Справа № 600/3377/24-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2024-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 р. м. Чернівці Справа № 600/3377/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 09 лютого 2024 року №43 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області з 02 лютого 2024 року призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію зі зменшенням пенсійного віку відповідно до положень статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №43 від 09 лютого 2024 року позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зокрема, позивачу не враховано періоди роботи з 19 липня 1986 року по 27 грудня 1986 року та з 16 березня 1989 року по 30 листопада 1990 року з тих підстав, що в трудовій книжці позивача містяться виправлення, а запис про звільнення з роботи 27 грудня 1986 року не засвідчений підписом відповідальної особи. Позивач не погоджується з діями відповідача щодо не зарахування йому зазначених періодів роботи, оскільки вважає, що записами трудової книжки підтверджується стаж його роботи, а тому названі вище періоди роботи мали бути зараховані до страхового стажу. При цьому, на думку позивача, він не може нести відповідальність за зміст і достовірність внесення записів до його трудової книжки, які вносились уповноваженими особами підприємств (установ, організацій), з якими позивач перебував у трудових відносинах. Також позивач вважає протиправними дії пенсійного органу щодо не зарахування до його страхового стажу періодів роботи з 01 січня 2002 року по 15 квітня 2006 року, з 17 жовтня 2006 року по 14 квітня 2007 року там з 16 жовтня 2008 року по 07 квітня 2009 року через відсутність відповідних відомостей у реєстрі застрахованих осіб. На думку позивача, вказані періоди роботи також підтверджуються записами трудової книжки і мали бути враховані до страхового стажу для призначення пенсії. Крім цього позивач не погоджується з твердженнями пенсійного органу щодо відсутності підстав для врахування до періоду проживання на території посиленого радіоекологічного контролю для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку терміну проходження військової служби з 28 грудня 1986 року по 26 грудня 1988 року, а також щодо відсутності у позивача 4-річного періоду проживання у зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01 січня 1993 року. Позивач вважає, що період проживання його в зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01 січня 1993 року (не менше чотирьох років) підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 і він має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку.

Ухвалою суду від 01 серпня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву; витребувано докази у Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, заперечуючи проти позовних вимог, подало до суду відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що позивачем не підтверджено факту проживання або роботи в зоні посиленого радіоекологічного контролю не менше 4 років станом на 01 січня 1993 року, а тому відсутні правові підстави для призначення йому пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Стосовно не зарахування до страхового стажу позивача певних періодів роботи відповідач вказав, що у записі про період роботи з 19 липня 1986 року по 27 грудня 1986 року міститься виправлення, а запис про звільнення позивача з роботи не засвідчений підписом відповідальної особи. Також у записі про період роботи з 16 березня 1989 року по 30 листопада 1990 року у даті прийняття та у даті наказу про прийняття містяться виправлення. Відповідно, через наявність таких недоліків у трудовій книжці зазначені періоди роботи не були зараховані до страхового стажу позивача у зв`язку з невідповідністю їх вимогам Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637, та Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року №110. Також до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи з 01 січня 2002 року по 15 квітня 2006 року, з 17 жовтня 2006 року по 14 квітня 2007 року та з 16 жовтня 2008 року по 07 квітня 2009 року, оскільки відсутні дані в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Таким чином, загальний страховий стаж позивача на момент звернення із заявою про призначення пенсії за віком, з урахуванням доданих до заяви про призначення пенсії документів, складає 19 років 06 місяців 25 днів, у зв`язку з чим було прийнято рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії. Просив суд відмовити в задоволенні позову.

Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області також заперечувало щодо заявленого позову. У поданому до суду відзиві зазначено про відсутність факту вчинення будь-яких протиправних дій по відношенню до позивача у спірних відносинах. Водночас Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області вважає, що позивач не має права на призначення пенсії на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» через відсутність необхідного страхового стажу не менше 25 років, а також у зв`язку з відсутністю факту проживання або роботи в зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01 січня 1993 року не менше 4 років. Просив суд відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим Чернівецькою обласною радою.

