Справа № 500/5784/24
Суддя: Мартиць Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2024-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

Справа №500/5784/24

11 жовтня 2024 рокум. Тернопіль
Суддя Тернопільського окружного адміністративного суду Мартиць О.І. , перевіривши виконання вимог статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління капітальних вкладень Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та поновлення на посаді,

ВСТАНОВИВ:

24 вересня 2024 року до Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління капітальних вкладень Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та поновлення на посаді, в якій просить:

визнати дії посадових осіб Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України в частині що стосується звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу контролю за використанням земель оборони управління обліку, землеустрою та використання земель оборони Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України на підставі пункту 3 статті 86 Закону України "Про державну службу" та пункту 3 статті 36 КЗпП України (у зв`язку з прийняттям на військову службу) неправомірними,

визнати незаконним та скасувати пункт 2 наказу начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 06.02.2020 №36 відповідно до якого ОСОБА_1 припинено державну служу та звільнено з посади головного спеціаліста відділу контролю за використанням земель оборони управління обліку, землеустрою та використання земель оборони Головного КЕУ ЗС України на підставі пункту 3 статті 86 Закону України "Про державну службу" та пункту 3 статті 36 КЗпП України (у зв`язку з прийняттям на військову службу),

зобов`язати Головне управління капітальних вкладень Міністерства оборони України поновити ОСОБА_1 на роботі шляхом призначення на рівнозначну посаду, з якої було незаконно звільнено та прийняти відповідне рішення,

стягнути з Головного управління капітальних вкладень Міністерства оборони України (проспект Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168, ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 873624,75 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 10.01.2018 позивач працював в Міністерстві оборони України, а саме в Головному квартирно-експлуатаційному управлінні Збройних Сил України (скорочено - Головне КЕУ ЗС України) на різних посадах державної служби, які належать до категорії "В".

Відповідно до наказу директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України від 29.01.2020 №17 його прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу та призначено на посаду офіцера юридичної групи Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління (далі також - Західне ТКЕУ).

Відповідно до пункту 2 наказу начальника Головного КЕУ ЗС України від 06.02.2020 №36 позивачу припинено державну служу та звільнено з посади головного спеціаліста відділу контролю за використанням земель оборони управління обліку, землеустрою та використання земель оборони Головного КЕУ ЗС України на підставі пункту 3 статті 86 Закону України "Про державну службу" та пункту 3 статті 36 КЗпП України (у зв`язку з прийняттям на військову службу).

Позивач заяву про звільнення не подавав, з наказом про звільнення не був ознайомлений, що підтверджується архівною довідкою Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 02.09.2024 №179/1/8677.

Відповідно до припису ІНФОРМАЦІЯ_1 від 03.02.2020 №3/171 він 07.02.2020 вибув, а 10.02.2020 прибув в розпорядження начальника Західного ТКЕУ.

Відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 10.02.2020 №23 його зараховано до списків особового складу Західного ТКЕУ.

Захист від незаконного звільнення гарантований статтею 43 Конституції України.

З посиланням на норми чинного законодавства та практику Верховного Суду вказує, що звільнення працівника на підставі частини третьої статті 36 КЗпП не допускається ні за яких обставин, оскільки вона містить застереження та прямо вказує, що на час дії особливого періоду гарантії передбачені статтею 119 КЗпП є обов`язковими..

Ухвалою суду від 30 вересня 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків шляхом подання до суду обґрунтованої заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з такими позовними вимогами, зазначивши інші поважні причини та підтвердити їх відповідними доказами, які перешкоджали вчасно звернутися до суду із даним позовом.

07 жовтня 2024 року до суду від позивача поступила заява про усунення недоліків, в якій просить визнати поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду.

Позивач стверджує, що з 10.02.2020 по 20.09.2024 не міг оскаржити в судовому порядку наказ ГКЕУ ЗСУ від 06.02.2020 №36, оскільки не був ознайомлений з його змістом, 10.02.202 трудову книжку не отримував, заяви про звільнення не подавав. З 07.02.2020 проходить військову службу в Збройних Силах України, специфіка якої пов`язана з особливістю професійних обов`язків, особливо у воєнний час, що свідчить про істотні перешкоди для своєчасного звернення до суду.

Вирішуючи питання чи є причини пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду з даними позовними вимогами поважними, суд зазначає наступне.

Частиною третьою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів

Відповідно до частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

За положеннями частин першої, другої статті 233 КЗпП України у редакції, яка діяла до 18.07.2022 (включно) передбачалося, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Пунктом 18 частини першої розділу І Закону України ''Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин'' від 01.07.2022 за №2352-IX (далі Закон №2352-IX), який набрав чинності 19.07.2022, назву та частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

"Стаття 233. Строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів.

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".

Водночас, відповідно до пункту 1 глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Відтак, з урахуванням терміну дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), перебіг строку, передбаченого частиною другою статті 233 Кодексу Законів про працю України, на звернення з цим позовом до суду відновлено з 01 липня 2023 року.

У пункті 1 глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України йдеться про продовження строків, які визначені статтею 233 КЗпП України. У вимірі обставин цієї справи це має означати, що строки для звернення до суду, які передбачені у статті 233 КЗпП України, були продовжені на строк дії карантину. Тобто якщо під час дії карантину на всій території України існували чи виникли підстави (з якими пов`язується відлік строку) для звернення до суду за вирішенням трудового спору, то строк на це звернення не обмежувався строками, які визначені у статті 233 КЗпП України, а продовжувався на строк дії карантину. З припиненням дії карантину - якщо строк, встановлений у статті 233 КЗпП України, був "прив`язаний" до нього - закінчується і строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає Кодекс адміністративного судочинства України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

При цьому, частиною другою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Поняття "особа повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Також суд вважає, що звернення не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.

Як слідує з матеріалів справи позивач тільки 20.09.2024 засобами поштового зв`язку отримав архівну довідку Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 02.09.2024 №179/1/8677, де вбачається, що відповідно до пункту 2 наказу начальника Головного КЕУ ЗС України від 06.02.2020 №36 позивачу припинено державну служу та звільнено з посади головного спеціаліста відділу контролю за використанням земель оборони управління обліку, землеустрою та використання земель оборони Головного КЕУ ЗС України на підставі пункту 3 статті 86 Закону України "Про державну службу" та пункту 3 статті 36 КЗпП України (у зв`язку з прийняттям на військову службу).

При цьому суд зауважує, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення строків звернення до суду з позовними заявами передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття дізнався та повинен був дізнатись.

Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних Касаційного адміністративного суду у своєму рішенні від 31.03.2021 у справі №240/12017/19 навів тлумачення поважності причин пропуску строку звернення до суду.

Так, суд найвищої інстанції зазначив, що строк звернення до адміністративного суду це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

У цій справі Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних Касаційного адміністративного суду також відзначив, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

В ухвалі від 25.03.2021 у справі №9901/86/21, вирішуючи питання дотримання строку з позовною вимогою про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, Верховний Суд зазначив, що "Твердження ж ОСОБА_1 про те, що строк звернення до суду з позовом має обраховуватись, починаючи з 10 березня 2021 року - дати отримання ним трудової книжки, є безпідставними, адже процесуальним законом початок перебігу строку звернення особи до суду з позовом пов`язується саме з датою, коли вона дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, тобто, в даному випадку, про видання Президентом України оскаржуваного Розпорядження".

В ухвалі від 12.03.2021 у справі №9901/64/21 Верховний Суд вказав на таке:

"При цьому, варто зауважити, що порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретного органу, особи (або осіб) щодо неї.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду".

Частина друга статті 44 КАС України, частина перша статті 45 цього ж Кодексу вказують на те, що учасники справи повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Ці норми конкретизують характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду.

Отже, учасники справи зобов`язанні діяти вчасно та в належний спосіб, у зв`язку з чим, будь-які зволікання останніх не свідчать про намір добросовісної реалізації права на звернення до суду.

Відповідно до частини другої статті 6, частин першої, другої статті 7 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У справах "Стаббігс та інші проти Великобританії", "Девеер проти Бельгії" Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Також прецедентна практика Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" та "Круз проти Польщі" виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

На переконання суду позивачем не наведено достатніх та переконливих аргументів на підтвердження наявності об`єктивних, непереборних та істотних перешкод для звернення до суду позивача упродовж встановленого законом строку, а наведені позивачем у заяві обставини не підтверджені належними та допустимими доказами, носять суб`єктивний характер, а отже не є достатніми для висновку про наявність підстав для поновлення строку звернення до суду.

Тому суд дійшов до висновку, що підстави для поновлення строку, зазначені позивачем в заяві, що поступила до суду 07.10.2024 щодо строку звернення до суду, не є поважними.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Таким чином, позовну заяву і додані до неї документи слід повернути позивачеві.

Відповідно до частини восьмої статті 169 КАС України, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Керуючись пунктом 1 частини четвертої статті 169, статтями 241, 248 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління капітальних вкладень Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та поновлення на посаді повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати особі, яка її подала, не пізніше наступного дня після її постановлення, разом із позовною заявою і доданими до неї документами.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Мартиць О.І.