Справа № 620/4746/24
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/4746/24 Суддя (судді) першої інстанції: Сергій КЛОПОТ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Сорочка Є.О.,

Кузьменка В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 12 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з сімейними обставинами, а саме звільнення військовослужбовця на утриманні якого троє і більше дітей віком до 18 років;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 12 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з сімейними обставинами, а саме звільнення військовослужбовця, на утриманні якого троє і більше дітей віком до 18 років.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відмова Військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 12 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з сімейними обставинами, а саме звільнення військовослужбовця на утриманні якого троє і більше дітей віком до 18 років, є протиправною та порушує його права.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 р. адміністративний позов задоволено в повному обсязі.

Визнано протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 12 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з сімейними обставинами, а саме звільнення військовослужбовця на утриманні якого троє і більше дітей віком до 18 років.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 , звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 12 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з сімейними обставинами, а саме: звільнення військовослужбовця, на утриманні якого троє і більше дітей віком до 18 років.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 8000,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, при цьому, посилаючись на неповне зґясування всіх обставин справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2024 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 16.10.2024.

Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , молодший сержант, командир 1 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , 25.02.2022 призваний у Збройні сили України ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з оголошенням загальної мобілізації відповідно до указу Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», зі змінами внесеними Указами від 17 травня 2022 року № 342/2022, від 12 серпня 2022 року №574/2022, від 07 листопада 2022 року № 758/2022, від 06 лютого 2023 року №58/2023 та відповідно до Законів України «Про військовий обов`язок та військову службу» та «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 .

На утриманні ОСОБА_1 перебуває троє дітей віком до 18 років, що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей, а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про народження серія НОМЕР_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , свідоцтво про народження серія НОМЕР_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , свідоцтво про народження серія НОМЕР_5 .

На утриманні ОСОБА_1 перебувають троє його рідних дітей, що підтверджується свідоцтвами про народження, де батько записаний ОСОБА_1

24 січня 2024 року, ОСОБА_1 звернувся із рапортом на ім`я командира з проханням звільнити його з військової служби.

20.03.2024 року йому надійшла відповідь № 1005 від 19.03.2024 від командування Військової частини НОМЕР_1 з відмовою у такому праві на звільнення, з тих підстав, що, згідно акту обстеження від 15.01.2024, яке проведено депутатом ОСОБА_5 у присутності громадян ОСОБА_6 , ОСОБА_7 було проведено обстеження домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , в результаті якого встановлено, що не зареєстровані, але проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , а також не зареєстровані, але проживають та перебувають на утриманні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Таким чином, в акті обстеження від 15.01.2024 року не зазначено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 перебуває на утриманні ОСОБА_1 . Також, зазначено, що до рапорту від 24.01.2024 не додані копія паспорту громадянина України та копія військового квитка. У своїй відмові, військова частина посилається на акт обстеження від 15.01.2024 року, що проведено депутатом Ічнянської міської ради Куцоверою Л.В., стосовно того, що ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) не перебуває на утриманні ОСОБА_1 . Також, у своїй відмові військова частина зазначає, що для перевірки було направлено до ІНФОРМАЦІЯ_5 повідомлення про необхідність підготовки акту обстеження сімейного стану ОСОБА_1 , однак повідомлення залишено без задоволення, через що і було відмовлено ОСОБА_1 у задоволені рапорту. (а.с. 18)

Як убачається з поданих суду доказів, ОСОБА_1 одружений, та має двох дітей від першого шлюбу та дитину від другого шлюбу, він сплачує аліменти згідно судового наказу по справі № 733/1190/17 від 08.08.2027 на двох дітей від першого шлюбу, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , заборгованості на утримання дітей немає, а також на його утриманні перебуває дитина від другого шлюбу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Не погодившись рішенням відповідача про відмову в задоволенні рапорта про звільнення з військової служби, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відмова Військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 12 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з сімейними обставинами, а саме, звільнення військовослужбовця на утриманні якого троє і більше дітей віком до 18 років, є протиправною.

Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, позаяк:

- військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставах, визначених п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, зокрема, через сімейні обставини або з визначених названим Законом поважних причин, за умови, що такі військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу, серед іншого як перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. Ті військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення;

- у акті обстеження від 15.01.2024 не зазначено, що ОСОБА_4 перебуває на утриманні ОСОБА_1 , при цьому вказаний акт складений депутатом міської ради у присутності двох громадян, які не наділені повноваженнями встановлювати факт перебування дітей на утриманні. Позивачем документами доданими до рапорту про звільнення з військової служби від 24.01.2024 не доведено факт перебування у нього на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років;

- однак, на переконання апелянта, Чернігівський окружний адміністративний суд вказане не врахував у зв`язку з чим, прийняв рішення від 06.06.2024 р. по справі № 620/4746/24 на підставі недоведених обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

- також, судом не враховано, що Військова частина НОМЕР_1 не є бригадою, а входить до складу військової частини НОМЕР_6 яка є військовою частиною бригадного рівня і саме командир бригади, тобто командир Військової частини НОМЕР_6 у відповідності п. п. 2 п. 225 Положення № 1153/2008 має повноваження приймати рішення про звільнення з військової служби військовослужбовців у званні молодший сержант;

- крім того, на момент прийняття Чернігівським окружним адміністративним судом рішення від 06.06.2024 по справі № 620/4746/24, ОСОБА_1 був звільненні з військової служби наказом командира військової частини НОМЕР_6 (по особовому складу) від 08 травня 2024 року № 39-РС у запас за підпунктом "г" (перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років) пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11.05.2024 № 133, справи та посаду здав, тобто на момент прийняття рішення суду, фактично не існувало предмета спору відносно якого подавався адміністративний позов. При цьому, звільнення ОСОБА_1 відбулося на підставі рапорту поданого 21.04.2024, а не 24.01.2024 за результатами розгляду якого Військовою частиною НОМЕР_1 була надана відповідь від 19.03.2024 № 1005 яка оскаржується. Також, позивачем до рапорту від 21.04.2024 було додано заява дружини ОСОБА_8 , яка підтвердила, що дочка позивача ОСОБА_4 перебуває на його утриманні, якої не було при поданні рапорту на звільнення з військової служби від 24.01.2024;

- судом першої інстанції не враховані доводи, що Військова частина НОМЕР_1 не є бригадою, тому позовна вимога про зобов`язання військову частину НОМЕР_1 , звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 12 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з сімейними обставинами, на утриманні якого перебуває троє і більше дітей віком до 18 років, не могла бути задоволена, оскільки Військова частина НОМЕР_1 не є бригадою і її командир не уповноважений приймати рішення про звільнення з військової служби. Вказане підтверджується витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 в якому вказано, що останній звільнений з військової служби наказом командира Військової частини НОМЕР_6 (по особовому складу) від 08 травня 2024 року № 39-РС.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Розділом ІІ Конституції України, передбачені основоположні права, свободи та обов`язки людини і громадянина, серед яких відповідно до статті 65 встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Частиною другою статті 19 Конституції України, визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Поряд з цим, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України «Про військову службу і військовий обов`язок» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII у редакції на час спірних відносин).

За змістом частин першої, другої статті 1 Закону № 2232-XII, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

За змістом частини першої статті 2 Закону № 2232-XII, проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями (частина третя статті 2 Закону № 2232-XII).

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону № 2232-XII).

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII.

Відповідно до абз. 12 п. п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби, під час воєнного стану, через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону № 2232-XII, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до абзацу другого пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008(далі - Положення), право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Згідно з пунктом 233 Положення, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що на утриманні ОСОБА_1 перебуває троє дітей віком до 18 років, що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей, а саме ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про народження серія НОМЕР_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , свідоцтво про народження серія НОМЕР_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , свідоцтво про народження серія НОМЕР_5 .

З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що ОСОБА_1 одружений, та має двох дітей від першого шлюбу та дитину від другого шлюбу, він сплачує аліменти згідно судового наказу по справі 733/1190/17 від 08.08.2027 на двох дітей від першого шлюбу, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , заборгованості на утримання дітей немає, а також на його утриманні перебуває дитина від другого шлюбу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з огляду на що, за абз. 12 п. п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», підпунктом 2 пункту 225, пунктами 233, 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року, позивач має право на звільнення з військової служби, на чому цілком обґрунтовано наголосив суд першої інстанції.

24 січня 2024 року, ОСОБА_1 звернувся із рапортом на ім`я командира військової частини з проханням звільнити його за вищенаведеною підставою з військової служби.

20.03.2024 року йому надійшла відповідь № 1005 від 19.03.2024 від командування Військової частини НОМЕР_1 з відмовою у такому праві на звільнення.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що вирішуючи спір по суті вимог, суд першої інстанції не врахував встановлену процедуру подання та розгляду рапортів, зокрема, що, згідно з п. п. 2 п. 225 Положення № 1153/2008, під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом З частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»: у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Стосовно порядку звільнення, п. 233 Положення №1153/2008, передбачає, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абз. 3 п. 241 Положення № 1153/2008).

