Справа № 520/14249/24
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2024-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 р. Справа № 520/14249/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Ральченка І.М. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2024, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., повний текст складено 15.07.24 по справі № 520/14249/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області , Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №38 від 22.12.2023 про відмову ОСОБА_1 у переведенні з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області: 1) перевести ОСОБА_1 з 01.11.2023 з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-VІ, на пенсію у зв`язку з втратою годувальника згідно зі ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ, в розмірі 70% від розміру пенсії померлого годувальника за віком, обчислену відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ на підставі довідки від 13.12.2023 №04-49/444 про складові заробітної плати (суддівської винагороди) ОСОБА_2 , виданої територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Харківській області, без обмеження граничним розміром, без урахування фактично проведених виплат; 2) здійснювати виплату ОСОБА_1 пенсії у зв`язку з втратою годувальника згідно зі ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ, в розмірі 70% від розміру пенсії померлого годувальника за віком, обчислену відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ на підставі довідки від 13.12.2023 №04-49/444 про складові заробітної плати (суддівської винагороди) ОСОБА_2 , виданої територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Харківській області, починаючи з 01.11.2023, без обмеження граничним розміром, без урахування фактично проведених виплат.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №38 від 22.12.2023 про відмову ОСОБА_1 у переведенні з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області перевести ОСОБА_1 з 01.11.2023 з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-VІ, на пенсію у зв`язку з втратою годувальника згідно зі ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ, в розмірі 70% від розміру пенсії померлого годувальника за віком, обчислену відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ на підставі довідки від 13.12.2023 №04-49/444 про складові заробітної плати (суддівської винагороди) ОСОБА_2 , виданої територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Харківській області, без обмеження граничним розміром, без урахування фактично проведених виплат. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області здійснювати виплату ОСОБА_1 пенсії у зв`язку з втратою годувальника згідно зі ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ, в розмірі 70% від розміру пенсії померлого годувальника за віком, обчислену відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ на підставі довідки від 13.12.2023 №04-49/444 про складові заробітної плати (суддівської винагороди) ОСОБА_2 , виданої територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Харківській області, починаючи з 01.11.2023, без обмеження граничним розміром, без урахування фактично проведених виплат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2024 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що оскільки Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ з 01.05.2016 втратив чинність на підставі Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VІІІ, а призначення пенсій у зв`язку з втратою годувальника Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII взагалі не передбачено та той факт, що на теперішній час законодавець визначив інші умови призначення/перерахунку пенсії у зв`язку з втратою годувальника, а саме: відповідно до норм Закону №1058-ІV, позивачка не має законного права на перехід з пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію згідно Закону України «Про державну службу». Звертає увагу, що позивачка має право перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника згідно із Законом №1058-ІV. Вказує, що за пунктом 13-2 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону №1058-ІV максимальний розмір пенсії, призначеної на умовах Закону України «Про державну службу» (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлений законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), не може перевищувати десяти розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність. Стверджує, що норми законодавства щодо максимального розміру пенсії не звужують зміст вже набутих прав пенсіонерів, розмір призначеної пенсії яких більший зазначеного максимального розміру. Посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 24.06.2020 у справі №580/234/19.

ОСОБА_1 подала до суду відзив на апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2024 року без змін.

Відповідно до ч.1 ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що з 30.10.1982 ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 від 15.02.2006 року, та спільно проживали сім`єю, за однією адресою реєстрації, що підтверджується копіями паспортів громадянина України та копією витягу з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 13.12.2023.

З 07.07.1986 по 22.09.2016 ОСОБА_2 працював на посаді судді Московського районного суду м. Харкова (з 16.12.1988 по 01.06.2007 обіймав посаду голови цього суду), що підтверджується копією трудової книжки останнього серії НОМЕР_2 .

Постановою Верховної Ради України від 22.09.2016 №1600-VIII ОСОБА_2 звільнено з посади судді у зв`язку з задоволенням його заяви про відставку та 30.09.2016 відраховано зі штату Московського районного суду м. Харкова.

