 2023 року, позивачем було всиновлено неповнолітню ОСОБА_15 , а відтак з цього моменту у позивача виникли обов`язки щодо утримання вказаної дитини. Відтак у відповідача була можливість з вказаних документів, які були подані разом з рапортом про звільнення з військової служби встановити факт наявності у позивача на утриманні трьох дітей віком до 18 років як підстави для звільнення з військової служби на підставі абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Суд також враховує, що після відкриття провадження у справі, що розглядається, у позивача народилась донька, ОСОБА_5 , що також свідчить про наявність підстав для звільнення позивача з військової служби за змістом спірних правовідносин.

У контексті оцінки доводів позову суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

При цьому, суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Підсумовуючи вищенаведене, суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі аналізу наведених вище норм з метою ефективного захисту порушених прав позивача суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у звільненні останнього з військової служби та зобов`язання відповідача звільнити позивача з військової служби на підставі абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Водночас, вимога про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 , що полягають у неповідомленні та не ознайомленні позивача, ОСОБА_1 із відповіддю на рапорт, поданий ним 12.06.2024, не розгляді рапорту в термін, передбачений законом не підлягає задоволенню, оскільки така вимога фактично охоплюється вимогою про визнання протиправними дій щодо відмови у звільненні з військової служби, тому її задоволення не буде ефективним способом захисту прав та інтересів позивача. Також не підлягає задоволенню вимога про зобов`язання Міністерства оборони України звільнити позивача з військової служби, оскільки вказана юридична особа не є учасником справи, за змістом спірних правовідносин не вчиняла безпосередньо жодних дій, щодо яких виник або міг виникнути спір, а тому застосування до неї будь-яких заходів зобов`язального характеру не вбачається можливим.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно із частиною першою статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову частково.

На підставі ст. 139 КАС України, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1211.20 грн. підлягає стягненню на користь позивача з військової частини НОМЕР_1 за рахунок її бюджетних асигнувань.

Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 242-246, 250, 257-262, пп. 15.5 п.15 розділу Перехідних положень КАС України, суд, -

в и р і ш и в :

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) звільнити ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) з військової служби на підставі абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через сімейні обставини або з інших поважних причин: перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці).

Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1211 (тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду із врахуванням п.п.15.5 п.15 розділу VII Перехідні положення КАС України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

СуддяЧаплик Ірина Дмитрівна