Згідно з п. 242 Положення № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і

Відповідно до абз. 13 п. п. «г» п.2 ч.4 ст. 26 Закону № 2232-XII, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) - перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Згідно з ч. 7 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду регламентовано пунктом 225 цього Положення.

Тож, з наведеного слідує, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставах, визначених п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, зокрема, через сімейні обставини або з визначених названим Законом поважних причин, за умови, що такі військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу, серед іншого як перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. Ті військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Відповідно до статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-ХІУ, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх виріщити - до наступного прямого начальника.

Пунктом 31 Статуту, передбачено, що начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування безпосередньому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до прямого керівника, командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом виріщувати питання по суті.

Колегія суддів враховує, що судом першої інстанції не було враховано доводів відповідача, на яких було наголошено у відзиві на позовну заяву щодо того, що Військова частина НОМЕР_1 не є бригадою, а входить до складу Військової частини НОМЕР_6 яка є військовою частиною бригадного рівня і саме командир бригади, тобто командир Військової частини НОМЕР_6 , у відповідності п. п. 2 п. 225 Положення №1153/2008, має повноваження приймати рішення про звільнення з військової служби військовослужбовців у званні молодший сержант.

Водночас, з урахуванням доводів апелянта, колегія суддів наголошує на тому, що отримавши від позивача рапорт від 24.01.2024 про звільнення з військової служби в запас та встановивши, що він поданий до неналежного субґєкта, який має повноваження на його розгляд та звільнення зі служби, відповідач ВЧ НОМЕР_1 мала направити його у порядку належності для розгляду до ВЧ НОМЕР_6 .

Натомість, відповідач стверджуючи про те, що Військова частина НОМЕР_1 не є бригадою, а входить до складу Військової частини НОМЕР_6 яка є військовою частиною бригадного рівня і саме командир бригади, тобто командир Військової частини НОМЕР_6 , у відповідності п. п. 2 п. 225 Положення №1153/2008, має повноваження приймати рішення про звільнення з військової служби військовослужбовців, вже ж таки розглянула рапорт позивача від 24.01.2024 та прийняла рішення про те, що рапорт від 24.01.2024 про звільнення з військової служби не підлягає задоволенню.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що відмова Військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 12 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з сімейними обставинами, а саме звільнення військовослужбовця на утриманні якого троє і більше дітей віком до 18 років, є протиправною.

При цьому, оскільки колегією суддів досліджено, що відповідач не має повноважень на прийняття рішення про звільнення позивача з військової служби, адже командир Військової частини НОМЕР_6 у відповідності п. п. 2 п. 225 Положення № 1153/2008, має повноваження приймати рішення про звільнення з військової служби військовослужбовців у званні молодший сержант, тому висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 , звільнити ОСОБА_1 з військової служби, на підставі абзацу 12 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з сімейними обставинами, а саме: звільнення військовослужбовця, на утриманні якого троє і більше дітей віком до 18 років, є помилковими та не відповідають встановленій процедурі прийняття відповідного рішення.

На підтвердження вказаного також слугує й те, що висновки суду апеляційної інстанції підтверджуються витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 в якому вказано, що позивач був звільнений з військової служби саме наказом командира Військової частини НОМЕР_6 (по особовому складу) від 08 травня 2024 року № 39-РС.

У відповіді на відзив та клопотанні, представником позивача заявлялось клопотання про залучення до справи у якості другого відповідача - ВЧ НОМЕР_6 , яке не було розглянуто судом першої інстанції. Відповідні повноваження суду апеляційної інстанції під час розгляду апеляційної скарги у суду відсутні.

Згідно норм ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тож, з урахуванням встановлених обставин, з урахуванням порядку регулювання спірних правовідносин, колегія суддів, з метою повного та ефективного захисту прав позивача, дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, шляхом зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 24.01.2024 про звільнення з військової служби, на підставі абзацу 12 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з сімейними обставинами, а саме: звільнення військовослужбовця, на утриманні якого троє і більше дітей віком до 18 років, у встановленому порядку, з урахуванням висновків суду в даній справі.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про часткове задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , шляхом визнання протиправною відмови Військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 12 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з сімейними обставинами, а саме звільнення військовослужбовця на утриманні якого троє і більше дітей віком до 18 років; зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 24.01.2024 про звільнення з військової служби на підставі абзацу 12 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з сімейними обставинами, а саме: звільнення військовослужбовця, на утриманні якого троє і більше дітей віком до 18 років, у встановленому порядку, з урахуванням висновків суду в даній справі. У задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.

Щодо доводів апелянта про те, що на момент прийняття Чернігівським окружним адміністративним судом рішення від 06.06.2024 по справі № 620/4746/24, ОСОБА_1 вже був звільненні з військової служби наказом командира Військової частини НОМЕР_6 (по особовому складу) від 08 травня 2024 року № 39-РС у запас за підпунктом "г" (перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років) пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та на підставі рапорту поданого 21.04.2024, а не 24.01.2024 за результатами розгляду якого Військовою частиною НОМЕР_1 була надана відповідь від 19.03.2024 № 1005 яка оскаржується, колегія суддів їх бере до уваги, проте останні не впливають на розгляд даного спору, позаяк, вказане рішення було прийнято за результатом розгляду іншого рапорту позивача, який не є предметом даного спору, при цьому, судом перевіряється рішення субґєкта владних повноважень, прийняте станом на момент виникнення спірних правовідносин (у даному випадку, перевіряється на відповідність критеріям ч. 2 ст. 2 КАС України рішення відповідача від 19.03.2024 № 1005).

Доводи апеляційної скарги в цій частині підлягають врахуванню й частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог, через неповне зґясування всіх обставин справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зі змісту ч. ч. 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні рішення є, зокрема, неповне зґясування всіх обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Щодо клопотання про розподіл судових витрат на правничу допомогу адвоката під час розгляду спору в суді першої інстанції в розмірі 8000 грн., колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції взагалі не було обґрунтовано висновки в цій частині вимог, з урахуванням чого, колегія суддів зазначає таке.

Згідно норм ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу.

Відповідно до приписів ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Так, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Слід врахувати, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

На підтвердження понесення судових витрат по наданню правничої допомоги адвоката, до суду першої інстанції було надано договір про надання правової допомоги від 07.03.2024 № 79, акт виконаних робіт від 29.03.2024, квитанцію до прибуткового касового ордера № 79 від 07.03.2024 на суму 8000 грн, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 499, ордер серії СВ № 1078788. (а.с. 24-28)

Колегія суддів наголошує, що суд, розглядаючи заяву про розподіл судових витрат, та вирішуючи її по суті, має детально визначити чи підтверджуються вони документально (реально понесені) чи заявлених розмір відповідає визначеним приписами КАС України критеріям та чи є такі витрати співмірними зі складністю справи та здійсненими стороною діями під час розгляду спору, а не автоматично стягувати увесь заявлений стороною до відшкодування розмір витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до акта наданих послуг, вказано наступні юридичні (адвокатські) послуги: консультування щодо порядку та підстав звернення з позовом - 1 година, написання та подання адвокатських запитів - 1 година, аналіз законодавства та судової практики - 1 година, написання та подання позовної заяви - 2 години, виготовлення копій документів - 1 година. Всього витрачено 6 годин, 8000 грн.

Тож, стороною позивача подані необхідні документи для визначення понесених витрат на правничу допомогу адвоката.

При цьому, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Колегія суддів бере до уваги висновки Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду викладені у постанові від 14.11.2019 у справі № 826/15063/18, згідно яких: «…суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Тому, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг».

У даному випадку, при визначенні суми витрат на правничу допомогу слід врахувати, що заявлена сума 8000 грн є неспівмірною, позаяк, справа є незначної складності, розгляд справи здійснювався без участі представника позивача в судовому засіданні, а також, суд апеляційної інстанції прийнято постанову про часткове задоволення позовних вимог, з урахуванням чого, наявні підстави для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 5000,00 (пять тисяч гривень) грн.

Керуючись ст. ст. 132, 134, 139, 243, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 червня 2024 р. - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі абзацу 12 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з сімейними обставинами, а саме звільнення військовослужбовця на утриманні якого троє і більше дітей віком до 18 років.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 24.01.2024 про звільнення з військової служби на підставі абзацу 12 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з сімейними обставинами, а саме: звільнення військовослужбовця, на утриманні якого троє і більше дітей віком до 18 років, у встановленому порядку, з урахуванням висновків суду в даній справі.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 5000,00 (пґять тисяч гривень) грн.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді Є.О. Сорочко

В.В. Кузьменко