З жовтня 2016 року ОСОБА_2 перебував на обліку в Головному управлінні ПФУ в Харківській області як суддя у відставці та отримував щомісячне довічне грошове утримання, призначене відповідно до норм Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 від 15.11.2023 року.

18.12.2023 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою про переведення з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ, в якій просила перевести її з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ з 01.11.2023 в розмірі 70% розміру пенсії за віком померлого чоловіка, ОСОБА_2 , обчислену на підставі статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ.

Розгляд заяви позивачки здійснено за принципом екстериторіальності відділом перерахунків пенсій №2 Управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління ПФУ у Львівській області.

Рішенням ГУ ПФУ у Львівській області №38 від 22.12.2023 позивачці відмовлено в переведенні з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до ст.37 Закону №3723-ХІІ з підстав того, що постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 №622 «Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» затверджена форма довідок про заробітну плату для призначення згідно з пунктами 10 і 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10.12.2015 №889-УІІІ «Про державну службу». До поданої заяви від 18.12.2023 ОСОБА_1 не долучено довідку годувальника про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) та довідку про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менше як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорії посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби.

Також у рішенні №38 від 22.12.2023 пенсійним органом зазначено, що позивачка має право перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-VІ.

Позивачка, вбачаючи в зазначеному порушення своїх прав, звернулась за їх захистом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №38 від 22.12.2023 про відмову ОСОБА_1 у переведенні з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ, що підлягає скасуванню.

У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 22.12.2023 №38 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області перевести позивачку з 01.11.2023 з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону №1058-VІ, на пенсію у зв`язку з втратою годувальника згідно зі ст.37 Закону №3723-ХІІ, в розмірі 70% від розміру пенсії померлого годувальника за віком, обчислену відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ на підставі довідки від 13.12.2023 №04-49/444, без обмеження граничним розміром, без урахування фактично проведених виплат, а також зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області здійснювати виплату позивачці вказаної пенсії.

Колегія суддів, переглядаючи судове рішення, доходить наступних висновків.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі по тексту - Закон №1058-IV).

За змістом пункту 1 ч.1 ст.8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

У силу п.1 ч.1 ст.9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Частиною 1 статті 10 Закону №1058-IV визначено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

За обставинами справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Харківській області та отримує пенсію за віком згідно зі статтею 26 Закону №1058-IV.

Спірним у даній справі є питання щодо наявності/відсутності підстав для переведення позивачки з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону №1058-VІ, на пенсію у зв`язку з втратою годувальника (судді, що перебував у відставці) згідно зі статтею 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ.

01.05.2016 набрав чинності Закон України від 10.12.2015 №889-VIII "Про державну службу" пунктами 10, 12 Прикінцевих та Перехідних положень якого установлено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Суд звертає увагу, що Закон №3723-XII втратив чинність на підставі Закону №889-VIII за винятком статті 37 Закону № 3723-XII, яка повинна застосовуватися до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу 11 Закону №889-VIIІ.

Відповідно до абзацу 5 частини 2 статті 46 Закону №889-VIII до стажу державної служби зараховується час перебування на посадах суддів.

Аналогічні приписи закріплено і у Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 №229 та Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України 03.05.1994 №283 (який був чинним до 25.03.2016).

Відповідно до ч.ч. 13, 14 ст.37 Закону №3723-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі смерті особи у період перебування на державній службі за наявності у померлого годувальника стажу державної служби не менше 10 років непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні (при цьому дітям - незалежно від того, чи були вони на утриманні померлого годувальника), призначається пенсія у зв`язку з втратою годувальника на одного непрацездатного члена сім`ї у розмірі 70 відсотків суми заробітної плати померлого годувальника, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а на двох і більше членів сім`ї - 90 відсотків. До непрацездатних членів сім`ї належать особи, зазначені у статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника на умовах, передбачених частиною десятою цієї статті, мають також непрацездатні члени сім`ї померлої особи, яка отримувала або мала право на пенсію за цим Законом.

Крім того, право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника особам, які були на його утриманні до отримання права на вихід на відповідну пенсію годувальником, законодавець пов`язує з наявністю у померлого стажу державної служби не менше 10 років та факту непрацездатності утриманця.

Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку про те, що Законами №1058-IV та №3723-ХІІ регламентовано різні умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника та підстави для її перерахунку.

Отже, за наявності умов, передбачених Законом №889-VIII - стажу державної служби у ОСОБА_2 , на утриманні якого перебувала позивачка, остання має право на таку пенсію.

Вказані вище висновки щодо правозастосування викладені в постановах Верховного Суду від 01.06.2022 року у справі №420/9478/21, від 16.12.2021 у справі №752/5153/17, які в силу ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковими для врахування при розгляді даної справи.

Частина 1 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI передбачала, що судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 роки, жінками пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України «Про державну службу», або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.

При цьому, частина 1 ст.142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII, яка набрала чинності 30.09.2016 року передбачає, що судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.

Пунктами 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII встановлено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (зокрема 20 років стажу державної служби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723.

Таким чином, обов`язковою умовою для виникнення у особи права на призначення пенсії на підставі ст.37 Закону №3723-ХІІ є дотримання сукупності вимог, а саме: щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби. Жодних додаткових умов законом не встановлено.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 , чоловік ОСОБА_1 , помер у віці 65 років.

Загальний стаж роботи ОСОБА_2 складає 42 роки 3 місяці 11 днів, у тому числі на посаді судді 30 років 2 місяці 25 днів.

Отже, на день смерті ОСОБА_2 (31.10.2023) були наявні всі необхідні умови для призначення йому пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ.

Суд враховує, що однією зі складових права на справедливий судовий розгляд (стаття 6 Європейської Конвенції з прав людини) є принцип правової визначеності, за яким права особи мають бути чітко та повною мірою визначені законом, положення якого є зрозумілими та доступними до розуміння будь-якою особою.

Дотримання принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права полягає у тому, що приймаючи нові умови пенсійного забезпечення згідно із Законом №889-VIII, Верховна Рада України закріпила право певних осіб на конкретні умови призначення пенсії, зокрема, пенсії державного службовця шляхом відсилання до норм Закону, який, серед іншого, передбачає такий вид пенсійного забезпечення, як призначення пенсії по втраті годувальника та за таких умов, розповсюдивши право на особу, законодавець шляхом прийняття закону поширив і право членів сім`ї цієї особи при призначенні пенсії на випадок втрати годувальника у разі її смерті, тобто позивачки, відповідно до статті 37 Закону №3723.

У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 07.11.2023 у справі №420/9478/21 наголошено на наявності права утриманців судді, що перебував у відставці та отримував щомісячне довічне грошове утримання, на отримання пенсії у зв`язку із втратою годувальника на підставі ст.37 Закону №3723-ХІІ та вказано, що право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника на умовах, передбачених ст.37 Закону №3723-ХІІ, мають також непрацездатні члени сім`ї померлої особи, яка отримувала або мала право на пенсію за цим Законом.

Враховуючи, що ОСОБА_1 на момент звернення із заявою до пенсійного органу була членом сім`ї померлого годувальника, який за життя мав право на пенсійне забезпечення відповідно до умов Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ, колегія суддів вважає, що на позивачку також поширюються норми статті 37 Закону №3723-XII. А відтак, вона набула право на оформлення пенсії у зв`язку із втратою годувальника за Законом №3723-ХІІ.

У рішенні ГУ ПФУ у Львівській області №38 від 22.12.2023 зазначено, що до поданої заяви від 18.12.2023 ОСОБА_1 не долучено довідку годувальника про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) та довідку про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менше як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорії посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби.

Однак, матеріалами справи підтверджено, що позивачкою до заяви від 18.12.2023 про переведення на інший вид пенсії, серед інших документів, додано оригінал довідки, виданої територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Харківській області 13.12.2023 №04-49/444 про складові заробітної плати (суддівської винагороди) - ОСОБА_2 станом на 1 жовтня 2023 року, тобто на перше число місяця, в якому помер чоловік, в якій зазначено, що довідка видана для врахування при призначенні / перерахунку пенсії суддям у відставці.

Факт надання зазначеної довідки підтверджується розпискою-повідомленням, яка підписана спеціалістом територіального органу ПФУ Шаповаловою Т.І., та в якій зазначається про те, що заява з документами ОСОБА_1 прийнята 18.12.2023 і зареєстрована за №13571, а в пункті №7 переліку документів, що міститься у цій розписці-повідомленні, написано «інший документ №04-49/444 від 13.12.2023 - зарплата».

Верховний Суд у постанові від 15.06.2022 у справі №399/473/17 зазначив про протиправність позбавлення органами ПФУ особи права на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» у разі відсутності встановленої законом форми довідки про заробітну плату для призначення такої пенсії за умови наявності у цієї особи такого права.

Зокрема, у вказаній постанові Суд звернув увагу, що відсутність законодавчого врегулювання питання на час звернення позивача до відповідача не може бути підставою для позбавлення позивача права на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» за умови наявності у позивача такого права та відсутності заперечення з боку відповідача права позивача на таку пенсію.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивачкою до органу ПФУ були подані всі необхідні документи на підтвердження наявності права на переведення з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до ст.37 Закону №3723-ХІІ, які дозволяють обчислити розмір такої пенсії.

У свою чергу, суд враховує, що пенсія по втраті годувальника відповідно до ст.37 Закону №3723-ХІІ визначається у розмірі 70% від розміру пенсії годувальника за віком, обчисленої на підставі ст.37 Закону № 3723-ХІІ.

Верховний Суд у постанові від 21.12.2021 у справі №440/7341/20 вказав, що не є складовою для застосування пенсії за віком як базової величини для обчислення розміру пенсії у зв`язку з втратою годувальника та обставина, що суддя у відставці не отримував пенсії за віком, а отримував щомісячне грошове утримання судді у відставці.

Верховний Суд у постановах від 21.12.2021 у справі № 440/7341/20 та від 07.11.2023 у справі №420/9478/21, враховуючи положення Законів №1058-VІ та №3723-ХІІ у їх сукупності, дійшов висновку, що частину 1 ст.37 Закону №1058-VI слід застосовувати з урахуванням того, що розмір пенсії у зв`язку із втратою годувальника - судді у відставці, що отримував щомісячне довічне грошове утримання, і на час смерті мав право па пенсію за віком на підставі ст.37 Закону №3723-ХІІ, визначається, зокрема, у розмірі 70% від розміру пенсії за віком, обчисленої на підставі ст.37 Закону № 3723-ХІІ.

Таким чином, у спірному випадку розмір пенсії позивачки у зв`язку з втратою годувальника повинен визначатись в розмірі 70% від розміру пенсії померлого годувальника за віком, обчислену відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ.

Згідно з пунктом 3 ч.1 ст.45 Закону №1058-VІ пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається з дня, що настає за днем смерті годувальника, якщо звернення про призначення такого виду пенсії надійшло протягом 12 місяців з дня смерті годувальника.

Враховуючи ту обставину, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ОСОБА_1 із заявою про призначення пенсії звернулася до відповідача 18.12.2023 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для призначення пенсії позивачки з 01.11.2023 року.

Також, у рішенні Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №38 від 22.12.2023 про відмову у переведенні позивачки з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до ст.37 Закону №3723-ХІІ зазначено, що ОСОБА_1 має право перейти на пенсію по втраті годувальника на підставі загального Закону №1058-VІ.

Суд звертає увагу, що відповідно до ч.1 ст.10 Закону №1058-VІ особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

У висновках, викладених у постановах Верховного Суду від 09.11.2018 у справі №236/3193/16-а та від 21.12.2021 у справі №440/7341/20 вказано на можливість застосування на вибір утриманця розміру пенсії за віком, на яку суддя мав право на підставі ст.37 Закону №3723-ХІІ, або пенсії за віком, визначеної на підставі Закону №1058-VІ.

Вибір однієї з підстав призначення пенсії як по загальному Закону №1058-VІ, так і по спеціальному Закону №3723-ХІІ надає можливість обрати одну з них, розмір якої буде більшим.

Отже, вибір особи є вирішальним не тільки під час вибору виду пенсії, а і тоді, коли йдеться про обчислення розміру пенсії, тобто особа має право робити усвідомлений вибір виду пенсії з більшим розміром.

У постанові Верховного Суду від 21.12.2021 у справі №440/7341/20 для ефективного захисту прав утриманців померлого годувальника - судді у відставці, а також для спрямування судової практики у цій категорії справ підкреслено, що у статті 37 Закону №1058-VІ не зазначено, що пенсія за віком померлого годувальника обчислюється саме за цим Законом. Тобто, Закон №1058-VІ не визначає, за яким законом повинна розраховуватись пенсія за віком померлого годувальника, якщо він мав право на таку пенсію, - за Законом №3723-ХІІ чи за Законом №1058-VІ.

З огляду на вищевказане, Верховний Суд дійшов висновку, що частину 1 ст.37 Закону №1058-VІ слід застосовувати з урахуванням того, що розмір пенсії у зв`язку з втратою годувальника - судді у відставці, що отримував щомісячне довічне грошове утримання і на час смерті мав право на пенсію за віком на підставі ст.37 Закону №3723-ХІІ, визначається на вибір заявника, що звернувся за призначенням пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Беручи до уваги встановлені у справі фактичні обставини, колегія суддів доходить висновку, що позивачка набула права на переведення з 01.11.2023 з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону №1058-VІ, на пенсію у зв`язку з втратою годувальника згідно зі ст.37 Закону №3723-ХІІ, обчислену у розмірі 70% від розміру пенсії померлого годувальника за віком, на підставі довідки від 13.12.2023 №04-49/444 про складові заробітної плати (суддівської винагороди) ОСОБА_2 , виданої територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Харківській області.

При розгляді даної справи суд першої інстанції визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №38 від 22.12.2023, проте, зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області перевести позивачку з 01.11.2023 з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону №1058-VІ, на пенсію у зв`язку з втратою годувальника згідно зі ст.37 Закону №3723-ХІІ.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно з ч.1 ст.44 Закону №1058 звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Відповідно до пункту 1.1 розділу І Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1 (далі по тексту - Порядок №22-1), заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію).

Згідно з пунктом 4.2 розділу ІV Порядку №22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Пунктом 4.3. розділу ІV Порядку №22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

За приписами пункту 4.10 розділу ІV Порядку №22-1 після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.

Аналіз наведених вище положень Порядку №22-1 свідчить про наступне:

- сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території;

- після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, (тобто територіального органу Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п.4.10);

- виплату пенсії проводить орган, що призначає пенсію (тобто територіальний орган Пенсійного фонду України) за місцем фактичного проживання/перебування особи.

У межах спірних правовідносин, органом, що приймав рішення за заявою ОСОБА_1 , є Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлена вимога щодо скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №38 від 22.12.2023 про відмову ОСОБА_1 у переведенні з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ.

Колегія суддів зауважує, що відповідачем у справах, в яких оспорюються, зокрема, рішення, ухвалені в результаті розгляду заяви про призначення пенсії, є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, який прийняв відповідне рішення.

Суд враховує, що рішення №38 від 22.12.2023 прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області за принципом екстериторіальності, і саме воно досліджувало пенсійні документи позивачки і вирішувало питання щодо переведення з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-VІ, на пенсію у зв`язку з втратою годувальника згідно зі ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ, а не Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Відтак, з огляду на приписи пунктів 4.2, 4.10 розділу ІV Порядку №22-1 належним відповідачем у частині позовних вимог щодо зобов`язання перевести позивачку з 01.11.2023 з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону №1058-VІ, на пенсію у зв`язку з втратою годувальника згідно зі ст.37 Закону №3723-ХІІ, є саме Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, структурний підрозділ якого, визначений за принципом екстериторіальності, розглянув заяву ОСОБА_1 від 18.12.2023 року.