Згідно з довідкою Шишківського старостинського округу №3 Ставчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області №205 від 11 липня 2024 року ОСОБА_1 , постійно проживав у с. Шишківці з 08 січня 1986 року по 28 грудня 1986 року, в тому числі на момент аварії на ЧАЕС з 26 квітня по 31 липня 1986 року. Також позивач постійно зареєстрований та постійно проживав у с. Шишківці з 18 січня 1989 року по 31 серпня 1989 року та з 05 грудня 1990 року по 12 березня 2003 року. Територія села по забрудненості радіонуклідами в зв`язку з аварією на ЧАЕС відноситься до посиленого радіоекологічного контролю згідно постанови Кабінету Міністрів України №106 від 19.07.1991 року.

Як вбачається з матеріалів справи і не заперечується сторонами, 02 лютого 2024 року позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 09 лютого 2024 року №43 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Підставою для прийняття пенсійним органом указаного рішення слугувало те, що страховий стаж позивача становить 19 років 06 місяців 25 днів, в той час як у 2023 році право на призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» мають особи за наявності страхового стажу не менше 25 років.

За результатами розгляду доданих до заяви документів пенсійним органом не зараховано до страхового стажу позивача такі періоди його роботи:

- період роботи з 19 липня 1986 року по 27 грудня 1986 року, оскільки в році наказу про прийняття міститься виправлення та запис звільнення з роботи не засвідчений підписом відповідальної особи;

- період роботи з 16 березня 1989 року по 30 листопада 1990 року, оскільки у даті прийняття та у даті наказу про прийняття міститься виправлення;

- періоди роботи з 01 січня 2002 року по 15 квітня 2006 року, з 17 жовтня 2006 року по 14 квітня 2007 року та з 16 жовтня 2008 року по 07 квітня 2009 року, оскільки відсутні дані в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

До проживання на території посиленого радіоекологічного контролю не враховано: період проходження військової служби з 28 грудня 1986 року по 26 грудня 1988 року, адже неможливо встановити місцезнаходження військової частини.

Оскільки заявником не підтверджено факт проживання або роботи у зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01 січня 1993 року не менше 4 роки (03 роки 04 місяці 14 днів) та у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області вказано про відсутність підстав для призначення позивачу пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Про вказане рішення позивача повідомлено листом Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 16 лютого 2024 року №2400-1708-8/6957, в якому, серед іншого, зазначено про те, що рішення про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 може оскаржити до вищого органу або в судовому порядку.

Не погоджуючись із рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 09 лютого 2024 року №43, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості та інших випадках, передбачених законом.

Як вбачається зі встановлених у справі обставин, позивач не погоджується з прийнятим відносно нього рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 09 лютого 2024 року №43, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Так, підставою для прийняття пенсійним органом указаного рішення слугувало те, що страховий стаж позивача становить 19 років 06 місяців 25 днів, в той час як у 2023 році право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» мають особи за наявності страхового стажу не менше 25 років.

Разом з цим, при обчисленні страхового стажу позивачу не зараховано: період роботи з 19 липня 1986 року по 27 грудня 1986 року, оскільки в році наказу про прийняття міститься виправлення та запис звільнення з роботи не засвідчений підписом відповідальної особи; період роботи з 16 березня 1989 року по 30 листопада 1990 року, оскільки у даті прийняття та у даті наказу про прийняття міститься виправлення; періоди роботи з 01 січня 2002 року по 15 квітня 2006 року, з 17 жовтня 2006 року по 14 квітня 2007 року та з 16 жовтня 2008 року по 07 квітня 2009 року, оскільки відсутні дані в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відмовляючи позивачу у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області також вказано, що до проживання на території посиленого радіоекологічного контролю не враховано період проходження позивачем військової служби з 28 грудня 1986 року по 26 грудня 1988 року, оскільки неможливо встановити місцезнаходження військової частини. Відповідачем зазначено про відсутність факту проживання або роботи у зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01 січня 1993 року не менше 4 роки. В оскаржуваному рішенні зазначено, що такий період у ОСОБА_1 складає 03 роки 04 місяці 14 днів.

Стосовно посилань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області у рішенні від 09 лютого 2024 року №43 на відсутність підстав для зарахування періоду проходження позивачем військової служби з 28 грудня 1986 року по 26 грудня 1988 року та відсутність факту 4-річного строку проживання або роботи позивача в зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01 січня 1993 року, то суд зазначає таке.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII (далі - Закон №796-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), згідно зі статтею 9 якого особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи; 3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт; 4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

Статтею 55 Закону №796-XII визначені умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення

Зокрема, відповідно до абзацу 6 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу. Особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють в зоні посиленого радіологічного контролю, умовою для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку є те, що вони станом на 01 січня 1993 прожили або відпрацювали в цій зоні не менше 4 років. За наявності такої умови названі особи мають право на зменшення пенсійного віку на 2 роки та додатково на 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Отже, виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням або у зв`язку із роботою в такій місцевості. При цьому, як вбачається зі змісту статті 55 Закону №796-XII, зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19 вересня 2019 року у справі №556/1172/17.

Підпунктом 7 пункту 2.1 Розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1) (далі Порядок №22-1 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено перелік документів, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку.

Так, для потерпілих від Чорнобильської катастрофи документами для призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку є:

- документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;

- посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Таким чином, у разі звернення особи із заявою про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII для підтвердження факту наявності права на призначення такої пенсії заявником додається посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період проживання (роботи) на території радіоактивного забруднення, яка видається відповідним органом місцевого самоврядування.

Як зазначалось вище, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області в оскаржуваному рішенні від 09 лютого 2024 року №43 зазначено про відсутність факту проживання або роботи позивача у зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01 січня 1993 року не менше 4 роки. Натомість такий період у ОСОБА_1 складає 03 роки 04 місяці 14 днів.

Проте суд зауважує, що матеріалами справи, а саме посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим Чернівецькою обласною радою, підтверджується наявність у ОСОБА_1 статусу громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4).

Верховний Суд у постанові від 17 червня 2020 року у справі №572/456/17 наголошував, що підставою для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи).

Водночас єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, зокрема, правом на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Вказана позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 24.10.2019 у справі №152/651/17, від 25.11.2019 у справі № 464/4150/17 та від 27.04.2020 у справі №212/5780/16-а.

Крім цього згідно з пунктом 4 частини першої статті 11 Закону №796-ХІІ до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років.

Отже, за правилами, встановленими пунктом 4 частини першої статті 14 Закону №796-ХІІ пільги та компенсації, визначені цим Законом, у тому числі й право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, передбачаються для осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, для тих, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років (категорія 4).

Відповідно до пункту 6 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 року №51 (далі - Порядок №51, який був чинний на час видачі позивачу посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4), особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, і віднесеним до категорії 4, видаються посвідчення коричневого кольору, серія В.

Отже, документом, який підтверджує факт проживання або роботи позивача в зоні посиленого радіологічного контролю протягом не менше 4 років до 01 січня 1993 року є саме посвідчення громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорії 4), яке, як указано вище, видавалося лише за умови, що станом на 01 січня 1993 року громадянин прожив у цій зоні не менше чотирьох років.

З огляду на викладене вище, суд вважає, що видавши позивачу посвідчення серії В категорії 4, держава визнала та підтвердила факт того, що позивач станом на 1 січня 1993 проживав у зоні посиленого радіологічного контролю не менше чотирьох років, що свідчить про безпідставність доводів пенсійного органу в оскаржуваному рішенні про відсутність у позивача 4-річного строку проживання або роботи в зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01 січня 1993 року.

Вказане відповідає також і висновкам Сьомого апеляційного адміністративного суду у справі №600/7070/23-а (постанова від 04 липня 2024 року).

Щодо посилань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в оскаржуваному рішенні на те, що до періоду проживання на території посиленого радіоекологічного контролю не враховано період проходження позивачем військової служби з 28 грудня 1986 року по 26 грудня 1988 року, оскільки неможливо встановити місцезнаходження військової частини, то такі, на переконання суду, не спростовують факту постійного проживання позивача у зоні посиленого радіоекологічного контролю, який, як зазначено вище, підтверджується належним позивачу посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим Чернівецькою обласною радою.

Стосовно доводів оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 09 лютого 2024 року №43 про неврахування періодів роботи з 19 липня 1986 року по 27 грудня 1986 року, оскільки в році наказу про прийняття міститься виправлення та запис звільнення з роботи не засвідчений підписом відповідальної особи, а також з 16 березня 1989 року по 30 листопада 1990 року, оскільки у даті прийняття та у даті наказу про прийняття міститься виправлення, то суд зазначає таке.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулювання порядку формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом, визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно частини 1 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною четвертою статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону №1058-IV починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

Водночас, враховуючи положення статті 55 Закону №796-ХІІ, якими встановлено зменшення страхового стажу на кількість років зменшення пенсійного віку (абзац 6 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII зменшення пенсійного віку на 5 років для осіб, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років), страховий стаж позивача на момент досягнення ним 55-річного віку (30 грудня 2023 року) для призначення пенсії мав становити не менше 25 років.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ (далі Закон №1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно статті 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Частинами другою-четвертою статті 48 Кодексу законів про працю України встановлено, що на вимогу працівника, який вперше приймається на роботу, трудова книжка оформляється роботодавцем в обов`язковому порядку не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. Роботодавець на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

На час заповнення трудової книжки позивача у періоди його роботи з 19 липня 1986 року по 27 грудня 1986 року та з 16 березня 1989 року по 30 листопада 1990 року діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 №162 (далі Інструкція №162).

Відповідно до пункту 1.2 Інструкції №162 прийом на роботу без трудової книжки не допускається.

Згідно пунктів 2.2, 2.3 Інструкції №162 (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. До трудової книжки вносяться, зокрема, відомості про працівника: прізвище, ім`я та по-батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції №162 питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 «Про трудові книжки робітників та службовців» (далі Постанова №656) та даною Інструкцією.

Відповідно до пункту 1 Постанови №656 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 13 Постанови №656 передбачено, що при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.

При цьому відповідно до пункту 18 Постанови №656 відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.

Враховуючи викладене, суд вважає, що обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів.

Вказана позиція суду узгоджується із позицією Верховного Суду в аналогічних спірних відносинах, що викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 справа №275/615/17, провадження №К/9901/768/17.

Недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а відтак, не повинно впливати на її особисті права.

Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Такий висновок суду узгоджується з правою позицією, висловленою Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 року по справі №677/277/17 (провадження №К/9901/1298/17).

Крім того, Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 року у справі №490/12392/16-а (провадження №К/9901/2310/18) висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Більше того, у постанові від 19 грудня 2019 року у справі №307/541/17 Верховний Суд звертає увагу, що однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Управління ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Поряд з цим, у постанові від 21 лютого 2018 року у справ №687/975/17 (адміністративне провадження № К/9901/110/17) Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції стосовно того, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 13 Закону України Про пенсійне забезпечення.

Аналогічна позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 11 травня 2022 року у справі №120/1089/19-а.

Як вбачається з обставин справи, до страхового стажу позивача не зараховано періоди його з 19 липня 1986 року по 27 грудня 1986 року, оскільки в році наказу про прийняття міститься виправлення та запис звільнення з роботи не засвідчений підписом відповідальної особи, а також з 16 березня 1989 року по 30 листопада 1990 року, оскільки у даті прийняття та у даті наказу про прийняття міститься виправлення.

Між тим, враховуючи наведені вище норми та висновки Верховного Суду у справах з подібних відносин, суд зауважує, що самі по собі виправлення в записах трудової книжки чи не засвідчення запису про звільнення з роботи відповідальною особою підприємства не є правовою підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи з 19 липня 1986 року по 27 грудня 1986 року по 16 березня 1989 року по 30 листопада 1990 року.

У даній ситуації записи трудової книжки позивача №1, 2, 4, 5 містять чіткі відомості про періоди його роботи з 19 липня 1986 року по 27 грудня 1986 року по 16 березня 1989 року по 30 листопада 1990 року, у тому числі і відомості про підстави їх внесення у трудову книжку позивача серії НОМЕР_3 (відповідні накази про прийняття на роботу та звільнення з роботи), однак такі записи не були враховані, фактично, з формальних підстав.

При цьому відповідачами в ході судового розгляду справи не подано до суду доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці позивача про роботу у періоди з 19 липня 1986 року по 27 грудня 1986 року по 16 березня 1989 року по 30 листопада 1990 року.

Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки. Неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Крім цього, відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області у відзиві на позовну заяву вказав, що записи трудової книжки про періоди роботи позивача з 19 липня 1986 року по 27 грудня 1986 року та з 16 березня 1989 року по 30 листопада 1990 року не відповідають вимогам Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637, та Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року №110.

Разом з цим суд звертає увагу на те, що трудова книжка серії НОМЕР_3 від 30 липня 1986 року була вперше заповнена в 1986 році, а тому доводи відповідача про невідповідність записів трудової книжки позивача за спірні періоди є безпідставними, оскільки записи трудової книжки за періоди роботи позивача з 19 липня 1986 року по 27 грудня 1986 року та з 16 березня 1989 року по 30 листопада 1990 року в апріорі не могли відповідати вимогам Порядку №637 та Інструкції №58, які видані пізніше.

Щодо доводів оскаржуваного рішення про незарахування до страхового стажу позивача періодів роботи з 01 січня 2002 року по 15 квітня 2006 року, з 17 жовтня 2006 року по 14 квітня 2007 року та з 16 жовтня 2008 року по 07 квітня 2009 року через відсутність даних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, то варто зазначити таке.

Як указано судом вище, з огляду на положення статті 48 Кодексу законів про працю України та статті 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи працівника, є трудова книжка.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі Порядок №637) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 1 січня 2004 року.

Пунктом 3 Порядку №637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно із пунктом 20 Порядку №637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток №5). У довідці повинно бути вказано періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка, в тому числі виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій.

Крім цього, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а за порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність (пункт 4 Постанови).

Отже, трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, і лише у разі відсутності в ній відповідних записів та наявності неточностей, особа, що звертається за призначенням пенсії, на підтвердження стажу роботи, повинна надати інші документи.

Разом з цим, досліджуючи зміст трудової книжки ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 , судом встановлено, що наявними у ній записами підтверджується стаж роботи позивача з 15 квітня 2002 року по 15 квітня 2006 року на посаді оператора шкільної (газової) котельні Киселівського ЗНЗ І-ІІІ ступенів, з 17 жовтня 2006 року по 14 квітня 2007 року на посаді оператора газової котельні Киселівського ЗНЗ І-ІІІ ступенів (на строк опалювального сезону 2006-2007 навчального року), та з 16 жовтня 2008 року по 07 квітня 2009 року на посаді оператора газової котельні Киселівського ЗНЗ І-ІІІ ступенів (на строк опалювального сезону), що виключає обов`язок позивача при призначенні пенсії надавати інші документи, які підтверджують його стаж роботи у спірні періоди, та, відповідно, безпідставність посилань пенсійного органу на те, що такі періоди роботи не підлягають зарахуванню до страхового стажу у зв`язку з відсутністю даних про них у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Порядок обчислення та сплати страхових внесків визначено у статті 20 Закону №1058-IV, відповідно до якої страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5-7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески. Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом. Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Згідно зі статтею 106 Закону №1058-IV відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати.

Отже, страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті. Призначення/перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає (підлягала) загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює особа, страхувальником сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

За змістом зазначених вище норм обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Суд зауважує, що в межах даних спірних відносин не підлягає дослідженню питання, чи нараховувались позивачу страхові внески і чи були вони сплачені. Сплата страхувальником страхових внесків є кінцевим етапом, якому передує нарахування страхового внеску.

Водночас позивач, відносно якого названі вище обов`язки не були виконані страхувальником, не повинен відповідати за їх неналежне виконання, а тому ймовірна несплата підприємством страхових внесків чи відсутність відомостей про сплату страхових внесків страхувальником, за умови наявності інших доказів, якими підтверджується факт роботи особи на підприємстві (в даному випадку спірні періоди роботи позивача підтверджуються записами трудової книжки) не можуть бути підставою для незарахування до страхового стажу періодів роботи позивача на такому підприємстві.

В даних спірних відносинах позивач, фактично, позбавлений соціальної захищеності та стажу за час роботи на вказаному вище підприємстві (Киселівський ЗНЗ І-ІІІ ступенів), що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 17.07.2019 у справі №144/669/17 та від 20.03.2019 у справі №688/947/17.

Отже, відсутність даних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за періоди роботи позивача з 01 січня 2002 року по 15 квітня 2006 року, з 17 жовтня 2006 року по 14 квітня 2007 року та з 16 жовтня 2008 року по 07 квітня 2009 року не є підставою для позбавлення позивача права на призначення пенсії.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що названі вище періоди роботи позивача підлягають зарахуванню до страхового стажу.

Відтак, оскільки періоди роботи позивача з 01 січня 2002 року по 15 квітня 2006 року, з 17 жовтня 2006 року по 14 квітня 2007 року та з 16 жовтня 2008 року по 07 квітня 2009 року підтверджуються записами трудової книжки і вказані періоди роботи мають бути зараховані до страхового стажу позивача, то, враховуючи названі періоди зі спірними періодами роботи з 19 липня 1986 року по 27 грудня 1986 року та з 16 березня 1989 року по 30 листопада 1990 року, незарахування яких також є протиправним, у сукупності з визнаним пенсійним органом страховим стажем позивача 19 років 06 місяців 25 днів становитиме достатній страховий стаж (не менше 25 років) для призначення позивачу пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Перевіряючи оскаржуване позивачем рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність його критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що відповідач діяв не на підставі закону, який регулює спірні відносини; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого виду рішень; нерозсудливо; без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення.

Зважаючи на те, що звернення до суду з цим позовом обумовлено незгодою позивача із рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 09 лютого 2024 року №43, то суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача буде визнання протиправним та скасування названого рішення.

Визначаючись щодо способу захисту порушеного права позивача, враховуючи висновок суду про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком, з огляду на те, що з урахуванням до страхового стажу спірних періодів роботи (які не було зараховано пенсійним органом) у позивача є достатній страховий стаж для призначення йому пенсії за віком (не менше 25 років), виходячи з повноважень, визначених статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача у спірних відносинах буде зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 02 лютого 2024 року (згідно приписів частини першої статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією).

На переконання суду, саме такий спосіб захисту порушених прав позивача відповідає об`єкту порушеного права й у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним.

Отже, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої-третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для задоволення заявлених вимог. Натомість доводи відповідачів є безпідставними та такими, що не свідчать про законність оскаржуваного рішення.

Відповідно до положень частин першої, третьої, сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання до суду цього позову сплачено судовий збір у сумі 1211,20 грн.

Оскільки даний позов сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, підлягає задоволенню повністю, то судовий збір підлягає стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (як суб`єкта владних повноважень, який ухвалив оскаржуване рішення) на користь позивача у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 09 лютого 2024 року №43 про відмову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 02 лютого 2024 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1211,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 15 жовтня 2024 року.

Повне найменування учасників процесу: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ); відповідачі Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (Майдан Волі, буд. 3, м. Тернопіль, ); Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (Площа Центральна, 3, м. Чернівці, ).

Суддя О.П. Лелюк