Справа № 640/21738/22
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2024-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 640/21738/22

адміністративне провадження № К/990/42136/23,№К/990/41733/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мартинюк Н.М.,

суддів - Загороднюка А.Г., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні за матеріалами справи в електронній формі у касаційній інстанції адміністративну справу №640/21738/22

за позовом ОСОБА_1

до Офісу Генерального прокурора

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів

за касаційними скаргами ОСОБА_1 і Офісу Генерального прокурора

на рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року

(головуючий суддя: Войтович І.І.)

і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2023 року (головуючий суддя: Карпушова О.В., судді: Губська Л.В., Епель О.В.).

Установив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 подав до Окружного адміністративного суду міста Києва позов до Офісу Генерального прокурора, у якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо не здійснення йому виплати заробітної плати у повному обсязі, обчисленої у розмірах, передбачених статтею 81 Закону України «Про прокуратуру», за квітень, травень, червень, липень і серпень 2020 року;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на його користь суму недоотриманої заробітної плати за квітень, травень, червень, липень і серпень 2020 року в сумі: 210 042,52 гривень;

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо не здійснення йому виплати щорічної премії за 2020 рік у повному обсязі, обчисленої у розмірі, передбаченому статтею 81 Закону України «Про прокуратуру»;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на його користь суму недоотриманої частини щорічної премії за 2020 рік у сумі: 68 104,80 гривень;

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора провести компенсацію ОСОБА_1 недоотриманого доходу (заробітної плати за квітень, травень, червень, липень і серпень 2020 року та щорічної премії за 2020 рік) відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» в день виплати заборгованості по премії та заробітній платі за відповідний місяць.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він з 8 листопада 2016 року призначений на посаду прокурора другого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України. У подальшому, у зв`язку з реформуванням органів прокуратури з 2 січня 2020 року позивач переведений на посаду прокурора другого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора. А з 26 лютого 2022 року ОСОБА_1 увільнено від виконання обов`язків прокурора у зв`язку із вступом на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період із збереженням посади.

Як стверджує позивач, оплата праці прокурора має бути обрахована виключно на підставі статті 81 Закону України «Про прокуратуру». Поряд із цим, заробітна плата позивача за квітень, травень, червень, липень і серпень 2020 року були обраховані та виплачені не у спосіб, визначений цим Законом та в зменшеному розмірі.

Таке зменшення оплати праці позивача за вказаний період відбулось у звязку із прийняттям Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року №553-ІХ (далі - «Закон №553-ІХ»).

Внаслідок протиправного, на думку позивача, застосування відповідачем положень Закону №553-ІХ, замість статті 81 Закону України «Про прокуратуру» до питання оплати праці прокурорів, зокрема позивача, ОСОБА_1 недоотримав за спірний період грошові кошти у розмірі: 210 042,52 гривень, які він просить суд стягнути з відповідача на свою користь.

Окрім того, позивач зазначив, що отримав щорічну премію прокурора за 2020 рік у зменшеному розмірі. На думку позивача, таке безпідставне зменшення відбуло у звязку із тим, що з позиції відповідача право на одержання заробітної плати позивач як прокурор Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, отримав внаслідок прийняття Конституційним Судом України рішення № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року, у зв`язку з чим і розрахунок щорічної премії здійснено виходячи з одержаного посадового окладу лише за 9 місяців 2020 року, а не за календарний рік.

Відповідно, позивач просить провести компенсацію недоотриманого доходу по заробітній платі та премії у спірному періоді згідно положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» в день виплати заборгованості по премії та заробітній платі за відповідний місяць.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2023 року, позовні вимоги задоволено частково:

- визнано протиправними дії Офісу Генерального прокурора щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 щорічної премії за результатами проведеного оцінювання якості роботи прокурора Офісу Генерального прокурора за 2020 рік у повному обсязі;

- зобов`язано Офіс Генерального прокурора здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 недоплаченої щорічної премії за результатами проведеного оцінювання якості роботи прокурора Офісу Генерального прокурора за 2020 рік, враховуючи вказані в рішенні суду висновки, з урахуванням виплачених сум та з проведенням належних відрахувань згідно положень чинного законодавства.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що дійсно, заробітна плата прокурорів має бути визначена статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» та не може визначатись іншим нормативно-правовим актом.

Поряд із цим, 13 квітня 2020 року Верховною Радою України було прийнято Закон України №553-IX, яким статтю 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» викладено в наступній редакції: «Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року».

У подальшому, рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року №294-ІХ зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року №553-ІХ.

Оскільки рішення Конституційного Суду України було прийнято 28 серпня 2020 року і жодних інших вказівок щодо порядку втрати чинності «неконституційною» нормою це рішення не містило, то саме з цієї дати указана норма і втратила чинність.

Отже, оскільки норма права, яка обмежувала розмір заробітної плати позивача втратила чинність 28 серпня 2020 року, то саме з цієї дати ОСОБА_1 відповідач почав нараховувати і виплачувати заробітну плату у більшому розмірі.

Тому, суди попередніх інстанцій, зважаючи на відсутність ретроактивної дії рішення Конституційного Суду України, дійшли висновку про правомірність дій відповідача щодо обмеження заробітної плати позивача у спірному періоді на основі чинної у спірний період норми.

Стосовно вимоги позивача про стягнення на його користь частини недоотриманої премії за вказаний рік, суди попередніх інстанцій виходили з того, що роботу позивача за 2020 рік оцінено як позитивну. Так, згідно наказу Офісу Генерального прокурора №93-цз від 1 грудня 2020 року наказано виплати прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора яких оцінено позитивно, щорічну премію у розмірі 30 % суми їх посадового окладу за обійманою посадою з урахуванням виникнення права на заробітну плату відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру».

З позиції відповідача, премія за наслідками оцінювання мала бути нарахована з урахуванням висновків рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 та Положення №503 тільки за 9 місяців.

Стосовно цього аспекту правовідносин, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що премія за результатами оцінювання роботи працівника прокуратури за певний рік має нараховуватись від суми посадового окладу за весь рік, за який було проведено оцінювання.

Суди попередніх інстанцій визнали необґрунтованою та безпідставною позицію відповідача щодо застосування у цьому випадку висновків Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 26 березня 2020 року №6-р/2020 та визначення премії лише за 9 місяців 2020 року, а не за повний рік. Такий висновок сформовано адже право на заробітну плату за статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» у позивача було і до березня 2020 року хоча і були наявні певні умови та порядок нарахування заробітної плати прокурорам до 26 березня 2020 року, але посадовий оклад, за яким має відбуватись нарахування щорічної премії у розмірі 30 % за обійманою посадою згідно із положеннями статті 81 Закону України «Про прокуратуру» та Положення №503 є сталим, не змінювався.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційних скарг

У грудні 2023 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на указані рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права, просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2023 року, й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Підставою касаційного оскарження судових рішень позивач вказує пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»), зазначаючи про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, сформованих у подібних правовідносинах.

Так, позивач зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду, сформованих у постановах від 3 березня 2021 року у справі №340/1916/20, від 23 червня 2021 року у справі №520/13014/2020, від 22 липня 2021 року у справі №160/12091/20, від 5 серпня 2021 року у справі №560/6212/20, від 5 серпня 2021 року у справі №200/5490/20-а, від 5 серпня 2021 року у справі №160/12182/20, від 5 серпня 2021 року у справі №160/6089/20.

Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить залишити рішення судів попередніх інстанцій у цій справі без змін в частині відмови у задоволенні позову, посилаючись на їхню законність і обґрунтованість.

У грудні 2023 року Офіс Генерального прокурора також подав касаційну скаргу на указані рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права, просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2023 року в частині задоволення позовних вимог, й ухвалити нове рішення у цій частині, яким у задоволенні позову відмовити. В решті рішення судів попередніх інстанцій просить залишити без змін.

Підставою касаційного оскарження судових рішень позивач вказує пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначаючи про відсутність висновку Верховного Суду щодо регулювання спірних правовідносин.

Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора.

Позивач свого відзиву на касаційну скаргу не подав. Згідно з довідкою про доставку електронного листа, ухвалу Верховного Суду про відкриття касаційного провадження доставлено скаржнику 26 грудня 2023 року о 22:10 год.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

Згідно із наказом заступника Генерального прокурора керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора №1480ц від 4 листопада 2016 року, у порядку переведення з 8 листопада 2016 року ОСОБА_1 призначений на посаду прокурора другого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України.

Наказом заступника Генерального прокурора керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора №2243ц від 28 грудня 2019 року, у зв`язку із реформуванням органів прокуратури ОСОБА_1 з 2 січня 2020 року переведений прокурором другого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора.

