Справа № 140/333/24
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2024-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/333/24 пров. № А/857/11888/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01.05.2024р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій щодо неналежного розгляду звернення, спонукання до вчинення певних дій, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (суддя суду І інстанції: ОСОБА_2 , час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 01.05.2024р., м.Луцьк; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

03.01.2024р. (згідно з відбитком календарного штемпеля на поштовому відправленні) позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:

визнати протиправними дії відповідача Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у вирішенні порушених питань у зверненні від 04.12.2023р., наданого у відповідності до норм Закону України № 393/96-ВР від 02.10.1996р. «Про звернення громадян»;

зобов`язати відповідача Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути звернення від 04.12.2023р із вирішенням порушених питань у відповідності до норм Закону України № 393/96-ВР від 02.10.1996р. «Про звернення громадян»;

визнати протиправною бездіяльність відповідача Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 14600 грн.;

стягнути з відповідача Військової частини НОМЕР_1 моральну шкоду у розмірі 14600 грн. (а.с.1-6).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами справи (а.с.23 і на звороті).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 01.05.2024р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у вирішенні порушених питань у зверненні від 04.12.2023р. у відповідності до норм Закону України № 393/96-ВР від 02.10.1996р. «Про звернення громадян»; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 04.12.2023р. із вирішенням порушених питань у відповідності до норм Закону України № 393/96-ВР від 02.10.1996р. «Про звернення громадян»; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.26-30).

Не погодившись із рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, його в цій частині оскаржила позивач ОСОБА_1 , яка покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору (в частині вимог), просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови та прийняти нову постанову, яким адміністративний позов задовольнити (а.с.33-37).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що вона не погоджується з рішенням суду першої в частині відмови щодо визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування, невиплати та стягнення на користь позивачки моральної шкоди в розмірі 14600 грн.

Зазначила, що беручи до уваги тривале невиконання відповідачем своїх зобов`язань, більше 10 років, щодо виплати компенсації, яку відповідач лише обіцяє виплатити, але не виплачує та не збирається виплачувати, компенсація належить позивачу та є майном позивача; компенсація за речове майно зазнала значної інфляції, виконання якого гарантовано державою, тому наявні підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі п`яти прожиткових мінімумів згідно ст.7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік», тобто за кожні 2 роки один прожитковий мінімум, який складає у розмірі 2920 грн. х 5 = 14600 грн., що є належною сатисфакцією понесених душевних страждань при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди. Визначаючи розмір моральної шкоди, позивач керувалася принципом розумності, справедливості та співмірності.

Також позивач покликається на судову практику Верховного Суду щодо вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди.

Відповідач Військова частина НОМЕР_1 скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення (а.с.45-48).

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 проходила військову службу, зокрема, у Військової частини НОМЕР_1 у період з 04.01.1987р. по 23.11.2012р.

Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 45 (по особовому складу) від 29.10.2012р. ОСОБА_1 звільнено з військової служби у відставку за віком.

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 273 (по стройовій частині) від 23.11.2012р. ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини з правом носіння військової форми одягу (а.с.10).

Перед виключенням зі списків особового складу частини їй не надали розрахунок вартості речового майна, яке належить до виплати при надходженні коштів, в сумі 10586 грн.

ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій щодо відмови, викладеної в листі № 350/486/1/1443ПС від 31.12.2021р., здійснити за заявою від 14.12.2021р. нарахування та виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, зобов`язання здійснити нарахування та виплату грошової компенсації за не отримане речове майно в сумі 10586 грн.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 17.03.2023р. у справі № 140/2568/22, яка залишена без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.05.2023р., позов залишено без розгляду.

Постановою Верховного Суду від 31.10.2023р. касаційну скаргу позивача задоволено; ухвалу суду першої інстанції від 17.03.2023р. та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.05.2023р. у справі № 140/2568/22 скасовано; справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 25.12.2023р. позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії залишено без розгляду.

У зв`язку із невиплатою компенсації за недоотримане речове майно ОСОБА_1 04.12.2023р. звернулась до Військової частини НОМЕР_1 із заявою, в якій просила вирішити порушені питання у порядку Закону України № 393/96-ВР від 02.10.1996р. «Про звернення громадян», нарахувати та виплатити моральну шкоду (а.с.13).

Військова частина НОМЕР_1 повідомила листом № 350/486/4/124 від 18.12.2023р. про те, що порушене позивачем питання є однією із позовних вимог, що міститься у позовній заяві до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, яка розглядається Волинським окружним адміністративним судом після повернення справи № 140/2568/22 Верховним Судом. Відтак, командування Військової частини НОМЕР_1 позбавлене можливості виплатити компенсацію за неотримане речове майно, оскільки рішення правомірності цієї виплати буде визначено судом (а.с.14).

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у вирішенні порушених питань у зверненні від 04.12.2023р. та протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати моральної шкоди у розмірі 14600 грн., позивач звернулася до суду з розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що посилання відповідача на судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 залишено без розгляду, не є належною відповіддю на запит, оскільки не містить жодного обґрунтування підстави для відмови у наданні запитуваної інформації, а тому Військовою частиною НОМЕР_1 не було здійснено належного розгляду заяви позивача від 04.12.2023р., отже такі дії є протиправними. Окрім цього, відповідачем не надано належних доказів наявності підстав для відмови у наданні відповіді, передбаченої положеннями ч.1 ст.22 Закону України № 2939-VI від 13.01.2011р. «Про доступ до публічної інформації».

При цьому суд врахував позицію ВС у постанові від 27.04.2020р. у справі № 813/4351/16, де зроблено висновок, що саме по собі надання будь-якої відповіді на звернення громадянина у визначені законом строки не слід вважати повним і належним виконанням свого обов`язку суб`єктом владних повноважень, а істотною умовою такої відповіді є її належне обґрунтування і вирішення поставлених у зверненні питань (із урахуванням суті відповідного звернення і на підставі його ґрунтовного й всебічного вивчення), тому лист наданий у відповідь у розумінні вимог чинного законодавства України не може вважатися належною відповіддю на звернення громадянина (без суті викладених у ньому обставин і порушених питань), а тому такий розгляд звернення позивача є неналежним і протиправним.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у вирішенні порушених питань у зверненні від 04.12.2023р. поданого у відповідності до норм Закону України «Про звернення громадян» та зобов`язання повторно розглянути звернення від 04.12.2023р. із вирішенням порушених питань у відповідності до норм Закону України «Про звернення громадян» підлягають задоволенню.

Водночас, ОСОБА_1 не надано належних доказів спричинення їй моральної шкоди саме ненаданням обґрунтованої відповіді на запит, відтак, позивачем не доведено причинного зв`язку між ненаданням належної відповіді та настанням будь-яких негативних наслідків для позивача у вигляді моральної шкоди. Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із роз`ясненнями, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції фактично оскаржується лише в частині відмови у стягненні моральної шкоди, тому судове рішення переглядається судом апеляційної інстанції лише в розрізі спірного питання, окресленого апелянтом в поданій апеляційній скарзі.

Вирішуючи питання стосовно правомірності стягнення моральної шкоди, колегія суддів керується наступним.

Відповідно до норми ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень.

Згідно ч.5 ст.21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Частиною 1 ст.22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з положеннями ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (за змінами та доповненнями), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19.12.2018р. у справі № 640/14909/16-ц, від 04.03.2019р. у справі № 295/443/17, від 08.05.2019р. у справі № 233/3464/17.

Пунктом 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019р. у справі № 464/3789/17. Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема, через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п.86, 89; від 20.10.2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22.11.2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст.ст.3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Частиною 1 ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Тобто, аналізуючи наведені положення законодавства, з урахуванням обставинами справи, а також зваживши на згадані вище роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди, то насамперед треба звернути увагу на те, що сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити, в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Як стверджує позивач, моральну шкоду їй було заподіяно тривалою невиплатою компенсації за неотримане речове майно й така проявилася у душевних стражданнях.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, в чому безпосередньо полягає завдана їй моральна шкода, факт її заподіяння не підтверджено належними доказами.

У контексті зазначеного колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на приписи ст.6 КАС України, за якими суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Із зазначеного слідує, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Поняття доказів наведено у ст.72 КАС України, відповідно до якої доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ст.ст.73, 74 КАС України надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений ст.77 КАС України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Враховуючи вищезазначені правові норми, колегія суддів зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в цьому випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Таких доказів суду не надано.

При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

Зважаючи на те, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння їй душевних страждань, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 02.09.2020р. у справі № 1340/4056/18.

Посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду, висловлену у зазначених нею постановах, апеляційний суд відхиляє, так як стосується інших встановлених у справах обставин.

При цьому, у межах розглядуваної справи не доведено факту умисного тривалого невиконання відповідачем рішення суду про стягнення компенсації за невиплачене речове майно.

Тобто, відсутні докази вини суб`єкта владних повноважень, що є умовою відшкодування моральної шкоди згідно ст.1167 Цивільного кодексу України.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

За правилами ст.139 КАС України підстав для розподілу судових витрат у цій справі немає.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01.05.2024р. в адміністративній справі № 140/333/24 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор
Дата складання повного тексту судового рішення: 14.10.2024р.