Справа № 380/13503/23
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2024-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/13503/23 пров. № А/857/8552/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізко І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Кисильова О.Й.), ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження 21 березня 2024 року, у справі №380/13503/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

14.06.2023 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, утриманого при виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпустки за 2008, 2009 роки на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24.06.2022 у справі № 380/7705/22, яке набрало законної сили 14.02.2023 у розмірі 1620,08 грн; стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі податку з доходів фізичних осіб, утриманого при виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпустки за 2008, 2009 роки на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24.06.2022 у справі № 380/7705/22, яке набрало законної сили 14.02.2023, а саме 1 620,08 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 березня 2024 року позов задоволено повністю.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, на суб`єкта владних повноважень Головне управління МВС України у Львівській області, у якому позивач проходив службу та отримував грошове забезпечення було покладено обов`язок вжити заходів з проведення з позивачем повного розрахунку за всіма видами забезпечення на день звільнення з органів внутрішніх справ. Однак, відповідні заходи відповідачем щодо повного розрахунку з позивачем не вжиті. Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, а також визначених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян. Суд першої інстанції виснував, що Головному управлінню МВС України у Львівській області належало при виплаті позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпустки за 2008-2009 роки компенсувати суму податку на доходи фізичних осіб, оскільки право на грошову компенсацію за невикористані дні відпустки позивач набув під час проходження служби в ОВС. Суд першої інстанції вказав, що бездіяльність відповідача призвела до виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпустки вже після звільнення зі служби в поліції, а тому позивач мав право на отримання компенсації сум податку з доходів фізичних осіб ще на момент звільнення зі служби в ОВС та в поліції. Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову шляхом стягнення з відповідача на користь позивача утриманий податок з доходів фізичних осіб у розмірі 1620,08 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 березня 2024 року та ухвалити нове, яким в позові відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що виплата згідно рішення суду грошової компенсації за невикористані дні відпустки не є різновидом грошового забезпечення та елементом структури грошового забезпечення. Скаржник зазначає, що грошова компенсація за невикористані дні відпустки не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. На думку скаржника, що оскільки у спірних правовідносинах на підставі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24.06.2022 у справі №380/7705/22 позивачу нараховано грошову компенсацію за невикористані дні відпустки за 2008 та 2009 роки у розмірі 9 000,45 грн., тому правові підстави для застосування при такій виплаті Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового та начальницького складу, затверджений постановою КМ України № 44 від 15.01.2004, відсутні.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у період з 19.07.1995 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ, з 07.11.2015 прийнятий на службу до Національної поліції.

Наказом Головного управління Національної поліції у Львівській області від 14.07.2020 № 107о/с ОСОБА_1 звільнений зі служби в поліції відповідно до ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.06.2022 у справі №380/7705/22, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.02.2023, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволений повністю. Визнана протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки за 2008 та 2009 роки. Визнана протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки за 2018 та 2019 роки. Зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки за 2008 та 2009 роки. Зобов`язано Головне управління Національної поліції у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки за 2018 та 2019 роки.

На виконання рішення від 24.06.2022 у справі № 380/7705/22 Головне управління МВС України у Львівській області нарахувало та виплатило позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки за 2008 та 2009 роки у сумі 9000,45 грн, з яких: 7245,36 грн сума компенсації за невикористану відпустку (платіжна інструкція № 12 від 19.04.2023); 1620,08 грн податок з доходів фізичних осіб (платіжна інструкція № 10 від 19.04.2023); 135,01 грн військовий збір (платіжна інструкція № 11 від 19.04.2023).

Не погоджуючись з діями відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, позивач звернувся до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведені норми означають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон №580-VIII.

Відповідно до частин першої. другої статті 94 Закону №580-VІІІ, поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260 затверджено «Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських» (далі - Порядок №260).

Пунктом 3 розділу І Порядку №260 закріплено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 15 розділу І Порядку №260, при прийнятті на службу до Національної поліції грошове забезпечення поліцейським нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення поліцейським виплачується по день їх звільнення зі служби в поліції включно.

«Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44 (далі - Порядок №44).

Згідно з пунктами 2-5 Порядку №44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції, що на суб`єкта владних повноважень ГУНП, у якому позивач проходив службу та отримував грошове забезпечення, було покладено обов`язок вжити заходів з проведення з позивачем повного розрахунку за всіма видами забезпечення на день звільнення зі служби в поліції. Однак, відповідні заходи відповідачем щодо повного розрахунку з позивачем на час його звільнення зі служби в поліції вжито не було.

Відповідно до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України (далі - ПК), суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, а також визначених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» членами сім`ї, батьками, утриманцями загиблого (померлого) військовослужбовця, у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Таким чином, відповідачу належало при виплаті позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпустки компенсувати суму податку на доходи фізичних осіб, оскільки право на грошову компенсацію за невикористані дні відпустки позивач набув під час проходження служби в поліції та повинен був її отримати при звільненні, однак не отримав з вини відповідача.

Втрата ж позивачем статусу поліцейського на час виплати компенсації за невикористані дні відпустки не звільняє ГУНП від обов`язку компенсувати позивачу суму податку на доходи фізичних осіб, оскільки саме бездіяльність відповідача призвела до виплати позивачеві грошової компенсації за невикористані дні відпустки вже після звільнення зі служби в поліції і як наслідок, після втрати статусу поліцейського.

Таке право зберігається за позивачем і при виплаті компенсації за невикористані дні відпустки на виконання рішення суду, яким відновлено порушене право позивача на вказані виплати.

Вказаний правовий висновок відповідає з висновком Верховного Суду, наведеного у постанові від 25.06.2020 у справі №825/761/17.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача суму ПДФО, яка належала позивачу на виконання Рішення суду за невиплачену своєчасно грошову компенсацію за невикористані дні відпустки.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави задоволення позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду 21 березня 2024 року у справі №380/13503/23 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко