Справа № 300/6464/24
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2024-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/6464/24 пров. № А/857/23100/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судового засідання Хомин Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі №300/6464/24 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2024 року про забезпечення позову, подану до подання заяви,-

суддя в 1-й інстанції Біньковська Н.В.,

час постановлення ухвали 28.08.2024,

місце ухвалення судового рішення м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту судового рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - апелянт), в інтересах якого діє адвокат Кулібаба О.О., звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, відповідно до змісту якої просить: заборонити ІНФОРМАЦІЯ_1 вчиняти будь-які дії, пов`язані з мобілізацією, прийняттям наказів про призов на військову службу під час мобілізації на особливий період та відправлення до місць проходження військової служби до набрання законної сили судовим рішення в цій адміністративній справі, яка буде відкрита за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання відмови у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, опосередкованої Повідомленням №1/437 від 16.08.2024 протиправною, та зобов`язання повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про продовження відстрочки та продовжити ОСОБА_1 відстрочку від призову під час мобілізації, надану на підставі п. 3 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» згідно з довідкою ІНФОРМАЦІЯ_1 №1/51 від 21.06.2024.

В обґрунтування необхідності забезпечення позову зазначено, що у якості правової підстави для відмови у наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_2 в повідомленні від 16 серпня 2024 року покликається на приписи Порядку №560. Однак, заявнику вже було надано відстрочку згідно з довідкою ІНФОРМАЦІЯ_1 №1151 від 21.06.2024, і в заяві від 13.08.2024 ОСОБА_1 просив не надати відстрочку, а продовжити вже надану відстрочку. Стверджує, що ОСОБА_1 забезпечує утримання ОСОБА_2 з 01 лютого 2019 року - дати реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 . Після народження ОСОБА_4 09 липня 2021 року ОСОБА_3 припинила працювати, що унеможливлює її матеріальний внесок у забезпечення сина. Якщо ОСОБА_1 буде призвано на військову службу під час мобілізації в особливий період, він набуде нового юридичного статусу військовослужбовця, що унеможливить реалізацію права на відстрочку, а також унеможливить виконання рішення суду, якщо його буде прийнято на користь заявника, оскільки надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації особі, яка вже є військовослужбовцем, є неможливим. В разі призову заявника на військову службу, його дружина та троє малолітніх дітей, які перебувають на його утриманні, після вичерпання сімейних заощаджень будуть позбавлені матеріальної підтримки, що створить серйозну загрозу їхньому нормальному існуванню.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.08.2024 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви від 23.08.2024 відмовлено.

Ухвалу суду першої інстанції оскаржив позивач, в інтересах якого діє адвокат Кулібаба О.О., подавши на неї апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначив, що ухвала суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову є незаконною, необґрунтованою та такою, що винесена з порушенням норм процесуального та матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що висновки суду першої інстанції про те, що апелянт не надав документів, які підтверджують проходження ним військово-лікарської комісії та стан його придатності до військової служби є поверхневими та спростовуються доказами, долученими до матеріалів заяви про забезпечення позову та у військово-обліковому документі вказано про те, що 30.05.2024 ВЛК при 3-му відділі ІНФОРМАЦІЯ_3 визнаний придатним до військової служби на підставі ст.-, гр. ІІ розкладу хвороб.

Апелянт вказав, що після вручення йому письмової відмови про продовження відстрочки вилучили у нього військово-обліковий документ та усно повідомили про необхідність явки наступного дня для проходження військової служби у зв`язку з мобілізацією. Його попереджено про вжиття заходів для розшуку та примусової мобілізації.

Відмова в задоволенні заяви про забезпечення позову на підставі того, що апелянт не надав документів, які протиправно не були складені відповідачем, суперечить принципу справедливості та ставить його в залежність від виконання працівниками РТЦК своїх посадових обов`язків, які ті не виконують належним чином.

Очевидну протиправність відмови відповідача, апелянт мотивував, зокрема, тим, що відповідач розглянув заяву апелянта про продовження відстрочки за процедурою первісного надання відстрочки, тоді як це питання вже було позитивно вирішено згідно з довідкою відповідача №1151 від 21.06.2024.

Оскільки станом на момент розгляду заяви від 13.08.2024 в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів містилася інформація про наявність відстрочки до 13.05.2031 то вказана заява підлягала автоматичному продовженню.

Крім того, відповідач зобов`язаний повідомити позивача про необхідність надання підтверджуючих документів, однак такого не вчинив.

Станом на момент складання відповідачем повідомлення від 16.08.2024 про відмову у наданні відстрочки діяли ті самі положення Порядку в частині регламентації процедури оформлення відстрочки, що і станом на момент надання апелянту відстрочки згідно з довідкою відповідача №1151 від 21.06.2024.

Мобілізація апелянта призведе до унеможливлення виконання рішення суду, ефективного захисту прав та законних інтересів, за захистом яких він має намір звернутися до суду.

Негативні наслідки від невжиття заходів забезпечення позову значно переважатимуть потенційні втрати від їхнього застосування. Мобілізація апелянта, який має законне право на відстрочку не лише призведе до невиправданих витрат з боку держави, але й поставить під серйозну загрозу соціальне та матеріальне благополуччя його сім`ї. Отже, вжиття заходів забезпечення позову є необхідним для збереження існуючого стану до остаточного вирішення справи по суті.

Апелянт просив скасувати ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.08.2024 та вжити заходи забезпечення позову згідно з заявою від 23.08.2024 (вх. 7028/24 від 26.08.2024).

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу. Вказав, що в обґрунтування протиправності ухвали про відмову в забезпеченні позову представник апелянта фактично наводить доводи щодо вирішення спору по суті, а не щодо наявності підстав для забезпечення позову.

Також вказав, що позивач порушує правила військового обліку, оскільки як житель с. Угорники повинен стати на військовий облік в ІНФОРМАЦІЯ_4 і тоді вирішувати питання про надання йому відстрочки в належному ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Відповідач просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги на ухвалу про відмову в забезпеченні позову в справі №300/6464/24 та ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.08.2024 залишити без змін.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги. Повідомив, що у провадженні Івано-Франківського окружного адміністративного суду перебуває справа №300/7321/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, провадження у якій відкрито 30.09.2024, де оскаржується відмова відповідача у продовженні позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, опосередкованої повідомленням №1/437 від 16.08.2024 та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про продовження відстрочки здійснивши перевірку підстав для продовження відстрочки за даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів станом на 11 серпня 2024 року та продовжити позивачу відстрочку від призову під час мобілізації на особливий період, надану на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» згідно з довідкою №1151 від 21.06.2024.

Повторно вказав на очевидну протиправність рішення відповідача про відмову у продовженні відстрочки від призову на військову службу на військову службу під час мобілізації на особливий період, а також те, що позивач має посвідчення батаготітної сім`ї та відповідач вживає заходів щодо мібілізації позивача.

Просив ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.08.2024 скасувати та задовольнити заяву позивача про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Відповідач явки уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла переконання, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах заяви відсутні повістки про виклик заявника до ІНФОРМАЦІЯ_1 , із зазначенням мети такого виклику.

Заявником не надано суду результатів проходження ВЛК (зокрема, рішення (постанови) військово-лікарської комісії щодо придатності позивача до проходження військової служби). Також до заяви про забезпечення позову не додано належних доказів, які б свідчили про вчинення відповідачем дій щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації (зокрема, вручення позивачу повістки із вказаною метою виклику до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки тощо) та, відповідно, вказували б на необхідність вирішення судом питання про вжиття заходів забезпечення позову.

Таким чином, як вказував суд першої інстанції, подані докази не підтверджують очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам позивача, або ускладнення чи неможливості виконання рішення суду. Таких обставин наразі судом першої інстанції не встановлено.

Також слід зазначити, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Сама лише незгода заявника із діями суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання таких дій протиправними ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.

З огляду на наведене вище, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність визначених законом підстав для вжиття заходів забезпечення позову, тому у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Оскільки позивач не погоджується із ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28.08.2024 про відмову в забезпеченні позову, звернувся до апеляційною скаргою до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Проаналізувавши викладене у сукупності, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Таким чином, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин.

Статтею 154 КАС України визначено, що заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи. Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Відповідно до положень ст. 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо (1) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю або (2) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено: - зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; - забороною відповідачу вчиняти певні дії; - забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; - зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Водночас не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення (пункт 5 ч. 3 ст. 151 КАС України).

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (ч. 2 ст. 151 КАС).

Відповідно до ч. 1 ст. 152 КАС України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі і повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

З аналізу наведених норм вбачається, що обов`язковою передумовою вжиття заходів забезпечення позову є обґрунтованість відповідних вимог сторони, в тому числі із зазначенням очевидних ознак протиправності оскаржуваних рішення, дії або бездіяльності, очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам останньої, неможливості у подальшому без вжиття таких заходів відновлення прав особи та обов`язковим поданням доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. При цьому, ознаки протиправності повинні бути пов`язані саме з порушеними правами, свободами чи інтересами.

При цьому, забезпечення адміністративного позову є крайнім заходом, вжиття якого можливе виключно за наявності підстав вважати, що рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень є очевидно протиправними.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При цьому, заходи забезпечення мають вживатись лише в межах позовних вимог, бути співмірними з ними, а необхідність їх застосування повинна обґрунтовуватись поважними підставами й підтверджуватись належними доказами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Таким чином, суд, розглядаючи заяву про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, з огляду на докази, надані заявником для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема, у тому, що існує дійсна і реальна загроза невиконання рішення суду чи суттєва перешкода у такому виконанні, а також у очевидності ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

При цьому, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Так само суд повинен вказати підстави, з яких він дійшов висновку про існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, цим рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі.

З матеріалів справи з`ясовано, що на обґрунтування вимог заяви про забезпечення позову, представник позивача серед іншого зокрема вказав, що позивача може бути призвано на військову службу під час мобілізації, в особливий період, як наслідок він набуде нового юридичного статусу військовослужбовця, що унеможливить реалізацію права на відстрочку, а також унеможливить виконання рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача, оскільки надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації особі, яка вже є військовослужбовцем, є неможливим.

На переконання колегії суддів ймовірна можливість настання негативних наслідків чи порушення прав позивача в майбутньому не може визнаватись достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову, позаяк відповідно до вимог пункту 60 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, до ухвалення комісією рішення (про відстрочку ви про відмову у наданні відстрочки) військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Отож, приведені доводи позивача не свідчать про конкретні негативні наслідки невідворотного характеру, які можуть спричинити порушення його прав в такій мірі, що для їх відновлення необхідно було б докласти значних зусиль, або захист цих прав був би неможливий без вжиття судом заходів забезпечення позову.

Крім того, за змістом п. 56 Положення про підготовку та проведення призову громадян України на строкову військову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом, затверджене постановою Кабінету Міністрів від 21.03.2002 №352, оповіщення громадян про призов на строкову військову службу та їх прибуття на призовні дільниці здійснюється за розпорядженнями керівників районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки за формою згідно з додатком 17. Конкретні строки явки до призовних дільниць установлюються районними (міськими) територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки в повістках за формою згідно з додатком 18, вручення яких проводиться через відповідні органи місцевого самоврядування, керівників підприємств, установ, організацій, у тому числі закладів освіти, незалежно від підпорядкування і форми власності. Повістки громадянам можуть також вручатися безпосередньо посадовими особами районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

З наведеного слідує, що повістка є засобом оповіщення військовозобов`язаної особи для її прибуття на вказану дату до територіального центру комплектування.

Натомість, позивач не надав доказів ні суду першої, ні апеляційної інстанцій щодо вручення йому повістки, якою визначено обов`язкову явку до призовної дільниці з метою його мобілізації чи будь-яких інших дій для призову заявника на військову службу за мобілізацією (хоча з 16.08.2024 до розгляду апеляційної скарги пройшов тривалий проміжок часу), а тому твердження заявника про те, що невжиття судом заходів забезпечення позову може унеможливити виконання рішення за його майбутнім позовом є нічим не підтвердженими та базуються на припущеннях.

Більше того, повідомлення №1/437 від 16.08.2024 про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації не означає автоматичного призову заявника на військову службу та набуття ним статусу військовослужбовця.

Щодо очевидних ознак протиправності рішення, дій бездіяльності та порушення ними прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, то такі повинні, насамперед, існувати поза обґрунтованим сумнівом. Тобто, суд, який застосовує заходи забезпечення позову з цих підстав повинен бути переконаний у тому, що рішення, дії, бездіяльність відповідача явно суперечать вимогам закону за критеріями, визначеними частиною другою статті 2 КАС України, порушують права, свободи або інтереси позивачів і вжиття заходів забезпечення позову є дієвим способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам таких порушень. У іншому випадку, висновки суду про наявність очевидних ознак протиправності дій відповідача та порушення ним прав, свобод чи інтересів позивача до розгляду справи по суті, свідчать про наперед сформовану судом правову позицію по справі.

Оскільки у Івано-Франківському окружному адміністративному суді перебуває адміністративна справа №300/7321/24 за позовом позивача до ІНФОРМАЦІЯ_1 із позовними вимогами про визнання протиправною відмови відповідача у наданні апелянту відстрочки від призову на особливий період, опосередкованої повідомленням№1/437 від 16.08.2024 протиправною та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву апелянта про продовження відстрочки та продовжити відстрочку від призову під час мобілізації на особливий період, надану на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» згідно з довідкою відповідача №1151 від 21.06.2024, оцінку відповідним доводам стосовно рішення від 16.08.2024 буде надано під час розгляду справи по суті.

Тобто, під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог буде предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Водночас, колегія суддів вважає, що сама ж лише незгода позивача із рішенням суб`єкта владних повноважень ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову до подання позову.

Зважаючи на приведені положення законодавства та фактичні обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів позивача на момент його звернення до суду, що є обов`язковою умовою надання правового захисту судом, оскільки матеріали справи не містять доказів щодо вчинення відповідачем дій стосовно позивача щодо призову його на військову службу під час мобілізації, згідно Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Колегія суддів також зазначає, що позивач не позбавлений правом звернення із заявою про забезпечення позову у межах справи №300/7321/24.

Також колегія суддів зважає на покликання представника позивача про те, що відповідач вживає заходів для мобілізації позивача та вилучила у нього військово-обліковий документ, а також вживає інших дій, пов`язаних з мобілізацією та призовом, однак такі покликання не підтверджуються доказами, долученими до матеріалів справи.

Щодо інших доводів апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001 рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994 статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Суд апеляційної інстанції, також, враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував положення чинного законодавства України при постановленні оскаржуваної ухвали із дотриманням норм процесуального права, а тому, підстав для її скасування не вбачається.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями ст.ст. 195, 250, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2024 року про відмову у забезпеченні позову у справі № 300/6464/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 09.10.24