Справа № 280/6682/24
Суддя: Конишева Олена Василівна
Дата ухвалення: 2024-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

14 жовтня 2024 року Справа № 280/6682/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Конишевої О.В., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

18.07.2024 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач), в якій позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Військової частини НОМЕР_2 про автоматичне продовження дії контракту ОСОБА_1 про проходження військової служби у Збройних Силах України до закінчення військового стану та на час, необхідний для прийняття рішення щодо звільнення з військової служби в запас або укладення нового контракту, оформлене витягом із наказу від 13.05.2023 за № 139;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 звільнити ОСОБА_1 з військової служби, оскільки відсутня правова підстава для продовження військової служби у зв`язку із не продовженням дії контракту.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач 12.11.2022 року підписав контракт на проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_2 на посаді контролера відділення спеціальної зони батальйону охорони. Звертає увагу, що строк дії контракту становить 6 (шість) місяців. По завершенню строку дії контракту позивач бажав звільнитися, однак внаслідок протиправних дій командування не зміг цього зробити. Лише 01.07.2024, позивачу вдалося отримати від відповідача Витяг із наказу від 13.05.2023 за №139 про автоматичне продовження дії контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України до закінчення військового стану та на час, необхідний для прийняття рішення щодо звільнення з військової служби в запас або укладення нового контракту. Позивач вважає, що прийняття наказу від 13.05.2023 №139 щодо продовження дії контракту понад становлений термін на період дії воєнного стану є протиправним, у зв`язку із чим звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, зокрема зазначив, що оскільки на час прийняття відповідачем оспорюваного рішення позивач не подавав на ім`я командира військової частини НОМЕР_2 рапорт про звільнення з військової служби з посиланням на правові підстави передбачені пунктом 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції станом на 13.05.2023 року) - позовні вимоги є необґрунтованими та у їх задоволенні слід відмовити. Зазначає, що закінчення строку дії Контракту не є підставою для звільнення військовослужбовця (Позивача) з військової служби під час особливого періоду (воєнного стану), а дія Контракту продовжена понад встановлені у ньому строки на підставі абзацу третього пункту 2 частини дев`ятої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції станом на 13.05.2023 року), а не на підставі оспорюваного позивачем наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 13.05.2023 за № 139. В задоволенні позову просить відмовити.

Ухвалою суду від 23.07.2024 вказана позовна заява була залишена без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Позивачем через канцелярію суду надані документи на виконання ухвали суду, якими були усунуті недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 14.08.2024 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачу запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Суд, оцінивши повідомлені позивачем обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Позивач 12.11.2022 року підписав Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу (далі за текстом Контракт) строком на 6 (шість) місяців, тобто до 13.05.2023 року.

По закінченню строку дії Контракту командиром військової частини НОМЕР_2 на підставі абзацу 3 пункту 2 частини 9 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» було видано наказ по стройовій частині від 13.05.202 № 139, відповідно до п. 14 якого було оголошено про продовження дії Контракту з позивачем до закінчення воєнного стану та на час, необхідний для прийняття рішення щодо звільнення з військової служби в запас або укладення нового контракту.

Вважаючи протиправним наказ військової частини НОМЕР_2 від 13.05.202 № 139, про продовження дії Контракту, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Поряд з цим, відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України" на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

На момент розгляду цієї адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжений.

Згідно із статтею 1 Закону України Про правовий режим воєнного стану від 12.05.2015 №389-VIII (далі Закон №389-VIII), воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

У свою чергу, правове регулювання відносин між Державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, врегульовано положеннями Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон №2232-XII).

Статтею 26 Закону №2232-XII визначені підстави для звільнення з військової служби.

З моменту введення воєнного стану застосовуються підстави передбачені п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону №2232-ХІІ для припинення (розірвання) контрактів та звільнення військовослужбовців.

З вказаною нормою закону кореспондується і пункт 35 Положення №1153/2008, який говорить, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби у період з моменту введення воєнного стану до оголошення демобілізації на підставах, передбачених п. 3 ч. 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Пунктом 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (станом на дату прийняття оспорюваного наказу відповідача про продовження строку дії контракту) передбачені підстави для припинення (розірвання) контракту та звільнення з військової служби за контрактом з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації:

а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;

б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку;

в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;

г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років;

у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;

у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи;

у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд;

військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю;

військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку;

один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років;

військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років;

ґ) за власним бажанням (для військовослужбовців із числа іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України).

При цьому у вказаному переліку такої підстави для звільнення як за «закінченням строку дії контракту» не передбачено. Це означає, що така підстава, як у зв`язку із закінченням строку контракту з моменту введення воєнного стану відсутня. І відповідно, контракт з цієї підстави не може бути припиненим (розірваним), а військовослужбовець звільненим з військової служби до оголошення демобілізації.

Хоча, в інші періоди (мирний час, особливий період) контракт може бути припиненим з такої підстави.

В той же час, у разі наявності інших обставин, які закон визначає як підставу(и), контракт може бути розірваним, а військовослужбовець звільненим з військової служби.

Статтею 23 Закону №2232-ХІІ встановлені строки проходження військової служби, зокрема і для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом.

Одночасно, п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону№2232-ХІІ встановлює правило що, для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки з моменту введення воєнного стану до оголошення демобілізації.

Аналогічне положення декларує пп. 2 п. 252 Положення №1153/2008, що військовослужбовці Збройних Сил України звільненню не підлягають та продовжують проходити військову службу понад встановлені строки на період після введення воєнного стану до оголошення демобілізації.

Згідно абз. 3 п. 12 Положення, в особливий період продовження військової служби та дії контракту понад встановлені строки до термінів, визначених ч. 9 ст. 23 Закону №2232-ХІ оформлюється наказами по стройовій частині.

У разі продовження строку контракту у визначених Положенням випадках, у примірнику, що зберігається в особовій справі, робиться запис із зазначенням підстав та дати продовження строку контракту, який завіряється підписом командира (начальника) військової частини та скріплюється відповідною гербовою печаткою (п. 37 Положення №1153/2008).

Військовослужбовець за бажанням може подати до служби персоналу військової частини другий примірник контракту, де робиться відповідний запис із зазначенням підстав продовження строку контракту. У разі неподання військовослужбовцем примірника контракту в першому примірнику робиться відповідний запис.

Отже, під час дії воєнного стану контракти, строк яких закінчився, продовжуються понад встановлений строк до визначених термінів. Та не можуть бути припиненими з підстави закінчення строку контракту. Окрім визначених законом випадків, які надають право під час дії воєнного стану розірвати контракт.

Тому, поняття контракт до оголошення рішення про демобілізацію означає, що строк контракту, який мав закінчитися під час дії воєнного стану не закінчується. Такий контракт продовжує діяти понад встановлені строки, з моменту введення воєнного стану (настання воєнного часу) до оголошення демобілізації.

Суд зазначає, що на момент закінчення строку дії укладеного між позивачем та відповідачем Контракту, а саме на 13.05.2023, - в Україні була оголошена мобілізація та до сьогоднішнього дня безперервно діє особливий період.

Отже, виходячи з наведених вище правових норм випливає, що під час особливого періоду закінчення строку дії Контракту не є підставою для звільнення військовослужбовця з військової служби за контрактом.

У випадку з позивачем дія його Контракту була продовжена на підставі норми закону прямої дії, а саме п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції станом на 13.05.2023 року).

Відповідно до абзацу третього пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (у редакції станом на 13.05.2023 року) продовження дії контрактів із військовослужбовцями, які звільняються, у випадках, визначених законодавством, затвердження військовослужбовців на посади за мобілізаційним планом, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, призупинення військової служби або звільнення з військової служби осіб, які проходять строкову військову службу, оформлюється письмовими наказами по стройовій частині. Також наказами по стройовій частині в особливий період оформлюється продовження військової служби та дії контракту понад встановлені строки до термінів, визначених частиною дев`ятою статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у редакції станом на 13.05.2023 року).

При цьому чинне законодавство не передбачає необхідності приймати командуванням військової частини будь яких рішень про продовження або не продовження дії контракту, а лише передбачає фіксацію такого службового становища військовослужбовця в наказі по стройовій частині (п. 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008).

Крім того, суд звертає увагу, що у абз. 2, 3 п. 1 Контракту укладеного 12.11.2022 року між відповідачем та позивачем зазначено, що громадянин України ОСОБА_1 ознайомився із законами та іншими нормативно-правовими актами України, які регулюють порядок проходження військової служби, і добровільно взяв на себе зобов`язання: проходити військову службу в Збройних Силах України протягом строку дії Контракту на всій території України або за її межами в порядку, визначеному законодавством, а в разі настання особливого періоду і понад встановлений строк Контракту, відповідно до вимог, визначених пунктом 2 частини дев`ятої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Таким чином позивачу було відомо, що під час особливого періоду він буде зобов`язаний проходити військову службу понад встановлений Контрактом строк служби.

Відносно доводів позивача про те, що по завершенню строку дії Контракту позивач виявив бажання звільнитися з військової служби, однак не зміг цього зробити у зв`язку з прийняття оскаржуваного рішення командуванням військової частини НОМЕР_2 , суд зазначає, що позивачем не надано до матеріалів справи, ані рапортів, ані повідомлень поданих відповідачу з приводу звільнення його з військової служби.

Крім того, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що жодних рапортів чи повідомлень від позивача з приводу звільнення з військової служби до відповідача не надходило.

Щодо доводів представника позивача про те, що строк дії контракту укладеного позивачем під час дії воєнного стану має становити 1 рік, відповідно до приписів абз. 4 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно з яким: «під час дії воєнного стану для осіб (крім осіб офіцерського складу), які приймаються на військову службу за контрактом, із числа громадян віком від 18 до 25 років, строк військової служби встановлюється один рік», та з урахуванням віку позивача на час укладання контракту 20 років, суд вважає за необхідне зазначити, що зазначена позивачем редакція статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не була чинною, ані на момент укладення контракту з позивачем - 12.11.2022 року, ані на час прийняття наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 13.05.2023 за № 139. Зазначена редакція статті є чинною з 18.05.2024, тобто після прийняття оскаржуваного наказу.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що розірвання контракту та звільнення з військової служби може бути здійснене на підставах, передбачених законом. Під час воєнного стану такі підстави передбачені пунктом 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Про це також прямо зазначено у абзаці 2 п. 3 Контракту. Таким чином видання оспорюваного наказу жодним чином не позбавляє позивача можливості звільнитися з військової служби за наявності передбачених законом підстав.

Враховуючи те, що на час прийняття відповідачем оспорюваного рішення, позивач не подавав на ім`я командира військової частини НОМЕР_2 рапорт про звільнення з військової служби з посиланням на правові підстави передбачені пунктом 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції станом на 13.05.2023 року), а закінчення строку дії Контракту не є підставою для звільнення позивача з військової служби під час особливого періоду (воєнного стану), оскільки дія Контракту продовжена понад встановлені у ньому строки на підставі абзацу третього пункту 2 частини дев`ятої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції станом на 13.05.2023 року), суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно прийнято наказ командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 13.05.2023 за № 139, у зв`язку із чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Крім того, судом встановлено, що наказом Начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 20.10.2023 №491-РС позивача було призначено на нову посаду у іншій військовій частині НОМЕР_4 . У зв`язку з цим позивача було виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 з 10.11.2023 та оголошено вважати таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби, що підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 10.11.2023 № 392 (витяг з наказу додається). Тобто правовідносини щодо проходження військової служби між відповідачем та позивачем припинились з моменту виключення останнього зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , тобто з 10.11.2023. При цьому особову справу позивача з відповідним примірником контракту було направлено за його новим місцем служби, що підтверджується супровідним за вих. № 609/759дск від 24.05.2024.

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень. Разом з тим, згідно з принципом змагальності позивач має спростувати доводи суб`єкта владних повноважень, якщо заперечує їх обґрунтованість.

Враховуючи викладене, на підставі оцінки поданих доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи та системного аналізу положень законодавства України, суд вважає, що позовна заява необґрунтована та задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови в задоволенні позову судові витрати не присуджуються на користь сторони за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись ст.ст. 9, 72-90, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення виготовлено в повному обсязі 14.10.2024.

Суддя О.В. Конишева