Справа № 320/40419/23
Суддя: Грибан Інна Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Грибан І.О.

судді: Ключкович В.Ю.

Кузьмишина О.М.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, -

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому, просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо застосування ОСОБА_1 Порядку виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій території, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.2021 №1165;

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо невиплати за рахунок коштів Державного бюджету України станом на 18.09.2023 ОСОБА_1 коштів в сумі 19771,07 грн. в рамках програми "погашення заборгованості з пенсійних виплат (щомісячного довічного грошового утримання) за рішеннями суду - "360 000" бюджету Пенсійного фонду України на 2023 рік затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №631 від 24.06.2023;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві на підставі вимог ч. 6 ст. 245 КАС України у продовж 10 днів з дня набрання рішенням суду законної сили виконати це рішення шляхом виплати ОСОБА_1 нарахованих на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.04.2020 у справі №640/4771/19 коштів в сумі 19771,07 грн., врахувавши при цьому відповідні положення передостаннього абзацу пункту 7 розділу 2 Порядку розроблення, затвердження та виконання бюджету Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 32.08.2009 №21-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.09.2009 за №897/16913 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 09.12.2021 №35-1) де зазначено, що: «Черговість виплат на виконання рішень суду визначається датою набрання ними законної сили».

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2023 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, просить скасувати вказане судове рішення, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що висновок суду про тотожність позовів у справі № 320/40419/23 та у справі № 640/4771/19 є помилковим, оскільки вказані справи не збігаються за предметом позову. Предметом позову у справі № 640/4741/19 були вимоги про визнання дій відповідача протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, зокрема, здійснити виплату компенсації втрати частини його доходів за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 у розмірі 19556,06 грн. (дев`ятнадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят шість гривень 06 копійок ) та за період з 01.01.2018 по 31.03.2018 у розмірі 215,07 грн. (двісті п`ятнадцять гривень 07 копійок).

Натомість предметом позову у справі №320/40419/23 є вимоги про визнання дій відповідача протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, а саме, щодо поширення на правовідносини Порядку №1165.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року відкрито апеляційне провадження та ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року призначено апеляційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 09 жовтня 2024 року.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає її розгляду по суті.

У судове засідання учасники судового процесу не з`явились та явки уповноважених представників до суду не забезпечили. Про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були повідомлені належним чином.

З огляду на зазначене та керуючись приписами ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, суд протокольною ухвалою вирішив подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції колегія суддів зазначає про таке.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 14.04.2020 у справі №640/4771/19 задоволено позовні вимоги позивача, а саме:

- визнано неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 у здійсненні компенсації втрати частини його доходів за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 та за період з 01.01.2018 по 31.03.2018;

- зобов`язано Головне управління пенсійного фонду України в м. Києві невідкладно в одноразовому порядку здійснити ОСОБА_1 виплату компенсації втрати частини його доходів за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 у розмірі 19556,06 грн. (дев`ятнадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят шість гривень 06 копійок ) та за період з 01.01.2018 по 31.03.2018 у розмірі 215,07 грн. (двісті п`ятнадцять гривень 07 копійок).

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.04.2020 у справі №640/4771/19 набрало законної сили 21.08.2020 (згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень) та звернуто до виконання.

З листа Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, вбачається, що на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.04.2020 у справі №640/4771/19, яке набрало законної сили 21.08.2020 позивачу здійснено нарахування коштів з 01.01.2018 в сумі 19771,07 грн., а також на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.10.2020 у справі №640/18607/19 за період з 01.04.2012 по 31.12.2915 в сумі 6269,37 грн.

Також позивачу повідомлено, що нараховані кошти обліковуються в Головному управлінні та підлягають виплаті на умовах Порядку виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій території, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.2021 №1165. Пенсійні виплати за минулий період, у тому числі нараховані на виконання рішень суду, що набрали законної сили, проводяться отримувачам за окремою програмою, передбаченою в бюджеті України на відповідний рік. Також повідомлено, що позивачу з листопада 2022 року розпочато виплату коштів за минулий період, а саме в листопаді 2022 року нараховані кошти в сумі 530,00 грн., в грудні 2022 року - 2,18 грн. та у липні 2023 року - 557,32 грн.

Позивач не заперечує, що на виконання судового рішення у справі №640/4771/19 відповідачем було здійснено нарахування позивачу компенсації втрати частини його доходів за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 та за період з 01.01.2018 по 31.03.2018 в сумі 19771,07 грн. Однак, позивач не погоджується з тим, що нараховану суму пенсії йому не виплачено та застосовано Порядок виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій території, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.2021 №1165.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у цій справі обрав спосіб захисту шляхом подання позову про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, на виконання рішення суду по справі №640/4771/19. Проте, спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення.

Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Також, Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, у пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 7 червня 2005 року, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, заява № 30779/04).

На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Відповідно до статті 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Аналогічні положення містяться у статті 370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, а також статтями 14, 370 КАС України.

Зазначені висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 23 квітня 2020 року у справі №560/523/19, від 1 лютого 2022 року у справі 420/177/20 та від 18 травня 2022 року у справа №140/279/21.

Приписами ст. 382 КАС України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, до яких належать, зокрема, зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення тощо.

Крім того, приписами ч. 1 ст. 383 КАС України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

З системного аналізу зазначених норм права слідує, що процесуальним законом встановлено чіткий порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №686/23317/13-а, від 06.02.2019 у справі №816/2016/17, постановах Верховного Суду від 20.02.2019 у справі №806/2143/15, від 22.08.2019 у справі №522/10140/17, від 23.09.2020 року у справі №760/3142/17 та, відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, є обов`язковими для застосування судом апеляційної інстанції при розгляді цієї справи.

Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №686/23317/13-а виснувано позицію, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Як вбачається з матеріалів справи, фактично спір виник між тими ж сторонами, про той самий предмет, що й у справі №640/4771/19 ( виплату компенсації втрати частини його доходів за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 у розмірі 19556,06 грн. (дев`ятнадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят шість гривень 06 копійок ) та за період з 01.01.2018 по 31.03.2018 у розмірі 215,07 грн. (двісті п`ятнадцять гривень 07 копійок), але на стадії виконання рішення суду під час його практичної реалізації.

Отже, хоча позивач у цій справі обрав спосіб захисту шляхом подання позову, проте спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення, що, в силу вже згаданих приписів ст. ст. 382, 383 КАС України пов`язує наявність підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 522/10140/17.

Відповідно, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то йому слід звертатися до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не ініціювати подання нового адміністративного позову.

В даному випадку подання ОСОБА_1 нового адміністративного позову, який фактично спрямований на виконання рішення у справі № 640/4771/19 не призведе до його фактичного виконання.

Відтак, звернувшись з новим позовом у цій справі у відповідній частині позовних вимог, позивач обрав неправильний спосіб захисту.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Отже, судом першої інстанції ухвалено судове рішення з дотриманням норм процесуального права.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2023 року про відмову у відкритті провадження залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя І.О. Грибан

Судді: В.Ю. Ключкович

О.М. Кузьмишина

(повний текст постанови складено 09.10.2024р.)