Судом першої інстанції не було враховано вищенаведених обставин та помилково зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області перевести позивачку з 01.11.2023 з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону №1058-VІ, на пенсію у зв`язку з втратою годувальника згідно зі ст.37 Закону №3723-ХІІ.

Також, вимоги позову щодо розрахунку пенсії у зв`язку з втратою годувальника без обмеження граничним розміром, задоволенню не підлягають, з огляду на їх передчасність.

Колегія суддів звертає увагу, що обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Так, фактично спірним питанням по даній справі є право позивачки на її переведення з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-VІ, на пенсію у зв`язку з втратою годувальника згідно зі ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ.

При цьому, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області не переведено позивачку на пенсію у зв`язку з втратою годувальника згідно зі ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ та не проведено відповідний перерахунок пенсії.

Колегія суддів зазначає, що передчасне задоволення даних вимог фактично суперечить основним засадам адміністративного судочинства, оскільки судове рішення не може ставитись в залежність від настання або ненастання обставин, що можуть виникнути в майбутньому.

Крім того, у разі незгоди позивачки з подальшими діями відповідача, остання не позбавлена права звернутися за захистом порушених прав з відповідним позовом до суду.

Оскільки суд не вправі вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце у майбутньому, вищевказана позовна вимога не підлягає захисту судом і у її задоволенні слід відмовити у зв`язку з передчасністю її заявлення, що безпідставно не враховано судом першої інстанції.

З аналогічних підстав, з огляду на їх передчасність, не підлягають задоволенню вимоги позову про зобов`язання пенсійного органу здійснювати виплату позивачці пенсії у зв`язку з втратою годувальника згідно зі ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ.

У свою чергу, не підлягають задоволенню вимоги позову щодо виплати позивачці пенсії у зв`язку з втратою годувальника без урахування фактично проведених виплат, оскільки позивачка з травня 2022 року отримувала пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тому пенсійний орган при виплаті пенсії у зв`язку з втратою годувальника згідно з Законом України «Про державну службу» повинен врахувати раніше проведені виплати.

Обираючи спосіб захисту порушеного права позивачки, колегія суддів зазначає, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Враховуючи висновки суду, що належним відповідачем у частині позовних вимог щодо зобов`язання перевести позивачку з 01.11.2023 з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону №1058-VІ, на пенсію у зв`язку з втратою годувальника згідно зі ст.37 Закону №3723-ХІІ, є саме Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, з метою повного та належного захисту прав позивачки, колегія суддів, відповідно до вимог ч.2 ст.9 КАС України, вважає за належне вийти за межі позовних вимог та обрати спосіб захисту порушеного права позивачки, що в повній мірі сприяє досягненню ефективного захисту інтересів та встановлює спосіб відновлення її права від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, зважаючи на встановлені в ході розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими урегульовані спірні відносини, суд вважає за необхідне визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 38 від 22.12.2023 про відмову ОСОБА_1 у переведенні з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області перевести ОСОБА_1 з 01.11.2023 з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-VІ, на пенсію у зв`язку з втратою годувальника згідно зі статтею 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ, в розмірі 70% від розміру пенсії померлого годувальника за віком, обчислену відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ на підставі довідки від 13.12.2023 №04-49/444 про складові заробітної плати (суддівської винагороди) ОСОБА_2 , виданої територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Харківській області.

Інші доводи і заперечення сторін, з урахуванням наведеного, на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Згідно з п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2024 по справі № 520/14249/24 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №38 від 22.12.2023 про відмову ОСОБА_1 у переведенні з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області перевести ОСОБА_1 з 01.11.2023 з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-VІ, на пенсію у зв`язку з втратою годувальника згідно зі статтею 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ, в розмірі 70% від розміру пенсії померлого годувальника за віком, обчислену відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ на підставі довідки від 13.12.2023 №04-49/444 про складові заробітної плати (суддівської винагороди) ОСОБА_2 , виданої територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Харківській області.

В іншій частині в позові відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.М. Ральченко І.С. Чалий