Справа № 460/5595/24
Суддя: О.В. Поліщук
Дата ухвалення: 2024-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

16 жовтня 2024 року м. Рівне №460/5595/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Поліщук О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач), у якому просить суд:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.01.2018 по 18.07.2022 та з 19.07.2022 по 26.04.2024, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.01.2018 по 18.07.2022 та за період з 19.07.2022 по 26.04.2024, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ СТОРІН.

За змістом позовної заяви вимоги позивача ґрунтуються на тому, що 05.01.2018 наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) його виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Позивач зазначає, що на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду № 460/4261/20, № 460/2690/21, відповідачем було виплачено належне позивачу грошове забезпечення: 09.06.2021 у розмірі 3260,71 грн, 26.02.2021 у розмірі 76634,42 грн та 26.04.2024 у розмірі 57447,17 грн, тобто із значною затримкою з моменту звільнення. Вказує, що відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відтак, позивач стверджує про наявність в себе права на отримання середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку за період із 06.01.2018 по 26.04.2024. З підстав наведених у позові, просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

11.06.2024 через відділ документального забезпечення суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог та зазначає, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставними. З наведених у відзиві підстав, просить суд відмовити у задоволенні позову.

ЗАЯВИ, КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.

Ухвалою суду від 31.05.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Цією ж ухвалою витребувано у відповідача належним чином засвідчених копій довідок про середньоденне та середньомісячне грошове забезпечення позивача за останні два місяці перед звільненням зі служби.

11.06.2024 на виконання вимог ухвали суду, відповідачем надано відповідні довідки.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ТА ЗМІСТ ПРАВОВІДНОСИН.

Розглянувши матеріали, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, судом встановлено наступне.

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині) від 05.01.2018 № 5 ОСОБА_1 , звільненого наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 (по особовому складу) від 29.12.2017 № 92-РС у запас за пунктом «і» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 та всіх видів забезпечення.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 31.08.2020 у справі № 460/4261/20, яке набрало законної сили, визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.12.2015 по 05.01.2018, з встановленням базового місяця - січень 2008 року та зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_5 донарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 05.01.2018 з встановленням базового місяця - січень 2008 року з врахуванням проведеної виплати.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 12.07.2022 у справі № 460/2690/21, яке набрало законної сили, визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_6 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення, враховуючи раніше виплачені суми; визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2015 2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_6 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2015 2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення, враховуючи раніше виплачені суми.

Відповідно до довідок АТ КБ «Приватбанк» про рух коштів по картці, 09.06.2021 відповідач на виконання рішень суду, здійснив наступні виплати позивачу: 09.06.2021 у розмірі 3260,71 грн, 26.02.2021 у розмірі 76634,42 грн та 26.04.2024 у розмірі 57447,17 грн.

Згідно з довідкою про доходи ІНФОРМАЦІЯ_1 № ВФЗ/245 від 06.06.2024, загальна сума доходу ОСОБА_1 за листопад-грудень 2017 року становить 15704,42 грн.

Позивач вважає, що має право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а тому звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ТА ВИСНОВКИ СУДУ.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Абзацом 1 частини четвертої статті 9 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до пунктів 2-4 статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Згідно з частиною третьою статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-ХІІ) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Приписами пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Отже, при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_7 з військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу без проведення з ним остаточного розрахунку можливе лише за його письмовою згодою.

Підставами звернення до суду визначено те, що ІНФОРМАЦІЯ_8 , який реорганізовано у ІНФОРМАЦІЯ_6 , несвоєчасно проведено розрахунок при звільненні позивача, що у свою чергу є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки при розрахунку.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що 09.06.2021, 26.02.2021 та 26.04.2024 відповідач на виконання рішень Рівненського окружного адміністративного суду від 31.08.2020 у справі № 460/4261/20 та від 12.07.2022 у справі № 460/2690/21 здійснив позивачу виплату індексації грошового забезпечення, грошової допомоги при звільненні зі служби та грошової допомоги на оздоровлення за 2015 2017 роки, загальна сума виплат яких становить 137342,30 грн (з розрахунку: 3260,71 грн + 76634,42 грн + 57447,17 грн).

Тобто, вказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили, було встановлено не проведення повного розрахунку відповідача із позивачем в день його звільнення.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 240/11214/19), від 21 квітня 2021 року (справа № 120/3857/19-а), від 14 липня 2022 року (справа № 620/3095/20).

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Частиною другою цієї ж статті передбачено те, що, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Оскільки відповідач не провів з позивачем при звільнення з військової служби остаточний розрахунок, то позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 висловила правову позицію, яка підтримана Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13.05.2020 в справі № 810/451/17, та у якій зазначено: статтею 116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме: в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Водночас, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Визначаючи розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, суд враховує наступне.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з підпунктом "б" пункту 4 Порядку № 100, при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Згідно з пунктом 5 Порядку № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Як встановлено пунктом 8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19.07.2022, текст статті 117 КЗпП України (в тому числі і частину 1) викладено в такій редакції: у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивачу при звільненні з 05.01.2018 з військової служби не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 05.01.2018, одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення та грошову допомогу на оздоровлення за 2015 2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення, враховуючи раніше виплачені суми. Виплату зазначеного грошового забезпечення було здійснено 09.06.2021, 26.02.2021 та 26.04.2024, загальна сума виплат яких становить 137342,30 грн.

Оскільки кошти, які були нараховані та виплачені позивачу на підставі рішень суду надійшли на його картковий рахунок остаточно 26.04.2024, то саме вказаний день є днем фактичного розрахунку.

Отже, у цих правовідносинах спірним є період з 06.01.2018 (наступний день після звільнення з військової служби) по 26.04.2024 (дата остаточного розрахунку з позивачем).

Тому, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Закону № 2352-ІХ (19 липня 2022 року) і після цього.

Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні статті 117 КЗпП України, у редакції до 19 липня 2022 року, при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, період з 06.01.2018 до 18.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

При цьому, період з 19.07.2022 до 26.04.2024 регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями.

Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22.

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1 від 06.06.2024 № ВФЗ/245, позивачу за два останні повні місяці нараховано та виплачено грошового забезпечення за листопад 2017 року (7852,21 грн) та за грудень 2017 року (7852,21 грн), всього 15704,42 грн. Протягом цих двох місяців було 61 календарних дні, отже, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 257,45 грн.

При цьому, суд відхиляє доводи позивача, надані у позовній заяві щодо включення до обрахунку грошового забезпечення за останні два місяці перед звільненням нарахованої матеріальної допомоги, оскільки відповідно до підпункту «б» пункту 4 Порядку № 100, при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога, тощо).

Відтак, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.01.2018 до 18.07.2022 становить 426079,75 грн (з розрахунку: 257,45 грн х 1655 календарних днів).

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, суд може зменшити належні до виплати суми. При цьому, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосовано Касаційним адміністративним судом Верховного Суду під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений у постанові від 30.10.2019.

Водночас, суд зазначає, що визначений розмір середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 426079,75 грн перевищує розмір несвоєчасно виплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні за рішеннями Рівненського окружного адміністративного суду, загальна сума яких становить 137342,30 грн, а відтак не є співмірним.

З огляду на наведене, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 0,32 (з розрахунку: 137342,30 грн (виплачені суми виконання рішень суду) / 426079,75 грн (середній заробіток за час затримки виплати позивачу)).

Відтак, з урахуванням принципу співмірності, сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу за період з 06.01.2018 до 18.07.2022 становить 136345,52 грн (257,45 грн (середньоденна грошове забезпечення позивача) х 0,32 х 1655 (дні затримки розрахунку)).

Разом з тим, під час визначення суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 по 26.04.2024 суд враховує обмеження періоду стягнення шістьма місяцями, запроваджене статтею 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ, що становить 184 календарних днів (з 19.07.2022 по 18.01.2023). Тому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період складає 47370,80 грн (257,45 грн х 184 календарних днів).

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 183716,32 грн, в тому числі за період з 06.01.2018 до 18.07.2022 в розмірі 136345,52 грн, та з 19.07.2022 по 26.04.2024 (в межах шести місяців) у розмірі 47370,80 грн.

Однак, зважаючи на поведінку позивача у даній справі та враховуючи, що із позовом про нарахування та виплату належного йому грошового забезпечення позивач звернувся до суду зі збігом тривалого часу, а зокрема більш ніж через два роки від дати звільнення, що значно впливає на розмір розрахованого середнього заробітку за несвоєчасну виплату позивачу індексації грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби та грошової допомоги на оздоровлення за 2015 2017 роки, а тому розмір присудженої на користь позивача суми повинен відповідати критерію пропорційності з урахуванням принципів розумності та справедливості.

За наведеного, суд дійшов висновку, що справедливою сумою середнього заробітку за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби та грошової допомоги на оздоровлення за 2015 2017 роки є сума, яка буде рівнозначною несвоєчасно виплаченому грошовому забезпеченню у розмірі 137342,30 грн.

Разом з тим, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина друга статті 5 КАС України).

Пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Враховуючи наведене, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача в даному випадку є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.01.2018 по 26.04.2024 в розмірі 137342,30 грн.

Також слід зазначити, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обов`язком роботодавця та працівника є відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів і їх сплата. Тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податків та інших обов`язкових платежів, визначених законодавством.

Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі № 805/1008/16-а, яка в силу вимог частини п`ятої статті 242 КАС України враховується судом при прийняті даного рішення.

За приписами частини першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході судового розгляду адміністративної справи відповідач не підтвердив правомірність своїх дій, натомість позивачем доведено ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, а тому позов належить задовольнити повністю.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл судових витрат між сторонами у відповідності до приписів статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.01.2018 по 26.04.2024, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100.

Стягнути із ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 06.01.2018 по 26.04.2024, у сумі 137342,30 грн (сто тридцять сім тисяч триста сорок дві грн 30 коп) (сума вказана без урахування сплати податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають стягненню під час виплати її працівнику).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 16 жовтня 2024 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_6 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 )

Суддя О.В. Поліщук