Згідно із наказом Генерального прокурора Офісу Генерального прокурора №435ц від 15 березня 2022 року, ОСОБА_1 з 26 лютого 2022 року увільнено від виконання обов`язків прокурора у зв`язку із вступом на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період із збереженням посади.

17 листопада 2022 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання інформації щодо правових підстав обмеження протягом квітня-серпня 2020 року у виплаті заробітної плати, не виплати такої у повному обсязі, вказати розмір нарахувань заробітної плати, по кожній складовій та зазначити в чому саме відбулось обмеження.

Офіс Генерального прокурора листом від 2 грудня 2022 року за № 07-1191-22 повідомив позивачу наступне, що згідно статті 98 КЗпП України та статті 13 Закону України «Про оплату праці» оплата праці фінансується із бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України у межах бюджетних асигнувань. Механізм встановлення розміру щомісячної надбавки за вислугу років та обчислення періоду проходження служби, що дає право на таку надбавку, визначений постановою КМУ від 9 грудня 2015 року №1090, якою затверджено відповідний Порядок, пункт 3 якого передбачає, що надбавка за вислугу років прокурорам виплачується щомісяця залежно від періоду проходження служби, у розмірах, зазначених у частиною сьомою статті 81 Закону України «Про прокуратуру». У 2020 році надбавка нараховувалась у розмірі 25% посадового окладу згідно із частиною сьомою статті 81 Закону України «Про прокуратуру» за наявності стажу роботи понад 15 років. Згідно наказу Офісу Генерального прокурора від 10 лютого 2020 року №82, нарахування та виплата надбавки за роботу в умовах режимних обмежень згідно із Постановою №414 здійснювалась відповідно до наказів Генерального прокурора, відповідно розмір надбавки з квітня по серпень 2020 року дорівнював 10 % посадового окладу.

Отже, зазначає відповідач у листі, на підставі частини другої статті 81 Закону України «Про прокуратуру», наказ Офісу Генерального прокурора від 30 жовтня 2020 року №503 «Про затвердження Тимчасового положення про систему оцінювання якості роботи прокурорів та преміювання прокурорів» (до змін, внесених у 2021 році), пункту 3.4 розділу 3 Положення та Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020, виплата щорічної премії за результатами оцінювання якості роботи за 2020 рік виплачена у розмір 30 % посадового окладу відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру» та дорівнювала 204 314,40 грн (75 672,00 грн х 30% х 9 місяців).

Посилаючись на положення статті 29 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року №553-ІХ та рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-p/2020, відповідач у листі констатував, що розмір нарахованої заробітної плати працівникам органів прокуратури з квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року не перевищував 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, тобто 47 230,00 грн, а обмеження застосовувались до загальної суми заробітної плати, а не до кожної окремої її складової.

Як зазначили суди попередніх інстанцій, наведені обставини підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, і не є спірними.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Релевантні джерела права й акти їх застосування

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, визначені Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі - «Закон», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 4 Закону організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із положеннями частини першої статті 7 Закону систему прокуратури України становлять: 1) Офіс Генерального прокурора; 2) обласні прокуратури; 3) окружні прокуратури; 5) Спеціалізована антикорупційна прокуратура.

Особливості організації і діяльності Спеціалізованої антикорупційної прокуратури визначені статтею 8-1 цього Закону. Утворення Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, визначення її структури і штату здійснюються Генеральним прокурором за погодженням з Директором Національного антикорупційного бюро України (частина третя статті 7 Закону).

Згідно із частино пятою статті 8 Закону в Офісі Генерального прокурора утворюється (на правах самостійного структурного підрозділу) Спеціалізована антикорупційна прокуратура, на яку покладаються такі функції: 1) здійснення нагляду за додержанням законів під час проведення оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування Національним антикорупційним бюро України; 2) підтримання державного обвинувачення у відповідних провадженнях; 3) представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, передбачених цим Законом і пов`язаних із корупційними або пов`язаними з корупцією правопорушеннями, а також представництво у межах своєї компетенції інтересів держави у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. У межах реалізації своїх функцій Спеціалізована антикорупційна прокуратура здійснює міжнародне співробітництво.

Частиною першою статті 81 Закону визначено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частина друга статті 81 Закону передбачає, що заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманої ним за відповідний календарний рік.

Зокрема, посадовий оклад прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури не може бути меншим за посадовий оклад керівника структурного підрозділу центрального управління Національного антикорупційного бюро України, що здійснює досудове розслідування (частина шоста статті 81 Закону).

Фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (частина девята статті 81 Закону).

Частиною першою статті 90 Закону визначено, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Підпунктом 1 пункту 13 Перехідних положень Закону доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.

Згідно зі статтями 8 і 13 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону.

Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Частинами першою і другою статті 23 Бюджетного кодексу України від 8 липня 2010 року №2456-VI встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Пунктом 26 Розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, в редакції Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року № 79-VIII, які набрали чинності з 1 січня 2015 року установлено, що норми і положення статті 81, частин шістнадцятої, сімнадцятої, вісімнадцятої статті 86, пунктів 13, 14 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України від 14 жовтня 2014 року «Про прокуратуру», застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Тобто, вказана норма пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у відповідній частині втратила чинність з 26 березня 2020 року, заробітна плата працівнику прокуратури має бути визначена статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» та не може визначатись іншим нормативно правовим актом.

Водночас, як визначено частиною другою статті 152 Конституції України і частиною першою статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У Рішенні від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року №2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Верховною Радою України було прийнято Закон України №553-IX від 13 квітня 2020 року «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», яким статтю 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» викладено в наступній редакції: «Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)».

Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року №294-ІХ зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року №553-ІХ.

Наказом Офісу Генерального прокурора від 30 жовтня 2020 року №503 «Про затвердження Тимчасового положення про систему оцінювання якості роботі прокурорів та преміювання прокурорів» затверджено тимчасове положення про систему оцінювання якості роботи прокурорів та преміювання прокурорів, що додається (далі - «Положення №503» у відповідній редакції).

Згідно положень пунктів 1.1 та 1.2 Положення №503 вказано, що це Тимчасове положення визначає порядок оцінювання якості роботи прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних, окружних, спеціалізованих (на правах обласних та окружних) прокуратур, а також підстави і порядок їх преміювання за результатами такого оцінювання.

Преміювання прокурорів за результатами оцінювання якості роботи за календарний рік проводиться у разі позитивного або задовільного оцінювання їх роботи.

Оцінювання якості роботи прокурорів за календарний рік проводиться у листопаді - грудні (пункт 2.1 Положення №503).

Пунктом 2.2 Положення №503 під час оцінки якості роботи прокурорів ураховується:

1) ефективність виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади;

2) кількість та якість виконаних прокурором завдань, визначених положенням про самостійний структурний підрозділ, наказами та іншими організаційно-розпорядчими документами про розподіл обов`язків між прокурорами у відповідному органі прокуратури (структурному підрозділі);

3) кількість та якість виконання прокурором інших завдань і доручень керівництва;

4) дотримання правил внутрішнього службового розпорядку.

Оцінювання якості роботи прокурорів оформлюється у вигляді звіту (згідно з додатком), що складається прокурором, який підлягає оцінюванню, і погоджується його безпосереднім керівником (пункт 2.3 Положення №503).

Згідно пункту 2.4 Положення №503 за результатами оцінювання якості роботи прокурора безпосереднім керівником може бути виставлено позитивну, задовільну або негативну оцінку.

Відповідно до п. 2.7 Положення №503 звіти про оцінювання якості роботи прокурорів за відповідний рік надаються до кадрового підрозділу для підготовки наказу про затвердження висновків щодо оцінювання якості роботи прокурорів.

Пунктом 3.2 Положення №503 визначено, що розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманого ним за відповідний календарний рік.

Пунктами 3.3 - 3.4 Положення №503 визначено, що бухгалтерська служба на підставі затверджених висновків обраховує середньовизначений розмір щорічної премії у відсотках і доводить його до відома кадрового підрозділу для підготовки проєктів відповідних наказів про виплату премії прокурорам.

Розмір премії за результатами оцінювання якості роботи розраховується у відсотках до суми посадового окладу відповідної посади на день видання наказу згідно з пунктом 3.2 розділу 3 цього Положення з урахуванням виникнення права на заробітну плату відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру».

Зазначена премія нараховується незалежно від фактично відпрацьованого часу в місяці, в якому вона виплачується (пункт 3.5 Положення №305).

Відповідно до пункту 3.6 Положення №305 премія за результатами оцінювання якості роботи за календарний рік виплачується прокурорам на підставі наказів Генерального прокурора, керівників обласних, спеціалізованих (на правах обласних) прокуратур протягом 15 днів після затвердження висновку щодо результатів оцінювання, але не пізніше грудня року, в якому здійснюється оцінювання якості роботи прокурорів за календарний рік.

Відповідно до пункту 3.7 Тимчасового положення №503, виплата премії не проводиться прокурорам, притягнутим до дисциплінарної відповідальності, відстороненим від посад за рішенням суду в межах кримінального провадження або у зв`язку із здійсненням провадження про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією.

Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи

За змістом частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційних скарг, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд зазначає таке.

Практика Верховного Суду щодо вирішення питання правомірності нарахування та виплати заробітної плати, зокрема, працівникам прокуратури є багаточисельною, оскільки правове регулювання цього питання подекуди зазнає суттевих та динамічних змін.

Так, неодноразово у своїх постановах Верховний Суд надавав оцінку правомірності обчислення заробітної плати прокурорам у період до прийняття рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020, а саме мова йде про період обчислення таких сум у контексті із наданими повноваженнями Кабінету Міністрів України визначати розмір і порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.

А саме, Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» були внесені зміни до Бюджетного кодексу України, зокрема розділ VI «Перехідні положення» доповнено пунктом 26, яким передбачено, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету.

Схема посадових окладів працівників органів прокуратури затверджена постановою Кабінету Міністрів України №505, приписами пунктів 2, 6 якої надано право керівникам органів прокуратури, у межах затвердженого фонду оплати праці, установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів та інші виплати. Видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури.

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Верховний Суд у спорах щодо правомірності нарахування працівникам прокуратури заробітних плат у спірний період у відповідності до розмірів, установлених Кабінетом Міністрів України, неодноразово надавав свій висновок, яким підтверджував правомірність таких нарахувань, адже у відповідних позовах предметом оскарження була саме протиправна поведінка роботодавця. Так, Суд наголошував, що за чинного до прийняття рішення Конституційного Суду України регулювання, відповідний орган прокуратури, який обраховував розмір оплати праці прокурорів діяв правомірно, адже діяв у межах та спосіб, які були визначені відповідними нормами законодавства.

Пунктом 2 резолютивної частини указаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

З огляду на це рішення Конституційного Суду України, ОСОБА_1 , як й іншим працівникам органів прокуратури, нарахування та виплата заробітної плати почало здійснювати виключно на підставі статті 81 Закону без обмеження з боку уряду щодо фінансових можливостей.

Відповідно до позиції Конституційного Суду України, сформульованої у рішенні №6-р/2020 (абзац одинадцятий пункту 2.2), заробітна плата прокурорів, як елемент організації та порядку діяльності прокуратури в розумінні статті 131-1 Основного Закону України, має визначатися виключно законом.

Тобто, Конституційний Суд України дав тлумачення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» зі змінами в розумінні статті 131-1 Основного Закону України, яка водночас відповідно до іншого рішення Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року №5-р (II)/2020 указує на те, що за новим конституційним правопорядком прокуратуру як інститут, що виконує функцію кримінального переслідування, структурно вмонтовано в загальну систему правосуддя.

Поряд із цим, Верховною Радою України було прийнято Закон України №553-IX від 13 квітня 2020 року «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», яким статтю 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» викладено в наступній редакції: «Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)».

Тобто, з прийняттям вказаного Закону змінилось правове регулювання питання оплати праці, в тому числі, прокурорів на період дії карантину, обмеживши щомісячні виплати 10 розмірами мінімальної заробітної плати.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року №294-ІХ зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року №553-ІХ.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Указаній нормі кореспондує частина перша статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України».

У рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2010 року №20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року №2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України указав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Суд зазначає, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію, тобто поширюється на правовідносини, що виникли або тривають після його ухвалення (за винятком тих випадків, якщо інше встановлено Конституційним Судом України безпосередньо у тексті ухваленого рішення).

Подібний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2020 року у справі №4819/49/19.

Тож, з урахуванням викладеного, зважаючи на відсутність ретроактивної дії рішень Конституційного Суду України, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 на спірні правовідносини у період до 28 серпня 2020 року не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття указаного рішення Конституційним Судом України, а останнє не містить положень які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Нагадаємо, що предметом цього позову є саме протиправна бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо неповного нарахування заробітної плати позивачу у спірний період.

З огляду на наведене правове регулювання спірного питання, дії відповідача стосовно ненарахування й невиплати позивачу заробітної плати на основі окладів прокурорів, указаних у статті 81 Закону України «Про прокуратуру», у період з квітня до серпня 2020 року не можуть бути визнані протиправними, адже вони відповідали вимогам нормативно-правових актів, які були чинними на той час.

Покликання ОСОБА_1 на неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 3 березня 2021 року у справі №340/1916/20, від 23 червня 2021 року у справі №520/13014/2020, від 22 липня 2021 року у справі №160/12091/20, від 5 серпня 2021 року у справі №560/6212/20, від 5 серпня 2021 року у справі №200/5490/20-а, від 5 серпня 2021 року у справі №160/12182/20, від 5 серпня 2021 року у справі №160/6089/20, Суд відхиляє, адже ці висновки були сформовані щодо іншого субєкта, за іншого правового регулювання, а тому не є релевантними до правовідносин у цій справі і не мали бути враховані судами попередніх інстанцій при вирішенні цієї справи.

Стосовно доводів Офісу, викдадених у касаційній скарзі, щодо питання правомірності виплати позивачеві премії за 2020 рік із розрахунку 9 місяців, Суд зазначає наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з витягом з наказу Офісу Генерального прокурора № 2926ц від 30 листопада 2020 року № 447 ОСОБА_1 за посадою прокурор другого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора отримав оцінку «позитивна».

Як наслідок, згідно наказу Офісу Генерального прокурора № 93-цз від 1 грудня 2020 року наказано виплатити прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генерального прокурора яких оцінено позитивно, щорічну премію у розмірі 30 % суми їх посадового окладу за обійманою посадою з урахуванням виникнення права на заробітну плату відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру».

Згідно із положеннями пункту 1.1 та пункту 1.2 Положення №503 вказано, що це Тимчасове положення визначає порядок оцінювання якості роботи прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних, окружних, спеціалізованих (на правах обласних та окружних) прокуратур, а також підстави і порядок їх преміювання за результатами такого оцінювання.

Преміювання прокурорів за результатами оцінювання якості роботи за календарний рік проводиться у разі позитивного або задовільного оцінювання їх роботи.

Оцінювання якості роботи прокурорів за календарний рік проводиться у листопаді-грудні (пункт 2.1 Положення №503).

Пунктом 3.3 Положення №503 розмір премії за результатами оцінювання якості роботи має розраховується у відсотках до суми посадового окладу відповідної посади на день видання наказу з урахуванням виникнення права на заробітну плату відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру» та незалежно від фактично відпрацьованого часу в місяці, в якому вона виплачується як наслідок, розмір вказаної премії залежить від суми посадового окладу за відповідною посадою та з урахуванням виникнення права на заробітну плату відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру».

Як встановили суди попередніх інстанцій у цій справі, відповідачем застосовані висновки рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 щодо неконституційності окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, відповідно, заробітна плата працівнику прокуратури має бути визначена статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» та не може визначатись іншим нормативно правовим актом.

Враховуючи те, що розмір спірної премії залежить від суми посадового окладу за відповідною посадою та з урахуванням виникнення права на заробітну плату відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру», судами попередніх інстанцій встановлено, що розмір посадового окладу ОСОБА_1 був незмінним за весь 2020 рік і складав: 75 672,00 грн.

Суди попередніх інстанцій у цій справі дійшли вірних висновків, що премія за результатами щорічного оцінювання нараховується за проведену роботу прокурора за весь рік.

Визначальним у вирішенні спірного питання є те, що премія працівника прокуратури за наслідками оцінювання роботи за рік є разовою виплатою у визначеному відсотковому розмірі суми його посадового окладу за обійманою посадою.

Більше того, зауважимо, що такого способу обрахунку щорічної одноразової премії як за 9 місяців Положення №503 не передбачає. Здійснені дії відповідача щодо обмеження вказаного розміру є протиправними, а суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про задоволення позову у цій частині.

Покликання відповідача на те, що у період до рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 позивачеві виплачувалась щомісячна премія за період січень-березень 2020 року Суд відхиляє, адже наведений відповідачем підхід, за якого треба ці періоди виокремлювати, нівелює саму суть такого преміювання як за результат саме річної роботи прокурора.

Оцінюючи інші доводи касаційних скарг, колегія суддів зазначає, що ці доводи були перевірені та проаналізовані судами попередніх інстанцій під час розгляду та ухвалення оскаржуваних судових рішень, та їм була надана належна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не наведено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

На підставі викладеного, Верховний Суд констатує, що оскаржувані судові рішення ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на це відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 і Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

…………………………….

…………………………….

…………………………….

Н.М. Мартинюк

А.Г. Загороднюк

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду