Справа № 260/3631/24
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2024-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 260/3631/24 пров. № А/857/18805/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 липня 2024 року (судді Гаврилка С.Є., ухвалене в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження в м. Ужгород) у справі №260/3631/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 27.05.2024 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 в якому просить визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні з військової служби, внаслідок ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, із застосуванням січня 2008 року, як базового місяця для обчислення індексу споживчих цін, зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 26 квітня 2023 року по 26 жовтня 2023 року (терміном 184 дні) із розрахунку 1257,76 грн. в день, у сумі 231427,84 грн., відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України та з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 липня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 квітня 2023 року по 26 жовтня 2023 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 квітня 2023 року по 26 жовтня 2023 року в розмірі 83313,36 грн. У задоволенні позову у частині інших позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов повністю, яким визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні з військової служби ОСОБА_1 , а саме у зв`язку з ненарахуванням та невиплатою йому індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, із застосуванням січня 2008 року, як базового місяця для обчислення індексу споживчих цін та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки йому остаточного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 26 квітня 2023 року по 26 жовтня 2023 року терміном 184 дні із розрахунку 1257,76 грн в день у сумі 231427,84 грн., відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Зазначає, що у даній справі, спірні правовідносини регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка вже передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові. Аналогічного висновку дійшов суд у постановах Верховного суду від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23, які підлягають до застосуванню до обставин цієї справи. Застосовувати до обставин цієї справи практику Верховного Суду, викладену у постановах від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц, від 20 травня 2020 року у справі №816/1640/17, яку застосував місцевий суд при винесенні свого рішення, недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом №2352-ІХ. Аналогічні висновки висловлено у постанові Верховного суду від 29.02.2024 у справі №460/42448/22. Наведений у постанові Верховного суду від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц та застосований місцевим судом підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку. Іншими словами, на той час стаття 117 КЗпП України діяла дещо в іншій редакції, яка не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Тож, у межах цієї справи належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові. Наведене узгоджується, зокрема із правовою позицією Верховного суду, викладену у постанові Верховного суду від 15 лютого 2024 року у справі №420/11416/23. Також наголошує, що із вимогою про нарахування та виплату йому індексації грошового забезпечення звернувся до відповідача ще під час проходження служби (24.04.2023), а з отримання 1 травня 2023 року відмови у нарахуванні індексації грошового забезпечення із застосуванням січня 2008 року як базового місяця, що надійшла йому вже після звільнення зі служби, без зайвих затримок одразу ж звернувся до суду, а саме 04 травня 2023 року. Адміністративна справа №260/3480/23 з цього приводу в суді розглядалася більше 10 місяців, що призвело до негативних наслідків для відповідача з причини наростання суми відшкодування за час затримки розрахунку, що підлягала стягненню з останнього на мою користь. Проте, відповідач мав можливість самостійно виправити власні порушення, як до моменту звернення до суд, так і під час судового процесу, тобто виплатити вказану заборгованість раніше і не нести фінансову відповідальність в значному розмірі. Але відповідач ніяким чином не намагався виправити свої власні порушення, а навпаки через ігнорування його законних прав, намагався безпідставно уникнути від виплати належних мені сум при звільненні. Отже, відповідач свідомо не виплатив йому при звільненні з військової служби суму індексації грошового забезпечення у належному розмірі, що в подальшому було предметом адміністративного провадження, яке вирішено судом на його користь і тому відповідач мав передбачити можливі негативні наслідки, а саме настання відповідальності передбаченої статтею 117 КЗпП. У даному випадку саме відповідач не здійснив певних дій та не виконав свого обов`язку з оплати праці. Іншого способу спонукати відповідача до здійснення розрахунку з працівником та гарантувати останньому право на отримання заробітної плати як встановлення суворих гарантій з негативними фінансовими наслідками для роботодавця законодавець не вбачав та реалізував саме у такий спосіб право на врегулювання спірних правовідносин. Разом з тим, суд першої інстанції при розгляді справи вказаним обставинам оцінки не надавав, таким чином необґрунтовано прийшов до висновку про наявність підстав для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яке підлягає стягненню з відповідача на мою користь та проігнорував актуальні висновки Верховного суду у подібних правовідносинах, викладені у постановах від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, від 15 лютого 2024 року у справі №420/11416/23, і таким чином виніс незаконне і необґрунтоване рішення в цій частині.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

ОСОБА_1 12.08.2024 подав до апеляційного суду відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

Апеляційну скаргу було подано також Військовою частиною НОМЕР_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 липня 2024 року.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 вересня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 липня 2024 року у справі № 260/3631/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії. Проте, після відкриття провадження в ухвалі від 11 вересня 2024 року у справі колегією суддів виявлено, що Військовою частиною НОМЕР_1 подано апеляційну скаргу з пропуском строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року визнано неповажними підстави для поновлення строку апеляційного оскарження, наведені в заяві про поновлення строку апеляційного оскарження Військової частини НОМЕР_1 від 19 вересня 2024 року. Відмовлено у задоволенні заяви про поновлення строку апеляційного оскарження Військової частини НОМЕР_1 від 19 вересня 2024 року. Апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 липня 2024 року у справі № 260/3631/24 - закрито, як помилкове відкрите.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що згідно з витягу із послужного списку старший сержант ОСОБА_1 у період з 29 жовтня 1999 року по 25 квітня 2023 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на різних посадах (а.с. 9-11).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 25 квітня 2023 року №116, відповідно до статті 26 частини 5 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", ОСОБА_1 звільнено зі військової служби у запас за пунктом 3 підпункту "г" (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) до 18 років), з правом носіння військової форми одягу (а.с. 12).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2023 року у справі № 260/3480/23, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати позивачеві індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 по 28 лютого 2018 року, із застосуванням січня 2008 року як базового місяця, та зобов`язано відповідача здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 по 28 лютого 2018 року, із застосуванням січня 2008 року як базового місяця, та виплатити перераховану індексацію з врахуванням виплачених сум (а.с. 13-16).

26 квітня 2024 року на виконання вищезазначеного рішення суду у справі № 260/3480/23 на картковий рахунок позивача в АБ "УКРГАЗБАНК" було зараховані кошти на суму 82370,85 грн., що підтверджується довідкою АБ «УКРГАЗБАНК» №5-282/06/86/2024 від 27 травня 2024 року (а.с. 18 зворот).

Вважаючи, що має право на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивач звернувся до суду з даним позовом.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Як передбачено статтею 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

За приписами статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Закріплені у цих статтях норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Період затримки розрахунку при звільненні це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Також у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Відповідно до матеріалів справи, позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на індексацію грошового забезпечення, що було встановлено судом у справі №260/3709/24 просить визнати протиправними дії відповідача та зобов`язати стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період проходження служби.

При цьому відповідач провів фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати спірної індексації грошового забезпечення поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, відповідно позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати спірної компенсації за невикористані дні щорічної основної та щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 184 днів.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 5 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За правилами пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно із довідкою відповідача про розмір грошового забезпечення № 141/53/2440 від 08 травня 2024 року, позивачу нараховано за лютий березень 2023 року 74208 грн. Сукупна кількість календарних днів за цей період складає 59 днів (а.с. 19).

Таким чином середньоденне грошове забезпечення позивача складає 1257,76 грн (74208 грн / 59 календарних дні).

Разом з тим, зважаючи на внесені у ст. 117 КЗпП України, зміни (в редакції Закону №2352-IX від 01.07.2022), відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, тобто з 26.04.2023 (наступний день після звільнення зі служби) по 26.10.2023 (перші шість місяців після звільнення), відповідно сума середнього заробітку, що підлягає до відшкодування, вирахувана шляхом множення середньоденного заробітку (1257,90 грн.) на число календарних днів за період з 26.04.2023 по 26.10.2023 (184), що становить 231427,84 грн., а тому колегія суддів вважає, що слід змінити рішення суду першої інстанції в частині суми стягнення, оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано істотність частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.

Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановами Верховного Суду від 30.11.2023 у справі №380/19103/22, від 29.01.2024 у справі №560/9586/22, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 16.05.2024 у справі № 420/11918/23 та в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив про наявність підстав для визнання протиправних дій Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 квітня 2023 року по 26 жовтня 2023 року, однак зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 квітня 2023 року по 26 жовтня 2023 року слід змінити шляхом стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні із сумою стягнення в розмірі 231427,84 грн., як просить апелянт, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення підлягає зміні.

Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1, частин 2 та 4 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки як зазначалося вище, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про необхідність зміни резолютивної частини рішення суду першої інстанції, вказане рішення підлягає зміні та в решті залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 липня 2024 року у справі №260/3631/24 змінити, а саме викласти абзац третій резолютивної частини в такій редакції:

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 26 квітня 2023 року по 26 жовтня 2023 року у сумі 231427 (двісті тридцять одну тисячу чотириста двадцять сім) гривень 84 копійок з відрахуванням податків та обов`язкових платежів.

В решті рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 липня 2024 року у справі №260/3631/24 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль

Повний текст постанови складено і підписано 14.10.2024