Справа № 360/1101/24
Суддя: О.В. Захарова
Дата ухвалення: 2024-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

14 жовтня 2024 рокум. ДніпроСправа № 360/1101/24

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Захарова О.В., перевіривши матеріали адміністративного позову адвоката Чекменьова Дениса Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради про визнання незаконною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

24 вересня 2024 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява адвоката Чекменьова Дениса Миколайовича (далі представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач) до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради (далі відповідач), в якій представник позивача просить:

1) визнати незаконною бездіяльність відповідача щодо невиплати допомоги на проживання позивачу з грудня 2023 року по 01 березня 2024 року в сумі 6000,00 грн;

2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу допомогу на проживання внутрішньо переміщених осіб з грудня 2023 року по 01 березня 2024 року в сумі 6000,00 грн, з урахуванням висновків суду.

Ухвалою суду від 30 вересня 2024 року позовну заяву залишено без руху, запропоновано позивачу (представнику позивача) протягом 10 (десяти) календарних днів з дати отримання даної ухвали усунути недоліки позовної заяви шляхом надання до суду через підсистему (модуль) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» зі скріпленням електронним підписом учасника справи: уточненої позовної заяви, оформленої з дотриманням вимог статей 160, 161 КАС України; заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням підстав для поновлення строку разом з доказами поважності причин його пропуску.

Від представника позивача 08 жовтня 2024 року до суду надійшла заява про усунення недоліків, в якій представником позивача заявлене клопотання про поновлення строку на звернення до суду з цим позовом, в обґрунтування якого зазначено, що, на думку представника позивача, сам факт ненадходження коштів позивачці не дає можливості визначити предмет та підстави позову, а також обрати позивачу ефективний спосіб захисту. До з`ясування цих обставин та підстав припинення виплат позивач позбавлений можливості подати позовну заяву через те, що не може сформулювати належним чином позовні вимоги. В залежності від підстав припинення виплат, можливе обов`язкове дотримання досудового порядку врегулювання спору (подання додаткових документів). А тому, на думку представника позивача, особа не може вважатись такою, що могла дізнатись про порушення свого права лише за фактом неотримання своєчасно коштів.

Представник позивача заначив, що згідно з Наказом Голови Верховного Суду від 04.03.2022, варто ураховувати, що запровадження воєнного стану на певній території є поважною причиною для поновлення процесуальних строків. Згідно з рішенням Ради Суддів України від 24.02.2022 «Щодо вжиття невідкладних заходів для забезпечення сталого функціонування судової влади в Україні в умовах припинення повноважень ВРП та воєнного стану у зв`язку зі збройною агресією збоку рф» рекомендовано: процесуальні строки по можливості продовжуються щонайменше до закінчення воєнного стану.

Представник позивача зазначає, що в грудні 2023 року позивачка не отримала допомогу на проживання, в свою чергу жодних рішень з цього приводу не надходило.

Позивачкою було подано заяву до УСЗН про поновлення виплат та було отримано відповідь на таку заяву від 09.04.2024 № 2943.

Представник позивача зазначає, що лист від 09.04.2024 № 2943 не є рішенням про відмову в поновленні/призначенні виплати допомоги на проживання, а відтак зазначена відповідь, на його думку, не підлягає оскарженню в порядку позовного провадження відповідно до статті 5 КАС України.

Представник позивача зазначає, що позивачка обрала спершу позасудовий порядок вирішення спору та протягом всього часу, що передувало поданню позову до суду вчиняла активні дії щодо вирішення спору в досудовому порядку або отримання рішення, яке в розумінні статті 5 КАС України могло бути оскаржено в судовому порядку, а саме: 28.03.2024 позивачкою було направлено заяву до Національної соціальної сервісної служби України; 09.04.2024 на адресу позивачки надійшов лист від Національної соціальної сервісної служби № 0000-03.3-К/1372-2024/6270, в якому зазначено, що під час розгляду звернення ОСОБА_1 було з`ясовано, що заявниця в період з 2019 року по березень 2022 року проживала в м. Лисичанськ Луганської області, та запропоновано розібратись в конкретній ситуації, відповідно до норм чинного законодавства.

В свою чергу, 19.04.2024 на адресу позивачки надійшов лист № 3365/3601/36.04.02/2024 від Департаменту соціального розвитку та ветеранської політики в якому, їй знов відмовлено в задоволені заяви про поновлення виплати допомоги на проживання з грудня 2023 року в зв`язку з тим, що вона не повідомила УСЗН Білоцерківської міської ради про повернення до постійного місця проживання.

На думку представника позивача, дана відповідь також не може вважатися рішенням та носить інформативний характер.

Представник позивача зазначає, що всупереч дорученню Національної соціальної сервісної служби від 09.04.2024 розглянути звернення відповідно вимог чинного законодавства, Департамент соціального розвитку та ветеранської політики, продовжував порушувати право позивача на отримання допомоги на проживання, що, на думку представника позивача, суперечить положенням Порядку № 332. Після чого, позивачка на результати розгляду відповідачем скарги 24.06.2024 оскаржила їх до Національної соціальної сервісної служби України з проханням здійснити перевірку правомірності наданої позивачці листом відмови.

26.07.2024 на адресу позивачки надійшов лист Головного управління Національної соціальної сервісної служби у м. Києві та Київської області № 2400-01/0/902, в якому зазначено, що Головне управління, яке діє відповідно до Положення про Головне управління Національної соціальної сервісної служби у м. Києві та Київської області, затвердженого наказом Нацсоцслужби від 23 серпня 2023 року № 102, не наділене повноваженнями щодо скасування рішень структурних підрозділів з питань соціального захисту населення райдержадміністрацій, виконавчих комітетів міських рад та облдержадміністрацій.

Представник позивача зазначає, що саме за результатами активних дій та звернень позивачки в позасудовому порядку було з`ясовано, що відповідач жодних рішень не ухвалив, безпідставно припинив виплати позивачці, надані додаткові документи на підтвердження повторного переміщення у встановленому законодавством порядку не оцінив, виплати не відновив, а адміністративне оскарження не призвело до поновлення прав позивачки.

Саме ці обставини змусили в межах встановленого тримісячного терміну після адміністративного оскарження звернутись з позовом до суду.

Також представник позивача зазначив, що позивачка не має юридичної освіти, в супереч положень Порядку № 332 про порядок оскарження не повідомлялась відповідачем, достеменно не володіє знаннями щодо зміні які відбувались в Постанові № 332, у зв`язку з чим не могла знати, що її права порушуються доки не отримала лист УСЗН від 09.04.2024 та лист від 26.07.2024 Національної соціальної сервісної служби, оскільки сподівалась на врегулювання спору в досудовому порядку.

Просив визнати поважними причини пропуску строку та поновити строк звернення до адміністративного суду.

Розглянувши клопотання представника позивача, суд зазначає таке.

Згідно із частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно із частиною першою статті 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина перша статті 120 КАС України).

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами (частина перша).

Абзацом першим частини другої статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга).

Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Як вже вище вказано, строк звернення до суду обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені; рішення скероване на її адресу поштовим повідомленням, яке вона відмовилася отримати або не отримала внаслідок неповідомлення відправника про зміну місця проживання; про порушення її прав знали близькі їй особи.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.

Оскільки початок шестимісячного строку визначено альтернативно, при визначенні початку цього строку суд має з`ясувати момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

В позовній заяві представник позивача зазначає, що позивач з квітня 2022 року по листопад 2023 року отримувала допомогу на проживання в розмірі 2000,00 грн за кожний місяць. В грудні 2023 року виплати припинились.

Тобто з грудня 2023 року позивач повинна був дізнатися про припинення виплати їй щомісячної доплати у розмірі 2000,00 грн.

Проте до адміністративного суду з вимогами щодо оскарження дій відповідача представник позивача звернулась тільки 24 вересня 2024 року, тобто з пропуском шестимісячного строку звернення до суду, встановленого абзацом першим частини другої статті 122 КАС України.

Розглядаючи питання поважності пропуску строку звернення в межах аргументів, наведених представником позивача, суд зазначає таке.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргами обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналогічні правові висновки були висловлені Верховним Судом у постановах від 28 березня 2018 року справі № 809/1087/17 та від 22 листопада 2018 року у справі № 815/91/18.

За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду застосування частини першої статті 121 КАС України, уперше сформульованою у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 9901/405/19, «правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки».

Суд зауважує, що у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Пономарьов проти України» (№ 3236/03 від 03 квітня 2008 року, §41) «…Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави».

У справі «Ілхан проти Туреччини» (заява № 22277/93 від 27.06.2000 §59), Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму. Воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Тому, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані із дійсними, істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Суд зауважує, що у численній практиці Верховного Суду неодноразово, зокрема у постановах від 11 липня 2019 року у справі № 0940/1181/18, від 31 жовтня 2019 року у справі № 823/1915/18, від 22 січня 2020 року у справі № 826/4464/17, від 16 липня 2020 року у справі № 487/3042/16-а, висловлена позиція, згідно з якою пропуск відповідного строку на звернення до суду через необізнаність щодо прийнятих актів законодавства або байдужість до своїх прав чи небажання скористатися цим правом не є поважними причинами пропуску строку та, відповідно, підставою для поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Щодо тверджень представника позивача, що позивач скористалась досудовим порядком вирішення спору, суд зазначає таке.

Механізм надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам визначається Порядком надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 332 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 11 липня 2023 року № 709) (далі Порядок № 332).

Так відповідно до абзацу сьомому пункту 8 Порядку № 332 (тут і на далі норми порядку наведені в редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин) рішення органу соціального захисту населення може бути оскаржено до Нацсоцслужби або у судовому порядку.

Однак суд критично оцінює посилання представника позивача на те, що позивач скористалась досудовим порядком врегулювання спору шляхом звернення до Нацсоцслужби, оскільки таке звернення відбулось вже після спливу строку звернення до суду.

Тому твердження представника позивача що початок відліку перебігу строку на звернення до суду слід рахувати з дати отримання відповіді Головного управління національної соціальної сервісної служби у м. Києві та Київської області від 26.07.2024 на заяву позивача від 24.06.2024 є штучним відтермінуванням строку звернення до суду, відтак суд розцінює вказані дії позивача, як спосіб поновлення строку на звернення до суду з даним позовом.

Верховний Суд у постанові від 25 серпня 2022 року у справі № 240/3771/21 вказав на те, що введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною. Питання поновлення або наявності підстав для продовження відповідного процесуального строку вирішується в кожному конкретному випадку, виходячи з доводів, наведених у відповідній заяві.

Отже, саме по собі посилання на введення воєнного стану на території України не може бути поважною причиною для поновлення або продовження відповідного процесуального строку без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду та без надання відповідних доказів того, як саме введення воєнного стану вплинуло на роботу заявника, що, в свою чергу, обумовило пропуск відповідного строку або необхідність його продовження.

Суд зазначає, що введення воєнного стану може бути поважною причиною пропущення процесуального строку, якщо це пов`язано не з загальними, а конкретними причинами, що практично, а не теоретично, заважали вчасно виконати процесуальну дію.

Представником позивача не зазначено, яким чином введення воєнного стану перешкоджало позивачу своєчасно звернутися до суду з цим позовом.

Щодо твердження представника позивача про те, що позивач не має юридичної освіти, достеменно не володіє знаннями щодо змін, які відбувались в Постанові № 332, суд зазначає таке.

Верховним Судом неодноразово, зокрема у постановах від 11 липня 2019 року у справі № 0940/1181/18, від 31 жовтня 2019 року у справі № 823/1915/18, від 22 січня 2020 року у справі № 826/4464/17, від 16 липня 2020 року у справі № 487/3042/16-а, була висловлена позиція, згідно з якою пропуск відповідного строку на звернення до суду через необізнаність щодо прийнятих актів законодавства або байдужість до своїх прав чи небажання скористатися цим правом не є поважними причинами пропуску строку та, відповідно, підставою для поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Отже, поновленню підлягають лише такі встановлені законом процесуальні строки, які порушені з поважних причин. В свою чергу поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та не залежала від волевиявлення особи.

Таким чином, відсутність у позивача юридичної освіти чи необізнаність з нормами законодавства носять суб`єктивний характер та не виключають можливість позивача звернутися за отриманням правової допомоги (в тому числі безоплатної) у разі, якщо такої допомоги він потребував, у межах строку, встановленого законом для звернення до адміністративного суду з цим позовом, який був достатнім для вчинення відповідних дій.

Реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідачів. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Таким чином, жодних доказів існування обставин, які були б об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду, представником позивача у клопотанні не наведено, тому суд визнає зазначені представником позивача підстави для поновлення позивачу строку звернення до суду неповажними та відмовляє у поновленні строку звернення до суду.

Відповідно до частини другої статті 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Згідно з пунктами 1 та 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху у встановлений судом строк; у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Зважаючи, що наведені представником позивача підстави для поновлення строку звернення до суду визнаються судом неповажними, позовна заява підлягає поверненню позивачу.

Керуючись статтями 123, 169 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання адвоката Чекменьова Дениса Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до адміністративного суду з позовом до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради про визнання незаконною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.

Адміністративний позов адвоката Чекменьова Дениса Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради про визнання незаконною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду у порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяО.В. Захарова