Справа № 160/24305/23
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2024-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

08 жовтня 2024 року м. Дніпросправа № 160/24305/23

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Михайленка Дмитра Петровича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року в адміністративній справі №160/24305/23 (головуючий суддя І-ї інстанції - Неклеса О.М.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 окрема механізована бригада « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») про визнання протиправними дій та скасування наказу,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 18.09.2023 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 окрема механізована бригада « ІНФОРМАЦІЯ_1 »), в якому з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 04.03.2024 року, просив визнати протиправною діяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо винесення наказу №320 від 09.05.2023 року та скасувати зазначений наказ командира військової частини НОМЕР_1 за №320 від 09.05.2023 року про самовільно залишення ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_1 та виключення його з котлового, грошового та речового забезпечення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 09.05.2023 року командиром ВЧ НОМЕР_1 протиправно винесено наказ №320 про визнання ОСОБА_1 таким, що самовільно залишив військову частину. Вважає, що спірний наказ винесено відповідачем передчасно, без з`ясування усіх обставин події. Наказ не містить інформації про наявність кримінального або адміністративного провадження, а також наголошено, що спірний наказ винесено відповідачем без проведення службового розслідування з приводу можливого самовільного залишення ОСОБА_1 військової частини. Також у позовній заяві зауважено, що видання командиром військової частини наказу, яким особа визнається такою, що самовільно залишила військову частину чи місце служби, чинним законодавством не передбачено.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції є не обґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права. Апелянт вказує, що відповідачем не доведено належним чином допущення позивачем дисциплінарних порушень про що свідчить не проведення службового розслідування, тому суд першої інстанції був позбавлений можливості дослідити та перевірити обґрунтованість винесення наказу про зняття позивача з усіх видів забезпечення та висновку про самовільне залишення ним військової частини.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 з 04.03.2022 року. Наразі позивач відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04.03.2022 року №48 зарахований до списків особового складу та призначений на посаду старшого майстра ремонтної майстерні електроспецобладнання ремонтного взводу ремонтної роти ракетно-артилерійського озброєння ремонтно-відновлювального батальйону, ВОС - 713774А, шпк «старший солдат» (а.с.44).

Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) №248 від 18.09.2022 року солдат за призовом по мобілізації ОСОБА_1 18.09.2022 року отримав поранення під час виконання бойових завдань в районі проведення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії та був доставлений до КНП «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» м. Бахмут Донецької області (а.с.45).

У період з 19.09.2022 року по 23.09.2022 року позивач проходив лікування у Військовій частині НОМЕР_3 АДРЕСА_1 , що підтверджується копією виписки з медичної карти за №589.

24.09.2022 року позивач прибув до пункту постійної дислокації та наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) №285 від 25.10.2022 року ОСОБА_1 визнано таким, що прибув та приступив до виконання службових обов`язків в районі виконання завдання для безпосередньої участі у бойових діях у забезпечені здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії з пункту постійної дислокації.

Згідно виписки про стаціонарне лікування ОСОБА_1 у військовій частині НОМЕР_3 АДРЕСА_1 (зокрема, виписка із медичної карти стаціонарного хворого №9925/2022 психоневрологічного відділення (психосоматичного центру) №10), у період з 09.11.2022 року по 07.12.2022 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні у КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» м. Дніпро.

В період з 08.12.2022 року по 06.01.2023 року та у період з 20.01.2023 року по 17.02.2023 року ОСОБА_1 проходив лікування у ДУ «Український державний науково-дослідний інституту медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України, м.Дніпро, що підтверджується виписками з медичної карти стаціонарного хворого за №5531 та за №393.

Згідно витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) №212 від 03.04.2023 року позивача визнано таким, що прибув та приступив до виконання службових обов`язків в пункті постійної дислокації частини та з 03.04.2023 року зараховано на котлове забезпечення військової частини (а.с.46).

Постановою військово-лікарської комісії при ВЧ НОМЕР_4 від 04.05.2023 року проведено медичний огляд старшого солдата за призовом ОСОБА_1 про причинний зв`язок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва): Наслідки вибухової травми (18.09.2022 року), вогнепального осколкового сліпого поранення м`яких тканин лівої лопаткової ділянки зліва у вигляді зміцнілих після операційних рубців, без порушення функції. Поранення легкого ступеню. Травма, поранення, ТАК, пов`язана із захистом Батьківщини. Довідка про обставини травми, поранення від 02.11.2022 року №11058. Придатний до військової служби (а.с.71).

Згідно витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) №320 від 09.05.2023 року: « 4.Вважати такими, що вибули з пункту постійної дислокації: 4.29. Солдата за призовом по мобілізації ОСОБА_1 , колишнього гранатометника механізованого відділення механізованого взводу 5 механізованої роти 2 механізованого батальйону, вважати таким, що 09 травня 2023 року самовільно залишив військову частину в пункті постійної дислокації. Виключити з котлового забезпечення військової частини з 09 травня 2023 року. Виключити з грошового та речового забезпечення військової частини з 09 травня 2023 року» (а.с.47).

Підставою для винесення наказу зазначено рапорт старшого лейтенанта ОСОБА_2 від 09.05.2023 року вх. №20983.

Згідно доповіді командира ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_3 від 09.05.2023 року про самовільне залишення частини військовослужбовцем ВЧ НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) солдатом ОСОБА_1 (без зброї), надійшла доповідь командира 2 механізованого батальйону капітана ОСОБА_4 про те, що 09.05.2023 року о 08:00 год. було виявлено відсутність на ранковому шикуванні солдата ОСОБА_1 колишнього військовослужбовця 2 механізованого батальйону. Пошукові заходи результату не дали. На телефонні дзвінки не відповідає, телефон вимкнений. Місцезнаходження невідоме (а.с.62).

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 10.05.2023 року №10817 за фактом самовільного залишення позивачем військової частини 09.05.2023 року призначено службове розслідування, визначено складі комісії (а.с.61).

За результатами службового розслідування складено та підписано Акт про службове розслідування від 05.07.2023 року (а.с.48-53).

Пунктом 5.2 Акту службового розслідування та витягом з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 «Про результати службового розслідування» (по стройовій частині) №14327 від 05.07.2023 року запропоновано

- вирішити питання щодо притягнення або не притягнення до дисциплінарної відповідальності солдата ОСОБА_1 за порушення вимог ст.11. 12, 14, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей І, 2 абзацу 1, 5 ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відкласти до його повернення на військову службу військової частини НОМЕР_1 ;

- помічнику командира частини з фінансово-економічної роботи - начальнику фінансово-економічної служби, згідно пункту 5 розділу XVI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року №260 колишньому гранатометнику 1 механізованого відділення 1 механізованого взводу 5 механізованої роти 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , який, перебуває в розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_1 призупинити виплату грошового забезпечення з 09.05.2023 року, а також не виплачувати йому премію за відповідні місяці самовільного залишення частини у повному обсязі та не виплачувати додаткову винагороду відповідно до постанови КМУ №168 від 28.02.2022 року за відповідні місяці самовільного залишення частини у повному обсязі (а.с.56-59).

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) №514 від 12.07.2023 року, відповідно до наказу командира НОМЕР_5 окремої механізованої бригади від 12.07.2023 року №193-рс увільнено від займаних посад та призупинено військову службу, дію контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України: солдата за призовом по мобілізації ОСОБА_1 , колишнього гранатометника механізованого відділення механізованого взводу 5 механізованої роти 2 механізованого батальйону, який самовільно залишив військову частину 09.05.2023 року згідно ЄРДР від 08.07.2023 року №0000095 - з 08.07.2023 року.

Не погодившись з діями та наказом відповідача №320 від 09.05.2023 року про зняття з усіх видів забезпечення, позивач оскаржив такі дії та наказ до суду.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач довів правомірність своїх рішень (наказів). Суд першої інстанції зробив висновок, що позивачем не підтверджено належними доказами обставини про протиправні дії відповідача, на яких ґрунтуються позовні вимоги та не спростовано висновків, викладених у наказі про його зняття з усіх видів забезпечення.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ (далі по тексту - Закон №2232).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону №2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною четвертою статті 2 Закону №2232 визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до приписів частини десятої статті 1 Закону №2232 та з метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я, прийняття громадян на військову службу за контрактом, проведення медичного огляду військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів для визначення ступеня придатності до військової служби та визначення ступеня придатності льотного складу до льотної роботи, наказом Міністра оборони України 14.08.2008 року №402 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (далі по тексту - Положення №402).

У відповідності до пункту 2.1 Положення №402 для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).

Відповідно до підпункту «б» пункту 6.1 Положення №402 направлення на медичний огляд проводиться: військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби): прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, органами управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, прокуратурою, судом, начальниками гарнізонів, штатних ВЛК, військових лікувальних закладів за місцем лікування, військовими комендантами гарнізонів та військовими комісарами.

Як зазначалось вище, позивач після лікування наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) №212 від 03.04.2023 року визнано таким, що прибув та приступив до виконання службових обов`язків в пункті постійної дислокації частини та з 03.04.2023 року зараховано на котлове забезпечення військової частини (а.с.46).

Постановою військово-лікарської комісії при ВЧ НОМЕР_4 від 04.05.2023 року проведено медичний огляд старшого солдата за призовом ОСОБА_1 про причинний зв`язок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва): Наслідки вибухової травми (18.09.2022 року), вогнепального осколкового сліпого поранення м`яких тканин лівої лопаткової ділянки зліва у вигляді зміцнілих після операційних рубців, без порушення функції. Поранення легкого ступеню. Травма, поранення, ТАК, пов`язана із захистом Батьківщини. Довідка про обставини травми, поранення від 02.11.2022 року №11058. Придатний до військової служби (а.с.71).

Згідно доповіді командира ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_3 від 09.05.2023 року про самовільне залишення частини військовослужбовцем ВЧ НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) солдатом ОСОБА_1 (без зброї), надійшла доповідь командира 2 механізованого батальйону капітана ОСОБА_4 про те, що 09.05.2023 року о 08:00 год. було виявлено відсутність на ранковому шикуванні солдата ОСОБА_1 колишнього військовослужбовця 2 механізованого батальйону. Пошукові заходи результату не дали. На телефонні дзвінки не відповідає, телефон вимкнений. Місцезнаходження невідоме (а.с.62).

Згідно витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) №320 від 09.05.2023 року: « 4.Вважати такими, що вибули з пункту постійної дислокації: 4.29. Солдата за призовом по мобілізації ОСОБА_1 , колишнього гранатометника механізованого відділення механізованого взводу 5 механізованої роти 2 механізованого батальйону, вважати таким, що 09 травня 2023 року самовільно залишив військову частину в пункті постійної дислокації. Виключити з котлового забезпечення військової частини з 09 травня 2023 року. Виключити з грошового та речового забезпечення військової частини з 09 травня 2023 року» (а.с.47).

Вказаний наказ і є предметом спору в даній справі.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не правильно надано оцінку його рапортам, які він направив 10.05.2023 року про проходження лікування та видачі направлення йому на ВЛК, оскільки попередні рапорти керівництвом ВЧ НОМЕР_1 не реєструвались та знищувались.

Вказані посилання апеляційним судом до уваги не приймаються, оскільки позивачем ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не надано доказів звернення до відповідача із будь-якими рапортами в період з 04.05.2023 року по 10.05.2023 року, або доказами про поважність відсутності його в пункті постійної дислокації 09.05.2023 року, та в матеріалах справи такі докази відсутні.

Крім того, згідно тексту позову, ОСОБА_1 з приводу неможливості виконання бойових завдань за станом здоров`я звернувся до керівництва ВЧ НОМЕР_1 з письмовим рапортом від 10.05.2023 року з проханням надати направлення на повторне проходження ВЛК. Вказане спростовує посилання позивача, наведені в апеляційній скарзі.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що підставою для видання спірного наказу став факт самовільного залишення позивачем місця служби, тобто наявні обставини, які можуть свідчити про склад в діях військовослужбовця дисциплінарного проступку та/або кримінального правопорушення.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 року №548-XIV (далі по тексту - Статут).

Статтями 4 - 6 Статуту внутрішньої служби, що повсякденне життя і службова діяльність військовослужбовців регулюються Конституцією України, законами України, цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами. Внутрішня служба - це система заходів, що вживаються для організації повсякденного життя і діяльності військової частини, підрозділів та військовослужбовців згідно з цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами Внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців, організоване виконання інших завдань. Вимоги цього Статуту зобов`язаний знати й сумлінно виконувати кожен військовослужбовець.

Абзацом 2 статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, встановлено, що необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такого обов`язку як свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.

Статтею 14 Статуту внутрішньої служби встановлено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

Отже, залишати розташування військової частини із службових та/або особистих питань військовослужбовець може лише за згодою свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

Про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо) (ст. 12 Статуту внутрішньої служби).

Згідно зі статтею 26 Статуту військовослужбовців залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

При цьому, відповідно до абз.2 статті 28 Статуту внутрішньої служби, єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає, зокрема, в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця.

Згідно статті 254 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.

Таким чином, у разі раптового погіршення здоров`я та після відвідування медичного закладу військовослужбовець зобов`язаний негайно повідомити про ці факти свого безпосереднього начальника.

Всупереч вищенаведеним положенням чинного законодавства, позивачем не надано доказів на підтвердження поважних причин відсутності на військовій службі з 09.05.2023 року, не надано доказів попередження своїх керівників про причини відсутності, що обумовлює висновок про відсутність позивача в зазначений день на службі в умовах воєнного стану без поважних причин та не повідомлення причин відсутності свого керівництва.

З наведеного вбачається, що ОСОБА_1 у встановленому порядку не звертався до свого безпосереднього командира із рапортом про можливість відлучення з місця служби 09.05.2023 року, на лікування не направлявся та на підставі відповідного наказу ВЧ у відпустці не перебував.

Вказані обставини позивачем в апеляційній скарзі не спростовано.

Посилання позивача в заяві про зміну предмету позову на справу №160/20278/23 та посилання в апеляційній скарзі на справу №160/17428/23 за його позовами до відповідача колегія суддів до уваги не приймає з огляду на таке.

Предметом позову ОСОБА_1 у справі №160/20278/23 було оскарження постанови ВЛК від 04.05.2023 року, що не має відношення до наказу командира військової частини НОМЕР_1 за №320 від 09.05.2023 року про самовільно залишення ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_1 та виключення його з котлового, грошового та речового забезпечення.

Тим більш, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.03.2024 року у справі №160/20278/23, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 13.06.2024 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.11.2023 року у справі №160/17428/23 зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 10.05.2023 року, адвокатський запит від 01.06.2023 року та заяву від 01.06.2023 року в інтересах ОСОБА_1 та повідомити про результати їх розгляду; зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати і виплатити позивачу додаткову винагороду, збільшену до 100000,00 грн., відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я за період з 09.11.2022 р. по 07.12.2022 р., з 08.12.2022 р. по 06.01.2023 р., з 20.01.2023 р. по 17.02.2023 р..

Тобто, предмет позову у справі №160/17428/23 не стосується подій 09.05.2023 року на спірного у справі №160/24305/23 наказу відповідача.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки самовільне залишення військової частини та дезертирство, відповідно до Кримінального кодексу України є кримінальними правопорушеннями (статті 407, 408), правовій спір щодо того, чи є в діях позивача склади зазначених злочинів, може бути вирішено виключно в порядку кримінального судочинства.

В порядку адміністративного судочинства, суд може констатувати, що станом на 09.05.2023 року у командування військової частини були всі підстави для призначення службового розслідування та попереднього обліку ОСОБА_1 , як такого, що самовільно залишив військову частину, з чим погоджується колегія суддів.

Враховуючи викладені вище обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем не доведено та судом не встановлено підстав для визнання протиправним та скасування наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) №320 від 09.05.2023 року, а також підстав для визнання протиправними дій відповідача щодо винесення спірного наказу.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, зазначені позовні вимоги є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладені вище обставини в їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Михайленка Дмитра Петровича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року в адміністративній справі №160/24305/23 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року в адміністративній справі №160/24305/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко