Справа № 500/4968/24
Суддя: Осташ Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2024-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/4968/24

15 жовтня 2024 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі: судді Осташа А. В. розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач 1) в якому просить:

визнати певні дії військової частини НОМЕР_1 щодо документування отриманих травм військовослужбовцем ОСОБА_1 , на виконання обов`язків військової служби із захисту Батьківщини, протиправною бездіяльністю та зобов`язати до вчинення певних дій та прийняття конкретних рішень (що відповідають фактичним даним та закону), а також з позиції верховенства права з наданням суду звіту з питань виконання судового рішення), а саме:

1. зобов`язати провести службове розслідування факту отримання військовослужбовцем ОСОБА_1 , військових травм (інших ушкоджень здоров`я), яких він зазнав під час виконання обов`язків військової служби, чим виконати вимоги Наказу Міністерства оборони України від 27.10.2021 № 332 «Про затвердження Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України», в результаті чого видати дійсну Довідку (Акт) про це, на підставі названої Довідки (Акту) та медичних документів, які підтверджують початок розвитку, розвиток захворювання або одержання травми (поранення, контузії, каліцтва), в т.ч. медичної книжки військовослужбовця, медичних карт стаціонарного (амбулаторного) хворого або витягів з них, довідок із закладів охорони здоров`я, свідоцтва про хворобу (довідки ВЛК), витягу із книги обліку хворих в амбулаторії під час первинного звернення по медичну допомогу, в т.ч. з медичною книжкою, довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) або Актом про нещасний випадок (у разі одержання травми), військовим квитком, атестатом на продовольче забезпечення направити ОСОБА_1 , на кваліфіковане лікування

2. зобов`язати відповідача на штатній ВЛК вирішити питання про подальшу придатність позивача щодо виконання обов`язків військової служби;

3. зобов`язати відповідача направити позивача на МСЕК для встановлення факту набутої інвалідності чи відсотків втрати працездатності позивачем;

4. зобов`язати відповідача виплачувати позивачу по 100000 грн. з розрахунку за один повний місяць лікування (яке в розумінні законодавства є лікуванням стану його здоров`я, ушкодженого під час військової служби, чим виконати вимоги Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (затверджений Наказом МО України N 260 від 07.06.2018 (з подальшими змінами і доповненнями), Зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за N 745/32197 та приписи ПКМУ від 28.02.2022 р. № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», а також Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (з урахуванням можливо частково виплачених сум)

5. зобов`язати відповідача виплатити/видати позивачу при звільнені з військової служби:

- компенсацію за невикористані щорічні відпустки;

- у разі наявності УБД компенсацію за невикористану додаткову відпустку -14 діб за кожний рік служби (включаючи рік отримання УБД та рік звільнення);

- одноразову грошову допомогу при звільненні (для мобілізованих це одноразова грошова допомога в розмірі 4 % від місячного грошового забезпечення за кожен місяць служби, але не менше 25 % грошового забезпечення);

- компенсацію за недоотримане речове майно;

- матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань;

- одноразову допомогу для оздоровлення.

6. зобов`язати відповідача надати суду звіт з питань виконання судового рішення.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що будучи мобілізованим в листопаді 2023 року, позивач був здоровим, а за час проходження військової служби позивач захворів, перебуває в несвідомому стані, такий стан у позивача постав під час виконання обов`язків військової служби, його стан не дає йому можливості коригувати свою поведінку, яка стала як би імпульсною, вивести з цього стану позивача ніхто не поспішає, а позивач в силу стану здоров`я (в т.ч. часткова втрата пам`яті) узагалі зробити в своїх інтересах будь що неспроможний

Представник позивача зазначає, що відповідач 1 - допустився протиправної бездіяльності щодо документування того, що трапилось із здоров`ям позивача і коли це трапилось, а тільки організувала позивачу ВЛК, не надавши туди обов`язкового пакету документів.

В позові зазначено, що військовою частиною - будь-яке службове розслідування цього факту протиправно не здійснене, чим порушені вимоги Наказу Міністерства оборони України від 27.10.2021 № 332 «Про затвердження Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України», в результаті цього стосовно позивача військовою частиною протиправно не видано у лікувальні заклади будь-якої правильної первинної документації про усі обставини, що могли вплинути на стан здоров`я позивача, позивачу не забезпечене право на звільнення з військової служби, якщо буде об`єктивно підтверджено, що на ній позивач став «одуванчиком», тобто безвольною та імпульсною людиною, яка до того ще й частково втратила пам`ять.

Суд ухвалою від 14.08.2024 відкрив провадження в адміністративній справі за цим позовом та вирішив розглянути таку справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами.

Позивач 29.08.2024 долучив до матеріалів справи додаткові докази, а саме: копії виписки із медичної карти стаціонарного хворого та копії консультативних висновків психіатра та невролога.

Відповідач 04.09.2024 подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Відзив обґрунтований тим, що у військової частини не було підстав для проведення службового розслідування, оскільки позивач пояснював погіршення свого психічного стану із тим, що його покинула дружина, він хвилювався за дійтей.

Відповідач звертає увагу суду, що в позовній заяві взагалі не зазначено коли отримана (писхологічна чи фізична) травма, при яких обставинах, що на думку відповідача вказує на обґрунтований сумнів, щодо самого факту травми.

Щодо придатності позивача до подальшого проходження військової служби, відповідач 1 зазначив, що це входить до компетенції ВЛК, а тому в разі незгоди з висновком штатної ВЛК позивач чи його представник могли оскаржити такий до вищестоящої ВЛК (ВЛК регіону та відповідно до ЦВЛК).

Щодо виплати додаткової грошової винагороди в розмірі 100 000 грн, відповідач 1 зазначив, що така вимога ґрунтується на помилковому припущені представника позивача щодо участі позивача в бойових діях, натомість солдат ОСОБА_1 з 29.11.2023 по 05.07.2024 участь у бойових діях не приймав, а проходив базову загальновійськову підготовку та більшість часу перебував на стаціонарному лікуванні.

Щодо позовних вимог про виплати при звільненні з військової служби, то такі вимоги відповідач 1 вважає передчасними, оскільки на даний час позивача не звільнено від проходження військової служби.

Крім того, у відзиві зазначено про те, що позивач 05.07.2024 переведений до військової частини НОМЕР_2 .

Представник позивача 11.09.2024 подала клопотання про залучення до участі у справі співвідповідачем військову частину НОМЕР_2 .

Ухвалою суду від 12.09.2024 залучено до участі у справі співвідповідачем - військову частину НОМЕР_2 (відповідач 2) та встановлено 15-денний термін з часу отримання копії ухвали суду для подання відзиву на позов.

Відповідач 2 своїм правом на подання відзиву не скористався, хоча отримав ухвалу суду в електронний кабінет ще 12.09.2024, а позовну заяву та додатки до неї від представника позивача - 20.09.2024.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Солдат ОСОБА_1 був зарахований до списків особового складу, військової частини НОМЕР_1 з 29 листопада 2023 року.

Як видно з матеріалів справи, за час проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 неодноразово звертався за медичною допомогою до медичного пункту військової частини НОМЕР_1 та у зв`язку з цим направлявся до ІНФОРМАЦІЯ_1 та проходив лікування у КП «Рівненський обласний центр психічного здоров`я населення» POP з 14.12.2023 по 15.01.2024 з 18.01.2024 по 14.03.2024, з 22.03.2024 по 13.05.2024.

Відповідач зазначає, що під час звернень до медичного пункту військової частини НОМЕР_1 та до своїх безпосередніх та прямих командирів повідомляв, що перебуває у пригніченому стані, відчуває внутрішній неспокій та тривогу у зв`язку з тим, що на передодні мобілізації ОСОБА_1 його та дітей покинула дружина, яка переїхала до Республіки Польща, де проживає з іншим чоловіком та до нього повертатися не збирається. Тотожні пояснення, щодо причин свого психічного стану ОСОБА_1 надавав і під час лікування, що знайшло своє відображення у виписках із медичної картки амбулаторного хворого №248 від 14.03.2024 року та №987 від 13.05.2024 року, що містяться в матеріалах справи.

16.05.2024 року солдат ОСОБА_1 пройшов військово-лікарську комісію, відповідно до результатів якої (довідка ВЛК №6219 від 16.05.2024 - міститься в матеріалах справи) був визнаний придатним до військової служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони.

05.07.2024 року ОСОБА_1 на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №181 від 05.07.2024 року був виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та направлений для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 .

Крім того, судом встановлено, що представнику позивача громадянці ОСОБА_3 військовою частиною НОМЕР_1 , 27.06.2024, було надано відповідь на звернення в інтересах позивача.

Даною відповіддю було поінформовано представника позивача про те, що позивач пройшов військово-лікарську комісію, відповідно до результатів якої був визнаний придатним до військової служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони.

Не погодившись із такою відповіддю та бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Головним питанням при вирішенні даного спору, яке підлягає з`ясуванню судом є те, чи військовою частиною НОМЕР_1 було чи не було допущено протиправної бездіяльності щодо не проведення службового розслідування за фактом можливого отримання травм позивачем при проходженні публічної служби і як наслідок наступні дії, щодо видачі відповідної довідки про обставини травмування та направлення позивача на МСЕК а також похідні вимоги, що виплати додаткової винагороди та виплат при звільненні зі служби.

При вирішенні даного спору суд враховує наступні норми права:

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 р. №3543-XII (далі - Закон №3543-ХІІ).

Згідно із ст.1 Закону №3543-ХІІ мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, в Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

В силу абзацу 2 частини 1 статті 22 Закону №3543-ХІІ визначено, що громадяни зобов`язані, зокрема, з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту) (ч.3 ст. 22 Закону №3543-ХІІ).

Особливості проходження медичного обстеження військовозобов`язаними та резервістами під час мобілізації, на особливий період визначаються Міністерством оборони України спільно з Міністерством охорони здоров`я України (ч.5 ст.22 Закону №3543-ХІІ).

Поряд з тим, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII).

Частиною 10 статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані:

прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України для оформлення військово-облікових документів (посвідчень призовника, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів;

проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах згідно з рішеннями комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19.11.1992 №2801-XII (далі - Закон №2801-XII) законодавство України про охорону здоров`я базується на Конституції України і складається з цих Основ та інших прийнятих відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у сфері охорони здоров`я.

Статтею 70 Закону №2801-XII передбачено, що військово-лікарська експертиза визначає придатність до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, встановлює причинний зв`язок захворювань, поранень і травм з військовою службою та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям. Військово-лікарська експертиза здійснюється військово-лікарськими комісіями, які створюються при військових комісаріатах і закладах охорони здоров`я Міністерства оборони України, Служби безпеки України та інших військових формувань, а також Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до частини 6 статті 2 Закону №2232-XII одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Згідно із статтею 1 Закону України Про оборону України від 6 грудня 1991 року №1932-XII особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до статті 1 Закону України Про правовий режим воєнного стану від 12.05.2015 №389-VIII (далі Закон №389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, було введено воєнний стан. Строк дії Указу в подальшому продовжено відповідними Указами Президента України (№ 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, № 757/2022 від 07.11.2022, №58/2023 від 06.02.2023, №254/2023 від 01.05.2023, №451/2023 від 26.07.2023, №734/2023 від 06.11.2023, №50/2024 від 05.02.2024, №271/2024 від 08.05.2024, №469/2024 від 23.07.2024) з 12 серпня 2024 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» оголошено загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Як уже встановлено судом та не заперечується сторонами, позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 . Зі змісту пред`явленого позову, суд висновує, що представник позивача - його дружина, вважає, що чоловік отримав психологічну травму під час проходження служби, внаслідок чого погіршився його стан здоров`я. При цьому в позові не зазначено коли та при яких обставинах отримана травма чоловіком. Повідомлено про те, що ці обставини встановити неможливо через "Неадекватний" стан чоловіка.

Натомість відповідач та дані медичних документів, свідчать про те, що психологічна травма ОСОБА_1 сталась внаслідок стресу отриманого через те, що він дізнався, що дружина покинула дітей та поїхала в Польщу.

