Справа № 240/33951/22
Суддя: Чернова Ганна Валеріївна
Дата ухвалення: 2024-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2024 року м. Житомир справа № 240/33951/22

категорія 104000000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Чернової Г.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Житомирська установа виконання покарань (№8)", третья особи, що не заявляє самостійних вимог Міністерство юстиції України про визнання протиправною бездіяльності,

встановив:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи "Житомирська установа виконання покарань (№8)" (далі відповідач, установа), третьої особи, що не заявляє самостійних вимог Міністерство юстиції України, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить визнати протиправною бездіяльність Державної установи "Житомирська установа виконання покарань (№8)" в частині неналежних умов тримання ОСОБА_1 у відповідності до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 02.11.2018 по 30.12.2021 перебував під вартою у Державній установі "Житомирська установа виконання покарань (№8)". Разом з позивачем у камерних приміщеннях утримувалися в середньому 7-14 осіб, що в деяких камерах становить менше 2 та 2,5 кв.м. на одну особу, що спричиняло значний дискомфорт та принижувало гідність позивача. Більшість камер не відповідають встановленим нормам, в місцях утримання наявна антисанітарія та відсутня примусова вентиляція, внаслідок чого наявна задуха та підвищена вологість; більшість камер не обладнані санвузлами та бачками питної води. Вікна камер надмірно заґратовані, внаслідок чого недостатньо природного освітлення та в камерах постійно включено штучне освітлення. Більшість лазень, які розташовані у приміщеннях корпусних відділень, потребують ремонту та не забезпечують приватність у них відсутні шторки, перегородки, а також під час миття в`язні не мають можливості самостійно регулювати температуру води. Також не відповідають нормам спальні місця ув`язнених, які подекуди розміщені впритул одне до одного, що також порушує приватність; постільна білизна, ковдри, подушки, рушники зношені та потребують заміни. Крім того, в установі відмічається незадовільний стан електрообладнання, перебої з питною водою, прогулянкові дворики потребують печують приватність у них відсутні шторки, перегородки, а також під час миття в`язні не мають можливості самостійно регулювати температуру води. Також не відповідають нормам спальні місця ув`язнених, які подекуди розміщені впритул одне до одного, що також порушує приватність; постільна білизна, ковдри, подушки, рушники зношені та потребують заміни. Крім того, в установі відмічається незадовільний стан електрообладнання, перебої з питною водою, прогулянкові дворики потребують ого контролю виправних колоній максимального рівня безпеки у приміщеннях камерного типу (частина друга статті 97 КВК України).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи призначено суддю Нагірняк М.Ф.

Ухвалою судді від 27.12.2022 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою від 08.02.2023 позовну заяву повернуто позивачу.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2023 відкрито апеляційне провадження у справі.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14.06.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 08.02.2023 без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 19.07.2023 касаційну скаргу залишено без руху.

Ухвалою Верховного Суду від 24.08.2023 відкрито касаційне провадження.

Постановою Верховного Суду від 20.09.2023 касаційну скаргу задоволено. Ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 08.02.2023 і постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14.06.2023 скасовано, а справу направлено до Житомирського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду Нагірняка М.Ф. від 31.10.2023 задоволено самовідвід.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи призначено суддю Чернову Г.В.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду Чернової Г.В. від 06.11.2023 у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою судді від 17.04.2024 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді від 28.05.2024 продовжено розгляд справи.

Від відповідача на адресу суду 27.06.2024 надійшов відзив, в якому повністю заперечує проти доводів позивача. Вказує, що за час перебування позивача під вартою умови тримання відповідали встановленим вимогам щодо перебування осіб в камерах, переповнення камер не фіксувалося. Ліжка в них розміщені відокремлено одне від одного, що забезпечує ув`язненим особистий простір та приватність, вентиляція в камерах є природною, а також забезпечувалося щоденне примусове провітрювання протягом години під час прогулянки ув`язнених. Заперечує наявність паразитів в камерах. Зазначає, що у всіх камерах, про які йдеться, достатнє природне освітлення, яке задовольняє потреби ув`язнених, а штучне освітлення камер здійснюється ЛЕД-лампами. На лазне-пральному комплексі установи проведено заміну системи водопостачання у всіх мийних відділеннях, є можливість самостійного регулювання температури води; у 2022-2023 роках проведені ремонти першого та третього мийних відділень, роздягальні тощо. Ремонтні роботи окремих приміщень тривають станом на 21.06.2024. Основні продукти харчування видавалися в повному обсязі, милом на санітарно-гігієнічні потреби ув`язнені забезпечуються згідно норми. Зазначає, що скарг до адміністрації установи щодо неналежних умов тримання від ОСОБА_1 не надходило. Разом із тим, стан його здоров`я, відповідно до наданих медичною частиною довідкових даних, був задовільним відповідно до наявних його хронічних захворювань, станом на 17.12.2021 ОСОБА_1 не був хворим на гепатит «С», що підтверджено результатами клінічних досліджень. 31.12.2021 позивач вибув з установи. Просить повністю відмовити в задоволенні позову.

Від представника третьої особи 02.07.2024 до суду надійшли письмові пояснення, в яких просить повністю відмовити в задоволенні позовних вимог. Також просила розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 29.07.2024 у задоволенні клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено.

Дослідивши наявні в матеріалах справи належні та допустимі докази у їх взаємозв`язку та сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Ухвалою слідчого судді Корольовського районного суду м.Житомира від 26.10.2018 до позивача було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Суд встановив, що позивач утримувався під вартою у Державній установі "Житомирська установа виконання покарань (№8)" у період з 02.11.2018 по 31.12.2021.

Згідно відповіді Державної установи "Житомирська установа виконання покарань (№8)" від 11.04.2022 №10/2354 на адвокатський запит та довідки начальника ВКВСР ДУ "Житомирська установа виконання покарань (№8)", позивач за період свого утримання в установі був поміщений до камер: по прибуттю 02.11.2018 кам. №310 - 62,62 кв.м., з 12.07.2019 кам. №216 - 47,79 кв.м., з 07.08.2020 кам. №211 -6,4 кв.м., з 14.08.2020 - кам. №216 - 47,79 кв.м., з 04.09.2020 кам.220 - 48,49 кв.м., з 11.11.2020 кам. №210 -6,4 кв.м., з 14.11.2020 - кам.№220 48,49 кв.м., з 11.02.201 кам.№229 21,9 кв.м., з 08.11.2021 кам. №235 7,4 кв.м., з 09.11.2021- кам. №103 20,86 кв.м., з 30.11.2021 кам.332 22,8 кв.м. .

Ухвалою колегії суддів Богунського районного суду м.Житомира від 31.12.2021 винесено ухвалу, якою позивачеві було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт із застосуванням електронного засобу контролю.

Згідно відповіді Офісу Генерального Прокурора від 29.04.2022 №20/2/2-32543-22 на адвокатський запит за період з 01.10.2018 по 31.12.2021, в лютому 2019 року Генеральною прокуратурою України, спільно з працівниками галузевого відділу прокуратури області, було проведено комплексну перевірку додержання вимог Закону України «Про попереднє ув`язнення» та іншого кримінально-виконавчого законодавства в Державній установі "Житомирська установа виконання покарань (№8)".

Перевіркою встановлено незадовільні матеріально-побутові умови та санітарний стан окремих камерних приміщень установи, що потребує вжиття невідкладних заходів до їх поліпшення.

В окремих камерах виявлено дефекти покриття підлоги, стін, стелі, сліди підтікання внаслідок зношеності водопровідних та каналізаційних систем. Обладнання, меблі в камерах потребують ремонту або заміни, більшість матраців, ковдр, подушок, постільної білизни зношені та потребують заміни. У камерах відсутня примусова вентиляція.

Камери захаращені значною кількістю особистих речей ув`язнених, в багатьох випадках вони особисто перуть власний одяг та білизну, в тому числі постільну, що сушиться прямо в камерах.

Зазначені недоліки становлять небезпеку для здоров`я ув`язнених і персоналу установи та сприяють поширенню різноманітних захворювань, у тому числі інфекційних.

За результатами комплексної перевірки прокурором відділу нагляду за додержанням законів у місцях попереднього ув`язнення, а також при застосуванні примусових заходів Генеральної прокуратури України надано вказівку про усунення порушень вимог кримінально-виконавчого законодавства в строк до 19.04.2019 (а.с. 130 -131).

Однак, не зважаючи на це, умови перебування позивача в установі не покращилися.

29.07.2019 відповідно до статті 19-1 Закону України "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" було здійснено повторний моніторинговий візит до Державної установи "Житомирська установа виконання покарань (№8)", за результатами якого виявлено ряд недоліків та надано рекомендації (а.с. 133-137).

Зокрема встановлено наступні порушення: порушення права в`язнів на повагу до їх гідності, жорстоке або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання (статті 21, 28 Конституції України); недотримання права на працю засуджених (стаття 43 Конституції України, стаття 4 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод, Конвенції МОП про примусову чи обов`язкову працю №29); порушення права на охорону здоров`я (стаття 49 Конституції України, стаття 4 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення», пункт 1 Переліку принципів, що стосуються поводження із особами, позбавленими свободи, у контексті пандемії коронавірусної хвороби COVID-19, затвердженої Європейським комітетом проти катувань) тощо .

Не погоджуючись з протиправною бездіяльністю Державної установи "Житомирська установа виконання покарань (№8)" в частині неналежних умов його утримання у відповідності до вимог чинного законодавства, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 28 Конституції України ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.

Відповідно до частини першої статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - "КВК України") кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Згідно зі статтями 2, 3 КВК України кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

До засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України.

Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.

Згідно частин 1,2,4 статті 7 КВК України держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.

Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

У дільниці посиленого контролю виправних колоній мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання і виправних колоній середнього рівня безпеки засуджені тримаються в ізольованих жилих приміщеннях, а в дільниці посиленого контролю виправних колоній максимального рівня безпеки у приміщеннях камерного типу (частина друга статті 97 КВК України).

Відповідно до ст.11 КВК України, установами виконання покарань є: кримінально-виконавчі установи, спеціальні виховні установи (далі - виховні колонії), слідчі ізолятори у випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.3 ст.18 КВК України, слідчі ізолятори виконують функції виправних колоній мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання і виправних колоній середнього рівня безпеки стосовно засуджених, які залишені для роботи з господарського обслуговування. У період дії воєнного стану в Україні та протягом двох років після його припинення чи скасування у слідчих ізоляторах можуть створюватися сектори максимального рівня безпеки для відбування покарання чоловіками, засудженими до довічного позбавлення волі, з урахуванням їхніх прав та обов`язків та з дотриманням вимог суворої ізоляції від інших категорій осіб, які тримаються у цих установах.

Згідно частини 1 статті 102 КВК України, режим у виправних і виховних колоніях - це встановлений законом та іншими нормативно-правовими актами порядок виконання і відбування покарання, який забезпечує ізоляцію засуджених; постійний нагляд за ними; виконання покладених на них обов`язків; реалізацію їхніх прав і законних інтересів; безпеку засуджених і персоналу; роздільне тримання різних категорій засуджених; різні умови тримання засуджених залежно від виду колонії; зміну умов тримання засуджених.

Частина 1 статті 115 КВК України передбачає, зокрема, що особам, які відбувають покарання у виправних і виховних колоніях, створюються необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни. Засуджені, як правило, тримаються в приміщеннях блочного типу. Норма жилої площі на одного засудженого не може бути менш як чотири квадратні метри, а у лікувальних закладах при виправних колоніях, у виправних колоніях, призначених для тримання і лікування хворих на туберкульоз, у стаціонарі - п`яти квадратних метрів.

Відповідно до ст.92 КВК України, у колоніях встановлюється роздільне тримання: чоловіків і жінок, неповнолітніх і повнолітніх осіб. Вперше засуджені до позбавлення волі тримаються окремо від тих, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі. Ізольовано від інших засуджених, а також роздільно тримаються: засуджені до довічного позбавлення волі; засуджені, яким покарання у виді смертної кари замінено довічним позбавленням волі; засуджені за вчинення злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 255, статтями 2551, 2552 Кримінального кодексу України; засуджені за вчинення злочину, передбаченого статтею 111, частинами третьою - восьмою статті 1111, статтями 1112, 113, 114, 1141, 1142, 4362 Кримінального кодексу України.

Згідно пунктів 10-12 Мінімальних стандартних правил поводження з в`язнями (резолюція 663 CI (XXIV) ( 995_992 ) ООН від 30 серпня 1955 року) всі приміщення, якими користуються в`язні, особливо спальні, повинні відповідати всім санітарним вимогам, причому належну увагу слід звертати на кліматичні умови, особливо на кубатуру цих приміщень, на мінімальну площу їх, на освітлення, опалення і вентиляцію. В приміщеннях, де живуть і працюють в`язні: а) вікна повинні мати достатні розміри для того, щоб в`язні могли читати і працювати при денному світлі, і повинні бути сконструйовані так, щоб забезпечувати доступ свіжого повітря, незалежно від того, є чи немає штучної системи вентиляції; b) штучне освітлення повинне бути достатнім для того, щоб в`язні могли читати і працювати без шкоди для зору. Санітарні вузли повинні бути достатні для того, щоб кожен в`язень міг задовольнити свої природні потреби, коли йому це потрібно, в умовах чистоти і пристойності.

Згідно з пунктами 1, 2, 4 Європейських пенітенціарних (в`язничних) правил (Рекомендація № R (2006) 2 від 1 лютого 1987 року Комітету Міністрів держав-учасниць) прийнятими Комітетом Міністрів на 952-й зустрічі Заступників Міністрів 11.01.2006 встановлено, що при поводженні з усіма особами, позбавленими волі, необхідно дотримуватись їхніх прав людини. Особи, позбавлені волі, зберігають усі права, яких вони не були законно позбавлені за рішенням суду, відповідно до якого вони засуджені до позбавлення волі чи взяті під варту. Утримання ув`язнених в умовах, які порушують їхні права людини, не може бути виправдано нестачею ресурсів.

Пунктом 18 Європейських пенітенціарних (в`язничних) правил встановлено, що у всіх будівлях, де ув`язнені повинні мешкати, працювати або збиратися: a. вікна мусять бути достатньо великими, аби ув`язнені могли читати чи працювати при природному освітленні в нормальних умовах, та забезпечувався приплив свіжого повітря, крім тих випадків, коли є відповідна система кондиціонування повітря; b. штучне освітлення мусить відповідати загальноприйнятим технічним нормам; c. повинна бути передбачена система сигналізації, яка дозволяє ув`язненим негайно встановлювати контакт із персоналом.

Пункт 15 частини першої статті 18 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" передбачає, що посадові та службові особи органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, зобов`язані створювати належні умови для тримання засуджених і осіб, узятих під варту, їх комунально-побутового і медико-санітарного забезпечення.

Відповідно до статті 3 Конвенції й усталеною практикою Європейського суду з прав людини держава повинна забезпечити тримання особи під вартою в умовах, які відповідають принципу поваги до її людської гідності, а спосіб і метод виконання заходу не повинні завдавати їй душевного страждання чи труднощів, які б перевищували невідворотний рівень страждання, притаманний триманню під вартою, і щоб з урахуванням практичних вимог ув`язнення охорона здоров`я такої особи та її благополуччя забезпечувалися належним чином (рішення у справах «Калашніков проти Росії» (Kalashnikov v. Russia), заява №47095/99, пункт 95, «Корнейкова та Корнейков проти України» (Korneykova аnd Korneykov v. Ukraine, заява 56660/12, пункт 128 та ін.).

Суд встановив, що житлово-побутові і санітарно-гігієнічні умови утримання осіб під вартою, які утримувалися в Державній установі "Житомирська установа виконання покарань (№8)" в спірний період, не відповідають встановленим стандартам як в міжнародному, так і в національному законодавстві, що підтверджено результатами перевірки Генеральною прокуратурою України та моніторингових візитів до установи представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в 2019 - 2020 роках.

У свою чергу, пунктом 15 частини першої статті 18 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" визначено, що посадові і службові особи органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, зобов`язані створювати належні умови для тримання засуджених і осіб, узятих під варту, їх комунально-побутового і медико-санітарного забезпечення.

Проте, відповідач не надав усіх належних і допустимих доказів на спростування тверджень позивача щодо наявності порушень вимог чинного законодавства в частині забезпечення належних житлових, побутових і санітарно-гігієнічних умов утримання під вартою позивача у Державної установи "Житомирська установа виконання покарань (№8)". Отже, в даному випадку мало місце порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач не вжив достатніх належних заходів для повного приведення умов тримання підозрюваного ОСОБА_1 під вартою у відповідність до вимог чинного законодавства, чим допустив протиправну бездіяльність внаслідок невиконання обов`язку, встановленого законом.

Разом з цим, у відзиві на позовну заяву відповідач не спростовує факти виявлення відповідних порушень, а зазначає про їх усунення (зокрема про ремонтні роботи, які проведені у 2022-2023 роках та які продовжують проводитися станом на день подачі відзиву - 21.06.2024). Однак такі твердження є безпідставними, оскільки представниками Уповноваженого Верховної Ради з прав людини підтверджено факт наявних порушень відповідачем умов утримання підозрюваних та засуджених.

Суд звертає увагу відповідача, що вимоги щодо умов утримання підозрюваних та ув`язнених установлені міжнародними правовими актами, приписи яких є обов`язковими для виконання усіма національними органами державної влади.

Відсутність відомчого нормативного правового регулювання не може визнаватися достатньою і вагомою підставою для невиконання позитивних зобов`язань держави, визначених на рівні національного і міжнародного законодавства.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду 27 березня 2020 року у справі № 460/2834/18.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Решта доводів відповідача, зазначених у відзиві, не спростовують вказівок, наданих представниками Генеральної прокуратури України, та висновків представників Уповноваженого Верховної Ради з прав людини, викладених у звітах за результатами моніторингових перевірок, і не доводять відсутність порушень відповідачем законодавства.

В ході судового розгляду адміністративної справи відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин вжиття ним заходів щодо повного усунення порушень вимог чинного законодавства в частині забезпечення належних житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання позивача (на той час підозрюваного) в Державній установі "Житомирська установа виконання покарань (№8)". Доводи відповідача, викладені у відзиві щодо відповідності умов утримання позивача нормативним стандартам, не відповідають обставинам справи та спростовуються дослідженими доказами. Також не відповідають обставинам справи доводи відповідача про те, що під час перебування позивача під вартою до адміністрації установи не надходило скарг щодо неналежних умов його утримання. Суд враховує, що у період ув`язнення ОСОБА_1 перебував у підлеглій залежності від відповідача, тому скарги могли негативно вплинути на нього як на особу, яка перебувала в місцях попереднього ув`язнення.

Суд також звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем не було вжито належних заходів для приведення умов утримання підозрюваного під час його перебування під вартою у відповідність до вимог чинного законодавства, чим допущено протиправну бездіяльність внаслідок невиконання обов`язку, встановленого законом, а відтак позовні вимоги підлягають до задоволення.

Разом з тим, під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що під час перебування під вартою він захворів на гепатит «С». Дані доводи спростовані негативним результатом №12 дослідження з визначення вірусного навантаження» HCV VL від 17.12.2021, наданий відповідачем до відзиву (а.с. 161).

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Представником позивача заявлена вимога про стягнення на користь позивача вартості послуг в розмірі 10000,00 грн., проте вказані витрати не підтверджені жодними доказами. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката.

Разом з тим, згідно квитанції банку, ОСОБА_1 за подачу позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 992, 40 грн., тому вказана сума підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в повному обсязі.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної установи "Житомирська установа виконання покарань (№8)" (10001, м.Житомир, проспект Незалежності, 172, ) , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13, ) про визнання протиправною бездіяльності - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Державної установи "Житомирська установа виконання покарань (№8)" в частині забезпечення належних умов утримання ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного законодавства, в період з 02.11.2018 по 31.12.2021.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи "Житомирська установа виконання покарань (№8)".

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.В. Чернова

13.10.24