Справа № 420/20668/24
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2024-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку ст. 262 КАС України) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання прийняти рішення про звільнення з військової служби,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить:

визнати дії уповноважених осіб військової частини НОМЕР_1 , які полягають у відмові звільнити з військової служби військовослужбовця ОСОБА_1 протиправними;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 за абзацом 5 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції норми, яка діяла на дату подання ним рапорту про звільнення з військової служби) як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю III групи.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 04.05.2024р. ОСОБА_1 подав до свого командування рапорт про звільнення з військової служби на підставі абзацу 5 підпункту г) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а саме: військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах (під час дії воєнного стану): у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи (в редакції норми закону, що діяла на момент подання позивачем вказаного вище рапорту).

Необхідність звільнення з військової служби обґрунтовувалась тим, що дружина позивача, ОСОБА_2 є особою із числа осіб з інвалідністю ІІІ групи, що підтверджується Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №839558 від 22.11.2023р., з огляду на що, він не бажав продовжувати проходження військової служби.

В подальшому, старшому матросу ОСОБА_1 було повідомлено в усному порядку, що його рапорт про звільнення з військової служби зареєстровано у журналі реєстрації за номером 18241 від 10.05.2024р.

ОСОБА_1 також подав аналогічний рапорт з додатками про звільнення з військової служби своєму безпосередньому командирові, шляхом направлення засобами поштового зв`язку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » через командування ІНФОРМАЦІЯ_2 , в підпорядкуванні яких перебуває військова частина НОМЕР_1 .

Уповноваженою особою Військово-морських сил України (надалі ВМСУ) вказаний рапорт було отримано 08.05.2024р.

Таким чином, рапорт про звільнення з військової служби був поданий до 18 травня 2024 року.

В подальшому, позивачем отримано відповідь від 28.05.2024р. №182/1/3450 від командування військової частини НОМЕР_1 , в якій зазначено, що правових підстав для звільнення з військової служби відповідно до «г» п.2 ч.4 статті 26 Закону №2232-ХІІ у ОСОБА_1 не має.

Обґрунтовуючи відмову у звільненні з військової служби, командуванням військової частини НОМЕР_1 у вказаній відповіді зазначено, зокрема: «…18.05.2024 року в дію вступили зміни до ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» де законодавець виділив на яких підставах військовослужбовець має право на звільнення, а саме: необхідність здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю ІІІ групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті рук), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю ІІІ групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів.

Відтак, законодавцем розмежовано та конкретизовано, що сама лише наявність ІІІ групи не може слугувати підставою для звільнення, необхідно довести факт здійснення догляду за дружиною/чоловіком».

З урахуванням невірного тлумачення посадовими особами військової частини НОМЕР_1 норми права, а саме: абзацу 5 підпункту г) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», що в свою чергу призводить до неправомірної відмови у звільненні позивача з військової служби, а також, невірного застосування редакції норми про звільнення з військової служби, позивач звернувся до суду за захистом порушених прав.

Процесуальні дії

Ухвалою суду від 04.07.2024 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження (відповідно до ст. 262 КАСУ) без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

18.07.2024 року за вхід.№ЕС/29520/24 надійшов відзив на позов, в якому, зокрема, наголошено на необґрунтованості вимог позивача, оскільки в рапорті та долучених до рапорту Позивача документів, поданих Позивачем, як такі, що містять підстави для звільнення, вбачається наступне: згідно Довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією Серія 12 ААГ №839558, ОСОБА_2 (дружина Позивача), ІНФОРМАЦІЯ_3 , вказано група інвалідності- третя, інвалідність з дитинства, висновки щодо необхідності здійснення догляду відсутні.

Водночас, під час розгляду рапорту Позивача та прийняття відповідного рішення за результатом його розгляду, станом на 18.05.2024 року в дію вступили зміни до ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» де законодавець виділив саме за яких підставах військовослужбовець має право на звільнення, насамперед: необхідність здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю ІІІ групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю ІІІ групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів.

Відтак, законодавцем розмежовано та конкретизовано, що сама лише наявність ІІІ групи не може слугувати підставою для звільнення, окрім цього, необхідно довести факт необхідності здійснення догляду за дружиною/чоловіком.

Таким чином, під час дослідження рапорту Позивача, згідно якого він просить звільнити його від військової служби на підставі п.п. г п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ, встановлено відсутність у Позивача підстав на звільнення, внесених відповідним Законом № 3633-IX, які у випадку з Позивачем передбачає дві необхідні умови для звільнення із служби під час воєнного стану, а саме, наявність висновку МСЕК закладу охорони здоров`я про те, що особа потребує постійного догляду внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю ІІІ групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів.

24.07.2024 за вхід.№ЕС/30503/24 надійшла відповідь на відзив, в якій представником позивача наголошується, що посадові особи військової частини НОМЕР_1 визнають, що Позивач ОСОБА_1 подав рапорт про звільнення з військової служби 08.05.2024 року, який був зареєстрований у військової частини НОМЕР_1 10.05.2024 за вх.№18241 згідно відмітки на поданому відповідачем разом із відзивом на позовну заяву рапортом позивача.

Підстава для звільнення з військової служби наявність у позивача дружини, яка є особою із числа осіб з інвалідністю ІІІ групи, що підтверджується Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №839558 від 22.11.2023р.

Тобто, рапорт про звільнення з військової служби ОСОБА_1 було подано під час дії редакції статті 26 Закону №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме: Військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: 2) під час воєнного стану: г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.03.2022 №57 Позивача, який прибув з ІНФОРМАЦІЯ_4 та призваний по мобілізації, відповідно до указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022, з 13.03.2022 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначений на посаду за штатом воєнного часу номера обслуги мінометного взводу мінометної батареї батальйону морської піхоти військової частини НОМЕР_1 .

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30.04.2023 №122 Позивач був призначений на посаду номера обслуги реактивного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_1 .

08.05.2024 Позивач звернувся з рапортом (по команді) до командування військової частини НОМЕР_1 з приводу його звільнення з військової служби за мобілізацією на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII (у зв`язку з наявністю дружини, ОСОБА_2 , яка має ІІІ групу інвалідності, що підтверджується Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №839558 від 22.11.2024).

Листом від 28.05.2024 за вих. №182/1/3450 Позивачу відмовлено у звільненні з військової служби за пунктом «г» пункту 2 частині 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами 1, 2 статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.92 N 2232-XII (далі - Закон N 2232-XII).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону N2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 6 статті 2 Закону N2232-XII передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

За змістом статті 1 Закону України "Про оборону України" особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України" на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

На момент розгляду цієї адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжений.

Підстави звільнення з військової служби, зокрема, під час дії воєнного стану, передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.

Статтею 26 Закону №2232-XII (у редакції станом на 28.04.2024) визначені підстави для звільнення з військової служби. Зокрема, підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи.

18.05.2024 року набув чинності Закон України №3633-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку".

Відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII у редакції з 18.05.2024, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Згідно з частиною дванадцятою статті 26 Закону №2232-XII у редакції з 18.05.2024, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану військовослужбовці у зв`язку з необхідністю здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів.

Таким чином, станом на час розгляду військовою частиною рапорту позивача та прийняття рішення по його суті, законодавство чітко вимагало наявності такої умови для звільнення, як необхідність здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів.

Тому за наслідками розгляду рапорту та доданих до нього документів, військова частина НОМЕР_1 скерувала позивачу лист від 28.05.2024 №182/1/3450, у якому повідомила про непідтверження наданими ним документами сімейних обставин, які є підставою для звільнення з військової служби, а саме необхідність здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів.

Суд зазначає, що згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до висновків щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, які викладені у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 №1-зп, від 09.02.1999 №1-рп/99, від 05.04.2001 №3-рп/2001, від 13.03.2012 №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Єдиний виняток з цього правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, становлять випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зі змісту вказаних рішень Конституційного Суду України також вбачається, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У Рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 №5-р(I)/2019 Конституційний Суд України зробив висновок, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.

На переконання суду, для надання відповіді на питання, чи порушене право позивача у зв`язку із відмовою у задоволенні його рапорту на підставі застосування нових положень Закону, що набули чинності вже після надходження та реєстрації його рапорту у військовій частині, слід встановити наступні обставини: чи містили зміни до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", внесені Законом №3633-ІХ, спеціальні правила щодо застосування цих змін у часі; чи у межах встановлених строків було розглянуто рапорт позивача.

Аналіз змін до Закону №2232-XII, внесених Законом №3633-ІХ, дає підстави вважати, що законодавець не передбачив спеціальні правила щодо застосування цих змін у часі, а тому вони застосовуються до правовідносин за загальними правилами з дня набуття ними чинності, тобто з 18.05.2024.

При цьому, суд враховує, що рапорт позивача вирішений в межах 30-денного строку після подання останнім додаткових документів, як це передбачає пункт 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних силах України, що не дає підстав для висновків про зловживання з боку відповідача.

З огляду на вище викладене, відповідач при прийнятті рішення за наслідком розгляду рапорту позивача правомірно застосував чинну редакцію Закону №2232-XII з урахуванням змін внесених Законом №3633-IX.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує правові висновки Верховного Суду у постанові від 23.07.2024 №280/3308/23, у якій суд касаційної інстанції вказав, що у разі безпосередньо (прямої) дії нормативно-правового акта в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.

У разі якщо під час розгляду заяви особи суб`єктом владних повноважень до прийняття остаточного рішення було змінено нормативно-правове регулювання, суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей для прийняття рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.

Такий підхід у вирішенні питання щодо застосування принципу дії законів у часі неодноразово застосовувався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 09.09.2020 у справі №826/10971/16, від 24.01.2023 у справах №640/14816/20 та №600/5806/21-а, від 08.10.2021 у справі №240/19318/20, від 16.11.2021 у справі №360/1406/20, від 01.12.2022 у справі №640/7578/20, від 07.11.2023 у справі №520/9778/19 та від 10.01.2024 у справі №380/13615/21.

Частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на вище викладене, суд дійшов висновку, що у спірному випадку повинен був застосований Закон №2232-XII в редакції чинній на час прийняття рішення, тому відповідач правомірно відмовив у задоволенні рапорту та звільненні позивача з військової служби.

Враховуючи викладене, підстави для задоволення позову відсутні.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Згідно з ч.1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999 року у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007 року у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 року у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 року у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994 року у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 року у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 року у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Керуючись ст.ст.2-9, 242, 246, 250, 251, 255, 262, 293-297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання прийняти рішення про звільнення з військової служби відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Військова частина НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

Головуючий суддя Нінель ПОТОЦЬКА

.