Представник позивача вважає, що військова частина НОМЕР_1 повинна була провести службове розслідування по факту отримання чоловіком травм. Проте, конкретної норми, якою передбачено проведення службового розслідування в такому випадку представником позивача не зазначено, а тільки зі сторінки 22 по сторінку 28 позовної заяви процитовано норми Інструкції про яку буде згадано нижче.

Наказом Міністерства оборони України від 27.10.2021 №332, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24.12.2021 за №1667/37289, затверджена Інструкція про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України (далі Інструкція №332).

За приписами п. 1 розділу І Інструкції №332 ця Інструкція визначає процедуру проведення розслідування та обліку нещасних випадків з військовослужбовцями Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту (у тому числі з відрядженими зі Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту), військовозобов`язаними та резервістами, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовці), отриманих ними професійних захворювань, їх загибелі або смерті зі встановленням зв`язку з виконанням обов`язків військової служби і аварій, що сталися у військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях Збройних Сил України, Державній спеціальній службі транспорту (далі - військові частини).

Відповідно до п. 3 розділу І Інструкції №332, ця Інструкція поширюється на військові частини та військовослужбовців, крім військовослужбовців, які отримали гостре професійне захворювання (отруєння), поранення, контузію, травму, каліцтво, зникли, померли або загинули внаслідок бойових уражень або дій з боку противника в районі ведення бойових дій або проведення операції Об`єднаних сил.

Випадки гострого професійного захворювання (отруєння), поранення, контузії, травми, каліцтва, зникнення, смерті або загибелі військовослужбовців внаслідок бойових уражень або дій з боку противника є бойовими людськими втратами і обліку як нещасні випадки не підлягають.

Випадки гострого професійного захворювання (отруєння), поранення, контузії, травми, каліцтва, зникнення, смерті або загибелі військовослужбовців, що сталися в районі ведення бойових дій або проведення операції Об`єднаних сил, але не пов`язані з бойовими ураженнями або діями з боку противника, розслідуються згідно з вимогами цієї Інструкції.

Відповідно до п. 1 розділу ІІ Інструкції №332 розслідування проводиться у разі виникнення нещасного випадку, а саме обмеженої в часі події або раптового впливу на військовослужбовця небезпечного фактора чи середовища за наявності ознак того, що випадок стався під час виконання ним обов`язків військової служби, унаслідок чого зафіксовано шкоду здоров`ю, зокрема, від одержання ним поранення, травми, у тому числі внаслідок тілесних ушкоджень, заподіяних іншою особою, гострого професійного захворювання і гострого професійного отруєння, одержання сонячного або теплового удару, опіку, обмороження, а також у разі утоплення, ураження електричним струмом, блискавкою та іонізуючим випромінюванням, отримання інших ушкоджень унаслідок аварії, пожежі, стихійного лиха (землетрус, зсув, повінь, ураган тощо), контакту з представниками тваринного і рослинного світу, комахами, іншими представниками флори і фауни (далі - нещасні випадки), які призвели до звільнення від виконання обов`язків військової служби військовослужбовця на один день і більше, а також у випадку смерті військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби.

Пунктом 2 розділу ІІ Інструкції №332 регламентовано, що про кожний нещасний випадок потерпілий або військовослужбовець, який його виявив, чи інша особа повинен(на) негайно сповістити безпосереднього командира (начальника) чи керівника робіт і вжити заходів щодо надання необхідної допомоги потерпілому.

У разі настання нещасного випадку безпосередній командир (начальник) або керівник робіт зобов`язаний:

терміново організувати надання домедичної допомоги, а за можливості - невідкладної (екстреної) медичної допомоги потерпілому військовослужбовцю, забезпечити за потреби його доставку до закладу охорони здоров`я;

негайно повідомити про нещасний випадок командира військової частини;

зберегти до прибуття комісії з розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку місце події та устаткування, яке там знаходилось, у такому стані, у якому вони перебували на дату настання нещасного випадку (якщо це не загрожує життю чи здоров`ю інших військовослужбовців і не призведе до більш тяжких наслідків), а також вжити заходів щодо недопущення подібних нещасних випадків.

А в пункті 3 розділу ІІ Інструкції №332 зазначено, що нещасний випадок, про який не було своєчасно повідомлено командуванню військової частини або внаслідок якого втрата працездатності настала не відразу, розслідується згідно з цією Інструкцією протягом місяця з дня надходження рапорту безпосереднього командира потерпілого або потерпілого військовослужбовця або заяви особи, яка представляє його інтереси.

З аналізу вищенаведених норм, суд висновує, що передумовами для проведення службового розслідування є:

1. існування нещасного випадку;

2. повідомлення про нещасний випадок потерпілим, чи військовослужбовцем який його виявив;

3. надходження рапорту від командира, потерпілого чи особи яка представляє потерпілого протягом місяця після настання нещасного випадку.

Ні з матеріалів даної справи, ні з обставин повідомлених представником позивача, суд не встанови жодної із передумов для того, щоб було проведено службове розслідування.

Як зазначено, вище представник позивача не зазначила ні коли, ні при яких обставинах отримані травми чоловіком.

Позивачем не надано доказів того, що позивач чи його представник протягом періоду проходження ОСОБА_1 військової служби звертались до командира військової частини НОМЕР_1 із відповідними рапортами про нещасний випадок.

З врахуванням наведеного, суд приходить до переконання про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправної бездіяльності військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання провести службове розслідування по факту отримання травм ОСОБА_1 .

Щодо вимоги позивача про видачу довідки про обставини травми за додатком 5 до Положення №402 суд зазначає, що така довідка видається у разі отримання військовослужбовцем травми, поранення, контузії, каліцтва. Також вказана довідка видається за результатами службового розслідування нещасного випадку, який стався з військовослужбовцем. Суд зазначає, що нещасним випадком в розумінні Інструкції №332 є обмежена в часі подія або раптовий вплив на військовослужбовця небезпечного фактора чи середовища за наявності ознак того, що випадок стався під час виконання ним обов`язків військової служби, унаслідок чого зафіксовано шкоду здоров`ю, зокрема, від одержання ним поранення, травми, у тому числі внаслідок тілесних ушкоджень, заподіяних іншою особою, гострого професійного захворювання і гострого професійного отруєння, одержання сонячного або теплового удару, опіку, обмороження, а також у разі утоплення, ураження електричним струмом, блискавкою та іонізуючим випромінюванням, отримання інших ушкоджень унаслідок аварії, пожежі, стихійного лиха (землетрус, зсув, повінь, ураган тощо), контакту з представниками тваринного і рослинного світу, комахами, іншими представниками флори і фауни.

Як зазначено вище, події, які стались із позивачем, не можна віднести до нещасних випадків, а тому як наслідок у відповідача немає обов`язку видавати Довідку про про обставини травми.

Щодо позовної вимоги про зобов язати військову частину на штатній ВЛК вирішити питання про подальшу придатність позивача та зобов 'язати направити позивача на МСЕК, суд вважає з необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пункту 22.12 глави 22 розділу II Положення №402, постанова ВЛК про ступінь придатності військовослужбовця до військової служби чинна протягом 12 місяців з моменту проведення медичного огляду.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 пройшов ВЛК в травні 2024 року та на даний час довідка військово-лікарської комісії є чинною.

Вимога до військової частини НОМЕР_1 з проханням вирішити питання про подальшу придатність ОСОБА_1 є безпідставною, оскільки такими повноваженнями військова частина НОМЕР_1 не наділена. підтвердженням цього, є наступні обставини:

По-перше: у разі незгоди військовослужбовця з результатами ВЛК - постанова ВЛК регіонів може бути оскаржена до Центральної військово-лікарської комісії або у судовому порядку (підпункт 2.4.10 пункту 2.4 глави 2 розділу І Положення №402).

По-друге: медичний огляд та відповідну Довідку від 16.05.2024 було видано гарнізонною ВЛК військової частини НОМЕР_3 . Тобто ВЛК немає жодного стосунку до відповідача 1.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Водночас суд не може самостійно на власний розсуд надавати оцінку діагнозу позивача, зокрема періоду його виникнення, перебування його у причинно-наслідковому зв`язку із обставинами проходження позивачем військової служби та виконання ним бойових завдань, оскільки така оцінка виходить за межі судового розгляду.

Суд зазначає, що протиправною бездіяльністю є зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, що на підставі закону чи іншого нормативно-правового акта належать до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Вирішуючи кожний конкретний спір на підставі всіх установлених обставин, суд повинен установити, на захист якого права подано відповідний позов, чи порушене, не визнане або оспорюване таке право відповідачем (відповідачами), а також з`ясувати, чи призведе задоволення заявлених вимог до реального та ефективного поновлення порушеного права, та залежно від з`ясованого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Відповідно до правових позицій Великої Палати Верховного Суду, зокрема, у постановах від 28 листопада 2018 року у справі №607/6092/18, від 05 червня 2019 року у справі №607/6865/18, від 11 червня 2019 року у справі №917/1338/18, визначення предмета, підстав позову та відповідача у спорі - це право, яке належить позивачу; натомість установлення обґрунтованості позову - це обов`язок суду, який здійснюється під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У постанові від 26 липня 2022 року у справі №826/6664/17 Верховним Судом зроблено висновок, що під ефективним поновленням слід розуміти реальний позитивний вплив судового рішення про задоволення позову на виявлену під час судового розгляду обставину порушення/невизнання/оспорювання або запобігання виникненню спору щодо права, на захист якого був поданий позов. Водночас відмова в позові з підстав обрання неефективного способу захисту може мати місце тоді, коли в судовому процесі відсутній будь-який сенс у розрізі питання щодо реальної можливості захисту прав позивача в обраний ним спосіб.

Суд приходить до висновку, що позивач за змістом заявлених позовних вимог просить зобов язати військову частину на штатній ВЛК вирішити питання про подальшу придатність позивача та зобов 'язати направити позивача на МСЕК, однак позивач не заявляє вимоги про протиправність результатів вже проведеного медичного огляду, що вказує на неефективність обраного позивачем способу захисту своїх прав та інтересів.

Безпідставною також суд вважає позовну вимогу про зобов язання військової частини виплачувати позивачу 100 000 гри. з розрахунку за один повний місяць лікування.

Така позиція суду обґрунтовується наступними обґрунтуваннями.

Відповідно до пункту 11 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджений наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року №260, у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень також включаються військовослужбовці, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), отриманим після введення воєнного стану та пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку з отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії,- за весь час (періоди) перебування на такому лікуванні або у відпустці.

Відповідно до підпункту "а" пункту 21.5 глави 21 розділу II Положення №402 поранення (контузія, травма, каліцтво) вважається пов`язаним із захистом Батьківщини, якщо поранення (травма, контузія, каліцтво) одержане під час захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, безпосередньої участі в антитерористичній операції (операції об`єднаних сил), забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією проти України.

Суд вважає, що представник позивача, не надала жодних доказів щодо участі ОСОБА_1 в бойових діях. Натомість судом встановлено, що за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 з 29.11.2023 року по 05.07.2024 року солдат ОСОБА_1 безпосередню участь у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України не брав та під час проходження військової служби у військовій частині проходив базову загальновійськову підготовку та більшість часу перебував на лікуванні.

Передчасною є також позовна вимога щодо зобов`язання військової частини виплатити позивачу при звільненні з військової служби компенсацію за невикористанні щорічні відпустки, одноразову грошову допомогу при звільненні, компенсації за недоотримане речове майно тощо, оскільки таке право позивача не може бути порушено, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не звільнений від проходження військової служби.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із нормами частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з вимогами ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини першої ст. 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову повністю.

Враховуючи те, що суд прийшов до переконання про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати понесені позивачем не відшкодовуються.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 15 жовтня 2024 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 );

відповідач:

- Військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_5 );

Військова частина НОМЕР_2 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 );

Головуючий суддя Осташ А.В.