Справа № 160/9858/24
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2024-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 жовтня 2024 року м. Дніпросправа № 160/9858/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 червня 2024 року (суддя Тулянцева І.В.) в справі №160/9858/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі ГУНП) про:

визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 березня 2020 року по 19 березня 2024 року;

зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 березня 2020 року по 19 березня 2024 року у сумі 468 924,89 грн з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів;

визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплаті компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 03 березня 2020 року по 18 березня 2024 року у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення, виплаченого 19 березня 2024 року на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01 травня 2023 року у справі № 360/97/23;

зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 03 березня 2020 року по 18 березня 2024 року у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення, виплаченого 19 березня 2024 року на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01 травня 2023 року у справі № 360/97/23.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 червня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 березня 2020 року по 18 березня 2024 року.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 березня 2020 року по 18 березня 2024 року у сумі 468 062,72 грн з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо не нарахування та невиплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 04 березня 2020 року по 18 березня 2024 року у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення, виплаченого 19 березня 2024 року на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01 травня 2023 року у справі №360/97/23.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 04 березня 2020 року по 18 березня 2024 року у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення, виплаченого 19 березня 2024 року на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01 травня 2023 року у справі № 360/97/23.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Вважає, що відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин приписів КЗпП України (статей 116 та 117).

Судом першої інстанції не врахована правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19 стосовно зменшення розміру відшкодування, визначеного статтею 117 КЗпП, з урахуванням того, що позивач з позовом про вирішення питання остаточного розрахунку звернувся до суду майже через три роки після звільнення, що апелянт розцінює як зловживання процесуальними правами.

Вважає неспівмірною суму заборгованості (23 290,38 грн) із сумою стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (468 062,72 грн).

Звертає увагу, про відповідальність за статтею 117 КЗпП наступає у разі наявності вини роботодавця.

Станом на час звільнення позивача зі служби в поліції (03 березня 2020 року) відповідач враховував висновок Верховного Суду про відсутність підстав для нарахування та виплати компенсації днів невикористаної відпустки минулих років, тому в діях відповідача відсутня вина.

Стосовно виплати компенсації втрати частини доходів вказує, що такі вимоги позивач обґрунтовує несвоєчасною виплатою грошової компенсації за дні невикористаних відпусток під час звільнення, проте така компенсація носить разовий характер, тобто не є доходом у розумінні приписів статті 2 Закону № 2050-ІІІ який підлягає компенсації у разі порушення строків виплати.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу на посаді слідчого слідчого відділення Новоайдарського відділу поліції ГУНП в Луганській області.

На підставі наказу ГУНП в Луганській області №167 о/с від 24 лютого 2020 року «По особовому складу» ОСОБА_1 , слідчого слідчого відділення Новоайдарського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області старшого лейтенанта поліції, звільнено зі служби за ст. 77 ч. 1 п. 7 (за власним бажанням), з 03 березня 2020 року, з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 06 років 06 місяці 28 днів, у пільговому обчисленні 05 років 09 місяців 24 дні, відрахувавши з грошового забезпечення кошти за 25 діб щорічної чергової оплачуваної відпустки, встановивши відсоток премії за березень 2020 року - 89,91%.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 01 березня 2023 року у справі № 360/97/23, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено, визнано протиправну бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані відпустки: щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2017 рік у кількості 30 днів, додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 у кількості 14 днів та за 2020 рік у кількості 14 днів, зобов`язано Головне управління Національної поліції в Луганській області нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані відпустки: щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2017 рік у кількості 30 днів, додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 у кількості 14 днів та за 2020 рік у кількості 14 днів, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції 03.03.2020.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01 травня 2023 року у справі № 360/97/23 набрало законної сили 13 лютого 2024 року.

19 березня 2023 року ГУНП в Луганській області позивачу виплачено грошові кошти у розмірі 23 290,38 грн на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01 травня 2023 року у справі № 360/97/23.

Листом від 08 квітня 2024 року №6117/111/22/05-2024 ГУНП в Луганській області у відповідь на заяву представника позивача про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення повідомило, що наказом МВС від 06 квітня 2016 року №260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських. Зазначено, що вказаним наказом не передбачено компенсацію за несвоєчасний розрахунок при звільненні. В свою чергу, Закон України «Про Національну поліцію», а також наказ МВС від 06 квітня 2016 року №260 є спеціальним законодавством по відношенню до поліцейських, а тому, саме останні застосовуються під час нарахування поліцейським грошового забезпечення, компенсаційних виплат, тощо. Таким чином, підстави для нарахування та виплати позивачу коштів за несвоєчасний розрахунок, відсутні.

Суд першої інстанції вважав, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, що полягає у не проведенні повного та належного остаточного розрахунку при звільненні позивача зі служби в день звільнення - 03 березня 2020 року, а лише 19 березня 2024 року.

Суд першої інстанції вказав, що оскільки днем звільнення позивача є 03 березня 2020 року, тому першим днем затримки є 04 березня 2020 року, а останнім днем затримки у виплаті є 18 березня 2024 року, а період затримки розрахунку при звільненні слід розділити: з 04 березня 2020 року по 18 липня 2022 року та з 19 липня 2022 року по 18 березня 2024 року.

Згідно з довідкою ГУНП в Луганській області про доходи №140/111/22/2024 від 22 березня 2024 року позивачу нараховано за січень-лютий 2020 року 30 385,73 грн, середньоденний заробіток позивача складає 515,01 грн.

Тому середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 04 березня 2020 року по 18 липня 2022 року становить 445 998,66 грн (515,01 грн х 866 дні затримки).

Відповідно до позиції щодо необхідності застосування статті 117 КЗпП України, викладеної в постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, слід обраховувати суму стягнення пропорційно розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять 100 відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Відповідно до довідки ГУНП в Луганській області про остаточний розрахунок при звільненні позивача зі служби від 22 березня 2024 року №139/111/22/2024 відповідачем добровільно нараховано та виплачено позивачу грошові кошти в сумі 4 537,51 грн.

Із врахуванням грошової компенсації за невикористані відпустки в сумі 23 290,38 грн (виплаченої на виконання рішення суду), на яку позивач мав право на день звільнення, сума усіх належних позивачу при звільненні виплат становить 27 827,89 грн (4537,51 + 23 290,38)

Тобто загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 27 827,89 грн (що становить 100%), з яких: 23 290,38 грн (83,7%) - кошти, виплачені позивачу на підставі судового рішення, 4537,51 грн (16,3%) - кошти виплачені позивачу при звільненні.

Виходячи з принципу пропорційності, суд першої інстанції вважав, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у даному спорі становить 373 300,88 грн (83,7% від 445 998,66 грн).

Період стягнення з 19 липня 2022 року по 18 березня 2024 року регулюється редакцією статті 117 КЗпП, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що на користь позивача, за період з 19 липня 2022 року по 18 січня 2023 року необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 94 761,84 грн (515,01*184).

Зважаючи на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду 09.03.2023 у справі № 520/899/21, від 05.04.2023 у справі № 560/13719/21, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22, від 08.02.2024 у справі №560/3971/19, суд першої інстанції дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який належить до виплати позивачу, складає 468 062,72 грн (373 300,88 + 94 761,84) та така сума не підлягає зменшенню.

Суд першої інстанції вважав, що в межах спірних правовідносин умови, визначені чинним законодавством для нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів, дотримані, проте, відповідач всупереч нормам чинного законодавства не виконав вимоги закону щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, чим припустив протиправну бездіяльність у відношенні позивача.

Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд визнає приведені висновки обґрунтованими, з огляду на наступне.

Наказом ГУНП в Луганській області №167 о/с від 24 лютого 2020 року ОСОБА_1 , слідчого слідчого відділення Новоайдарського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області, старшого лейтенанта поліції, звільнено зі служби за ст. 77 ч. 1 п. 7 (за власним бажанням), з 03 березня 2020 року, з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 06 років 06 місяці 28 днів, у пільговому обчисленні 05 років 09 місяців 24 дні, відрахувавши з грошового забезпечення кошти за 25 діб щорічної чергової оплачуваної відпустки, встановивши відсоток премії за березень 2020 року - 89,91%.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 01 березня 2023 року у справі № 360/97/23, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року, зобов`язано ГУНП нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані відпустки: щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2017 рік у кількості 30 днів, додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 у кількості 14 днів та за 2020 рік у кількості 14 днів, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції (03 березня 2020 року).

На виконання судового рішення в справі №360/97/2 відповідачем 19 березня 2024 року виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки в розмірі 23 290,38 грн.

Спірним під час апеляційного перегляду справи є питання права особи на отримання середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, при цьому такою затримкою позивач вважає невиплату у день звільнення компенсації не невикористані дні щорічної та додаткової відпустки.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII).

Частиною першою статті 59 Закону № 580-VIII встановлено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Частинами першою та другою статті 94 Закону № 580-VIII передбачено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання затверджено наказом МВС від 06 квітня 2016 року № 260, (далі Порядок № 260), пунктом 2 розділу VI «Виплата одноразової грошової допомоги при звільненні із служби» встановлено, що поліцейським, які звільняються із служби за власним бажанням та мають календарну вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Пунктом 15 розділу І Порядку № 260 встановлено, що при прийнятті на службу до Національної поліції грошове забезпечення поліцейським нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення поліцейським виплачується по день їх звільнення зі служби в поліції включно.

Абзацом 8 пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 передбачено, що виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Щодо можливості застосування у спірних правовідносинах положень законодавства про працю суд виходить з того, що оскільки положення спеціального законодавства, зокрема Закону № 580-VIII та Порядку № 260, не врегульовують усіх питань, які можуть виникати при звільненні зі служби в поліції, як-то відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, суд має застосовувати до спірних правовідносин окремі положення КЗпП (у тій частині, що не врегульована спеціальними для цих правовідносин нормами), що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, та правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постанові від 30 січня 2019 року в справі № 806/2164/16.

Відповідно до статті 116 КЗпП України у редакції, чинній на час звільнення позивача з органів Національної поліції, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП в зазначеній редакції в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, доводи апелянта про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів КЗпП України (статей 116 та 117) є необґрунтованими.

Отже, компенсація за невикористані дні щорічної й додаткової відпустки, на яку мав право позивач, відноситься до належних звільненому сум, тому повинна бути виплачена у день звільнення позивача із органів Національної поліції. Факт не виплати такої суми в установлений строк є підставою для застосування наслідків, які передбачені статтею 117 КЗпП України.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

В цьому випадку фактичний розрахунок з позивачем проведено відповідачем 23 грудня 2022 року, тому є правильним зазначення судом першої інстанції, що відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні.

Стосовно періоду затримки розрахунку при звільненні, за який судом першої інстанції стягнуто середній заробіток (середнє грошове забезпечення), суд зазначає таке.

Виходячи з того, що позивач звільнений з органів Національної поліції з 03 березня 2020 року, а розрахунок з позивачем проведено 19 березня 2023 року, період затримки розрахунку при звільненні складає з 04 березня 2020 року по 18 березня 2024 року, тобто 1474 дні.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що період затримки розрахунку при звільненні, з огляду на зміну правового регулювання питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід розділити на два періоду: з 04 березня 2020 року по 18 липня 2022 року та з 19 липня 2022 року по 18 березня 2024 року.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19 липня 2022 року, викладено в новій редакції статтю 117 КЗпП України:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.».

Тобто, на час остаточного розрахунку з позивачем законодавцем встановлено обмеження, згідно з яким виплата працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюється не більш як за шість місяців.

У період з 03 березня 2020 року до 18 липня 2022 року стаття 117 КЗпП не встановлювала обмеження строку щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

До цього періоду, в разі існування істотного дисбалансу між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, може застосувати принцип співмірності.

Період з 19 липня 2022 року до 19 березня 2024 року регулюється чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні шістьма місяцями.

Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 22.02.2024 у справі №560/831/23, від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 10 квітня 2024 року справа №360/380/23, від 18 квітня 2024 року справа № 380/4205/23.

Приведений судом першої інстанції розрахунок суми середньоденного заробітку (грошового забезпечення), який становить 515,91 грн, не оспорюється відповідачем.

Середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 03 березня 2020 року по 18 липня 2022 року складає 445 998,66 грн (515,01 грн х 866 дні затримки).

Верховним Судом неодноразово висловлена позиції щодо застосування статті 117 КЗпП України (в редакції до 19 липня 2022 року), зокрема, у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, відповідно до якої слід обраховувати суму стягнення пропорційно розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять 100 відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Довідкою ГУНП в Луганській області про остаточний розрахунок при звільненні позивача зі служби від 22 березня 2024 року №139/111/22/2024 підтверджено, що відповідачем добровільно нараховано та виплачено позивачу грошові кошти в сумі 4537,51 грн.

Із врахуванням грошової компенсації за невикористані відпустки в сумі 23 290,38 грн (виплаченої на виконання рішення суду), на яку позивач мав право на день звільнення, сума усіх належних позивачу при звільненні виплат становить 27 827,89 грн (4537,51 + 23 290,38), тобто загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 27 827,89 грн (100%), з яких 23 290,38 грн (83,7%) - кошти, виплачені позивачу на підставі судового рішення, 4537,51 грн (16,3%) - кошти, виплачені позивачу при звільненні.

Виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 373 300,88 грн (83,7% від 445 998,66 грн).

Відтак, доводи апелянта про неврахування судом першої інстанції правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19, стосовно зменшення розміру відшкодування, визначеного статтею 117 КЗпП, є безпідставними.

Як вірно вказав суд першої інстанції, період стягнення з 19 липня 2022 року по 18 березня 2024 року регулюється редакцією статті 117 КзпП, чинною з 19 липня 2022 року, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що на користь позивача за період з 19 липня 2022 року по 18 січня 2023 року необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 94 761,84 грн (515,01*184).

При цьому така сума не підлягає зменшенню, з огляду на те, що стягується тільки за шість місяців.

Відповідно середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який належить до виплати позивачу, правильно визначений судом першої інстанції в сумі 468 062,72 грн (373 300,88 + 94 761,84).

Доводи апелянта про неврахування судом першої інстанції, що позивач з позовом про вирішення питання остаточного розрахунку звернувся до суду майже через три роки після звільнення, не спростовують факту непроведення з позивачем повного розрахунку в день звільнення, а протиправність не проведення такого розрахунку в день звільнення підтверджена судом рішенням, що набрало законної сили.

Щодо аргументу апелянта про неспівмірність суми заборгованості із сумою стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає, що судом першої інстанції враховано такий принцип при розрахунку розміру середнього заробітку за період затримки до 19 липня 2022 року.

Посилання апелянта на те, що відповідальність за статтею 117 КЗпП наступає у разі наявності вини роботодавця, а станом на час звільнення позивача зі служби в поліції (03 березня 2020 року) відповідач враховував висновок Верховного Суду про відсутність підстав для нарахування та виплати компенсації днів невикористаної відпустки минулих років, тому в діях відповідача відсутня вина, є безпідставними, позаяк вина відповідача у непроведенні з позивачем повного розрахунку встановлена судовим рішенням, що набрало законної сили, про що також зазначено вище.

Стосовно питання наявності підстав для виплати позивачу компенсації втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати суд зазначає таке.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі Порядок № 159).

Статтями 1, 2 Закону № 2050-ІІІ встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Зі змісту вказаних норм слідує, що їх дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Згідно зі статтею 3 Закону №2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться).

За приписами статті 4 Закону №2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Отже, основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону №2050-ІІІ компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії).

Водночас, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - пенсійним органом) добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 18 листопада 2014 року у справі №21-518а14, від 11 липня 2017 року у справі №21-2003а16, Верховним Судом у постановах від 06 лютого 2018 року у справі №681/423/15-а, від 20 лютого 2018 року у справі №522/5664/17, від 21 червня 2018 року у справі №523/1124/17, від 03 липня 2018 року у справі №521/940/17, від 05 жовтня 2018 року у справі №127/829/17, від 12 лютого 2019 року у справі №814/1428/18 та від 10 квітня 2019 року №686/13725/17.

Доводи апелянта, що компенсація за невикористанні дні відпусток, з якою позивач пов`язує порушення строків виплати доходу, носить разовий характер, тобто не є доходом у розумінні приписів статті 2 Закону № 2050-ІІІ, який підлягає компенсації у разі порушення строків виплати, суд відхиляє.

Частиною першою статті 94 Закону № 580-VIII передбачено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України (частина друга статті 94 Закону № 580-VIII).

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Отже, компенсація за невикористані дні щорічної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій входить до структури заробітної плати, тобто є доходом, та не носить разового характеру.

Суд зауважує, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, в тому числі грошового забезпечення, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер, а порушення строків виплати перерахованого розміру грошового забезпечення є підставою для нарахування та виплати позивачу компенсації втрати частини доходів.

При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування, тобто, чи самим підприємством, установою чи організацією добровільно або на виконання судового рішення.

Зважаючи на приведені обставини, суд погоджує висновок суду першої інстанції про наявність підстав на виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати доходу.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини шостої статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 червня 2024 року в справі № 160/9858/24 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 червня 2024 року в справі № 160/9858/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення 10 жовтня 2024 року та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Повне судове рішення складено 10 жовтня 2024 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов