Справа № 160/16439/24
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2024-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Голобутовського Р.З.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Генерального штабу Збройних Сил України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
25.06.2024 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_1 далі відповідач-1), Генерального штабу Збройних Сил України (далі відповідач-2), у якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльністю військової частини НОМЕР_1 ненадання старшому солдату в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_1 відповідей про результати розгляду всіх питань, поставлених у колективній Заяві від 12.02.2024 та у колективній Заяві від 06.06.2024, у тому числі про прийняті рішення та вжиті заходи щодо їх виконання;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 надати солдату в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_1 відповіді про результати розгляду всіх питань, поставлених у колективній Заяві від 12.02.2024 та у колективній Заяві від 06.06.2024, у тому числі про прийняті рішення та вжиті заходи щодо їх виконання;
- визнати протиправною бездіяльністю Генерального штабу Збройних Сил України ненадання солдату в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_1 відповідей про результати розгляду всіх питань, поставлених у колективній Заяві від 12.02.2024 та у колективній Заяві від 06.06.2024, у тому числі про прийняті рішення та вжиті заходи щодо їх виконання;
- зобов`язати Генеральний штаб Збройних Сил України надати солдату в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_1 відповіді про результати розгляду всіх питань, поставлених у колективній Заяві від 12.02.2024 та у колективній Заяві від 06.06.2024, у тому числі про прийняті рішення та вжиті заходи щодо їх виконання.
В обґрунтування заявлених вимог представником позивача зазначено, що з метою встановлення повноважень майора ОСОБА_2 , якого було призначено на посаду командира військової частини НОМЕР_2 , позивач через представника звернувся до Генерального штабу Збройних Сил України з запитами про надання інформації стосовно призначення на посаду ОСОБА_2 від 12.02.2024 та від 06.06.2024, однак, відповіді на запити позивачем отримано не було.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
01.07.2024 представником позивача направлено до суду через автоматизовану систему «Електронний суд» клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.
02.07.2024 представником Військової частини НОМЕР_1 направлено до суду через автоматизовану систему «Електронний суд» відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування правової позиції зазначено, що предметом спору по суті є вимога позивача щодо визнання дій відповідачів неправомірними в частині ненадання йому відповіді по суті звернень від 12.02.2024 та 06.06.2024, які є вимогою про розгляд та надання відповіді колективного звернення від 23.10.2023. Однак, саме по суті звернення громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 від 23.10.2023 військовою частиною НОМЕР_1 і було надано відповідь позивачу, яка наявна в матеріалах справи. Так, командиром військової частини НОМЕР_1 на колективне звернення від 23.10.2023 громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яке в порядку статті 7 Закону України «Про звернення громадян» було передане вищим командуванням на розгляд командиру військової частини НОМЕР_1 , було надано відповідь від 11.11.2023 № 3/5616. Отже, саме на запит і було надано відповідь заявників повідомлено, що військова частина НОМЕР_1 не має інформації про те чи надходили від РУ СТрО «Схід» до Генерального штабу Збройних Сил України дані про видачу, реєстрацію наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 27 від 17.04.2022р. Запит громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 від 12.02.2024 взагалі не містить прохальної частини щодо надання якоїсь інформації. Містить лише повідомлення про ненадання їм інформації за запитом від 23.10.2023, при цьому питання що стосується наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.04.2022 вже викладається в іншому викладі. У зверненні від 06.06.2024 позивач також не ставить нових запитань, а лише вимагає надати відповідь на ті самі питання, що були поставлені у колективному звернення від 23.10.2024. Але, оскільки у зверненні від 12.02.2024 відсутня прохальна частина звернення, у зверненні від 06.06.2024 питання поставлені ті самі що й у зверненні від 23.10.2024, на яке військова частина НОМЕР_1 вже надала відповідь. Звернення від 12.02.2024 та від 06.06.2024 не потребують надання відповіді. Відповідно до статті 8 Закону України «Про звернення громадян» визначено що повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, не розглядаються. Отже, ураховуючи що звернення позивача від 06.06.2024 у прохальній частини повторює запит від 23.10.2023, на який військовою частиною НОМЕР_1 , в частині що стосується предмету спору у цій справі, командиром військової частин НОМЕР_1 листом від 11.11.2023 було надано відповідь по суті поставлених питань, військова частина НОМЕР_1 не мала обов`язку щодо надання відповіді на заяви від 12.02.2024 та від 06.06.2024.
28.07.2024 представником позивача направлено до суду через автоматизовану систему «Електронний суд» відповідь на відзив Генерального штабу Збройних Сил України, в якій підтримано позицію, викладену в позовній заяві, та зазначено, що відзив відповідача-2 є законодавчо необґрунтованим та таким, що не спростовує доводи, викладені в позовній заяві, як підстави для задоволення позову.
02.08.2024 представником Генерального штабу Збройних Сил України направлено до суду через автоматизовану систему «Електронний суд» заперечення на відповідь на відзив, в яких останній проти задоволення позовних вимог заперечує та підтримує позицію, викладену у відзиві на позовну заяву, та зазначено, що міркування позивача ґрунтуються виключно на формальних запереченнях щодо встановлених обставин справи.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулись до начальника Генерального штабу Збройних сил України з запитом від 23.10.2023, в якому просили надати інформацію, чи надходили від РУ СТрО «Схід» дані про видачу, реєстрацію наказу №27 від 17.04.2022 командира в/ч НОМЕР_1 про призначення провідного інженера ВП №227 МО майора Акуліча на посаду т.в.о командира в/ч НОМЕР_2 .
У зверненні заявники просили також роз`яснити, які саме посадові особи в/ч НОМЕР_2 та в/ч НОМЕР_1 мають нести відповідальність за невидачу їм військових квитків в період з 01.03.2022 по 04.06.2022, а також по сьогодні, відповідальність за нерозгляд їх рапортів про переміщення з в/ч НОМЕР_2 до в/ч НОМЕР_4 та за їх переслідування, як свідків розвантаження у квітні 2022 року більше ніж 300 автоматів та гранатометів, щодо яких в Генштаб СТрО подано відомості про списання через втрату в бою.
Листом від 11.11.2023 №3/5616 військова частини НОМЕР_1 , на колективне звернення від 23.10.2023 громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яке надійшло з Командування сил територіальної оборони Збройних Сил України, повідомило заявників про наступне:
1. з приводу надходження від РУ СТрО «Схід» до Генерального штабу Збройних Сил України даних про видачу, реєстрацію наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 27 від 17.04.2022р. у військової частини НОМЕР_1 дана інформація відсутня;
2. з приводу невидачі військових квитків - обов`язку щодо оформлення військового квитка військовослужбовцю військовою частиною законодавство України не містить;
3. з приводу нерозгляду рапортів на переміщення з військової частини НОМЕР_2 до військової частини НОМЕР_4 - подання клопотань вищому командуванню про переміщення військовослужбовця, який не перебуває в частині, самовільно залишивши її, за рапортом який направлений поштовим зв`язком, без письмового погодження та рекомендації безпосереднього командира не передбачено законодавством України;
4. з приводу переслідування, як свідків розвантаження у квітні 2022 року більше ніж 300 автоматів та гранатометів, щодо яких подано відомості про списання через втрату у бою - звернення не містить достатньої для перевірки інформації та доказів щоб доводили переслідування посадовими особами військової частини. Також зазначено, що оскільки заявники перебувають без поважних причин поза межами військової частини, з приводу переслідування в кожному окремому випадку слід звертатися до правоохоронних органів.
12.02.2024 ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися вдруге до начальника Генерального штабу ЗСУ генерал-майора ОСОБА_11 із заявою в якій зазначили, що до цього часу командувачем Сил ТРО не було розглянуто їх звернення від 23.10.2023 та відповіді по суті РУ СТрО «Схід» також не надходило. Заявники також повторно наголосили про те, що з 01.03.2022 року їм не видано військових квитків із відповідними відмітками про зарахування до списків особового складу, командиром в/ч НОМЕР_2 майором ОСОБА_2 , вищестоящим командиром в/ч НОМЕР_5 полковником ОСОБА_12 , командиром в/ч НОМЕР_6 (РУ СТрО « ІНФОРМАЦІЯ_2 ») не розглянуто рапортів про переміщення до НОМЕР_4 (57 ОМБр). До сьогодні командування в/ч НОМЕР_1 продовжує стверджувати, що командиром в/ч НОМЕР_1 полковником ОСОБА_12 офіційно видавався наказ №27 від 17.04.2022 про призначення майора ОСОБА_2 на посаду ТВО командира в/ч НОМЕР_2 , у зв`язку з яким він став їх командиром, чиї накази вони повинні були виконувати. Самостійно вдалося отримати відомості про відсутність реєстрації цього наказу в «Книзі обліку наказів та директив в/ч НОМЕР_1 », акт приймання - передачі посади за підписами перебуваючого станом на 17.04.2022 на посаді ТВО командира в/ч НОМЕР_2 старшого лейтенанта ОСОБА_13 , підписом майора ОСОБА_2 , підписом представника старшого командира в/ч НОМЕР_1 , ані про реєстрацію наказу командира в/ч НОМЕР_2 майора ОСОБА_2 від 17.04.2022 про свій вступ на посаду, як це передбачено ст.ст.61, 62 СВС і п.п. 2.9.1.10, 2.9.1.21 Інструкції №124 МО України.
Також в заяві зазначено, що в період з 01.03.2022 по 04.06.2022 майором ОСОБА_2 в статусі командира в/ч НОМЕР_2 видавались та підписувались накази, спрямовані на переслідування і фізичне знищення їх як свідків вчиненої ним крадіжки значної кількості зброї, зокрема заявників посилали на перший рубіж оборони в/ч НОМЕР_2 із господарськими лопатами без зброї, яку попередньо віддав наказ вилучити.
При цьому, до відповіді долучено лист в/ч НОМЕР_1 від 11.11.2023 за №3/5616.
06.06.2024 ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 втретє звернулись до начальника Генерального штабу Збройних Сил України з запитом, в якому просили надати офіційно підтвердити або спростувати дані чи реєструвався наказ № 27 від 17.04.2022р. командира в/ч НОМЕР_1 про призначення провідного інженера ВП №227 МО майора ОСОБА_2 на посаду ТВО командира в/ч НОМЕР_2 - без вирішення Генеральним штабом ЗСУ питання про його переміщення до лав ЗСУ.
Крім цього, просили повідомити, коли і ким було прийнято рішення про його переміщення до лав ЗСУ, надати копію такого наказу.
Позивач не погоджуючись із бездіяльністю відповідачів щодо нерозгляду запитів від 12.02.2024 та 06.06.2024 звернувся із цим позовом до суду.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями статті 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
У Законі України від 02.10.1992 № 2657-XII «Про інформацію» (далі - Закон № 2657-XII) закріплено право кожного на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб (стаття 5 Закону № 2657-XII).
Відповідно до статті 20 Закону № 2657-XII за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом.
Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.
Згідно зі статтею 21 вказаного Закону інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених Законом України «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939-VI), та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає цей Закон.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 2939-VІ від 13.01.2011 публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з ч. 2 ст. 6 вказаного Закону України обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 13 вказаного Закону України розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:
1) суб`єкти владних повноважень органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;
2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;
3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;
4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них;
5) юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, - щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради.
До розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють:
1) інформацією про стан довкілля;
2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту;
3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян;
4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:
1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;
2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;
3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;
4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.
Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено:1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 14 вказаного Закону України розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23 Закону № 2939-VI рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.
Запитувач, зокрема, має право оскаржити надання недостовірної або неповної інформації.
Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про звернення громадян» не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно з ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до положень ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до вимог частин першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно з п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Оцінюючи усі докази, досліджені судом, у їх сукупності, суд робить наступні висновки.
З матеріалів справи видно, що, зокрема, позивач звернувся до Генерального штабу Збройних Сил України з запитами про надання інформації від 12.02.2024 та від 06.06.2024.
Під час розгляду справи встановлено, що заступником начальника Генерального штабу вказані звернення направлені посадовим особам для опрацювання та надання відповідей.
Зі змісту запитів про надання інформації від 12.02.2024 та від 06.06.2024 видно, що всі порушені у них питання стосуються рішень, дій та бездіяльності посадових осіб військових частин НОМЕР_2 , НОМЕР_1 , які підпорядковані командуванню Сил територіальної оборони Збройних Сил України.
Враховуючи викладене, Генеральним штабом Збройних Сил України правомірно направлено запити про надання інформації до компетентних суб`єктів владних повноважень на підставі п. 14 розділу ІІ Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України.
Щодо позовних вимог до військової частини НОМЕР_1 , суд зазначає наступне.
Запити про надання інформації від 12.02.2024 та від 06.06.2024 адресовані тільки начальнику Генерального штабу Збройних Сил України.
Матеріали справи не містять доказів направлення позивачем вказаних запитів військовій частині НОМЕР_1 .
Таким чином, військовою частиною НОМЕР_1 не було допущено протиправної бездіяльності щодо розглядів звернень позивача.
При цьому, суд зазначає, що запит позивача від 06.06.2024 є аналогічним запиту від 23.10.2023, який вже розглянуто по суті та за результатами розгляду листом від 11.11.2023 за №3/5616 на колективне звернення надано відповідь щодо запитуваної у запиті інформації.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про звернення громадян» не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними.
Також суд зазначає, що колективне звернення ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від 12.02.2024, спрямоване начальнику Генерального штабу ЗСУ генерал-майору ОСОБА_11 , не містить прохальної частини щодо надання інформації.
Таким чином, суд робить висновок про те, що викладене виключає обставини бездіяльності відповідачів щодо нерозгляду запитів від 12.02.2024 та від 06.06.2024, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Щодо клопотання представника позивача ОСОБА_3 про перевірку повноважень представника відповідача суд зазначає таке.
Слід зазначити, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 57 Кодексу адміністративного судочинства України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
У справах незначної складності та в інших випадках, визначених цим Кодексом, представником може бути фізична особа, яка відповідно до частини другої статті 43 цього Кодексу має адміністративну процесуальну дієздатність.
Згідно з частиною першою статті 59 КАС України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: 1) довіреністю фізичної або юридичної особи; 2) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна.
Частиною сьомою статті 59 КАС України передбачено, що у разі подання представником заяви по суті справи в електронній формі він може додати до неї довіреність або ордер в електронній формі, підписані електронним підписом відповідно до Положення про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положень, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Правові основи функціонування автоматизованої системи документообігу суду (далі - АСДС) визначені в Положенні про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженому рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року №30 (далі - Положення).
Наказом ДСА України № 628 від 22 грудня 2018 року «Про проведення тестування підсистеми «Електронний суд» у місцевих та апеляційних судах» вирішено запровадити тестовий режим експлуатації підсистеми «Електронний суд» у всіх місцевих та апеляційних судах України (пілотних судах).
Пунктом 1 наказу ДСА України № 247 від 1 червня 2020 року «Про запровадження в дослідну експлуатацію підсистем «Електронний суд» та «Електронний кабінет» (далі - Наказ №247) вирішено запровадити з 1 червня 2020 року в дослідну експлуатацію підсистеми «Електронний суд» та «Електронний кабінет» (далі - Підсистеми) у всіх місцевих, апеляційних судах України (крім Київського апеляційного суду) та Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду, та з 1 липня 2020 року - в Касаційному господарському суді у складі Верховного Суду (далі пілотні суди).
Пунктом 2 Наказу № 247 визначено, що пілотним судам у ході проведення дослідної експлуатації Підсистем керуватися вимогами, визначеними в Положенні про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженому рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року №30 (із змінами), у частині функціонування Підсистем.
Отже, з 22 грудня 2018 року отримані всіма місцевими та апеляційними адміністративними судами заяви та інші процесуальні документи через підсистему «Електронний суд» мають реєструватися та розглядатися в установленому цими нормативно-правовими актами порядку.
Відповідно до пунктів 1, 2 Розділу ХІ «Підсистема електронного суду» Положення про АСДС (в редакції рішення Ради суддів України №17) з 22 грудня 2018 року у всіх місцевих та апеляційних судах обмін електронними документами між судом, фізичними особами та учасниками судового процесу забезпечується засобами підсистеми «Електронний суд». Учасники судового процесу за допомогою зареєстрованого Електронного кабінету можуть надсилати копії електронних документів іншим учасникам судової справи, крім випадків, коли інший учасник не має зареєстрованого електронного кабінету, подавати позовні заяви та інші передбачені законом процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, а також отримувати судові рішення та інші електронні документи.
Відповідно до пунктів 9-11 розділу XI «Підсистема електронного суду» Положення про АСДС, в редакції рішення РСУ №17, шляхом формування, підписання та направлення до підсистеми електронного доручення, встановленої адміністратором форми (з правом передоручення або без такого права), особа, що зареєструвала електронний кабінет, може уповноважити представника (іншу фізичну особу, що має зареєстрований електронний кабінет) на подання документів від свого імені або від імені довірителя по судовій справі, судовому провадженню або зверненню.
Електронні доручення, що підтверджують повноваження підписанта автоматично додаються підсистемою до кожного документу, ним відправленого. Шляхом формування, підписання та направлення до підсистеми електронного доручення, встановленої адміністратором форми (з правом передоручення або без такого права), особа, що зареєструвала електронний кабінет в межах отриманих повноважень може надати іншій фізичній особі доступ до документів по судовій справі, судовому провадженню або зверненню.
Шляхом формування, підписання та направлення до підсистеми електронного повідомлення, встановленої адміністратором форми, автор доручення може його скасувати.
Аналіз наведених положень закону свідчить про те, що електронне доручення, яке можливо надати за допомогою підсистеми «Електронний суд», видається за наявності у відповідної особи довірителя та його представника особистих електронних кабінетів у підсистемі «Електронний суд», що передбачає наявність у таких осіб електронного цифрового підпису. Електронне доручення видається лише за умови його підписання електронним ключем довірителем за допомогою алгоритмів, визначених у підсистемі «Електронний суд». Надалі таке електронне доручення автоматично додається до позовної заяви, яка подана представником від імені довірителя через підсистему «Електронний суд», при цьому у користувачів відсутня можливість будь-яким чином впливати на зміст та вигляд такого електронного доручення, тобто воно формується підсистемою «Електронний суд» самостійно, відповідно до обраного обсягу повноважень представника (постанова Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №486/259/21).
У постанові від 30 червня 2021 року у справі №380/830/21 Верховний Суд зазначав, що особливості подання до суду довіреності для цілей підтвердження повноважень представника у разі звернення до суду в електронній формі встановлені у частині сьомій статті 59 КАС України та пункті 9 Положення про АСДС, зі змісту яких випливає, що учасник справи може уповноважити представника на подання документів від свого імені шляхом формування, підписання та направлення до підсистеми «Електронний суд» електронного доручення за формою, установленою адміністратором системи, примірник якого додається підсистемою до кожного відправленого (підписаного) представником документу автоматично.
Довіреність, видана із дотриманням зазначених правил, як електронний документ не вимагає будь-якого засвідчення і є належним документом, що підтверджує повноваження представника у суді. При цьому, у випадку звернення до суду через підсистему «Електронний суд» суди мають перевіряти відповідність вчиненої представником дії наданому представнику обсягу повноважень, визначеному в електронному дорученні.
До відзиву на позовну заяву, поданого представником відповідача Пристромко Максимом через підсистему «Електронний суд» була додана електронна довіреність від 15.02.2024 року від імені ОСОБА_16 (РНКОПП НОМЕР_7 ), на підставі витягу з наказу від 15.02.2024 р., що військова частина НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) уповноважує, в порядку передоручення ОСОБА_17 (РНКОПП НОМЕР_9 ) представляти інтереси військової частини НОМЕР_1 в судах України (в тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях) з усіма правами, які надано законом стороні по справі, в тому числі з правом підписувати, подавати, доповнювати позовні заяви та інші передбачені законом процесуальні документи.
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) полковника ОСОБА_18 від 06.11.2023 року №315-СТ , а саме: «1. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_10 (по особовому складу) від 01.11.2023 року №423 прибув та приступив до виконання службових обов`язків командира військової частини НОМЕР_1 . Зарахувати на продовольче забезпечення з 06.11.2023 року. Підстава: витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_10 (по особовому складу) від 01.11.2023 року №423».
Додана до відзиву на позовну заяву довіреність сформована в системі «Електронний суд» та підписана електронним цифровим підписом представника відповідача.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.06.2023 року у справі № 340/807/21, у постанові Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №619/1908/23.
Крім того, довіреність, видана із дотриманням зазначених правил, як електронний документ, не вимагає будь-якого засвідчення і є належним документом, що підтверджує повноваження представника у суді.
Враховуючи викладене, суд робить висновок, що клопотання представника позивача ОСОБА_3 про перевірку повноважень представника відповідача не підлягає задоволенню.
Поряд з цим, при вирішенні справи суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди умотивовувати свої рішення. Але дану вимогу не слід розуміти як таку, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України і матеріалів справи, суд робить висновок про відсутність підстав для задоволення позовної заяви.
Керуючись ст. ст. 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський