Справа № 400/15722/23
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2024-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2024 р.м. ОдесаСправа № 400/15722/23

Головуючий І інстанції: Птичкіна В.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Скрипченка В.О., Турецької І.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Керівника Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року (м.Одеса, дата складання повного тексту ухвали - 11.01.2024р.) про відмову у відкритті провадження за адміністративним позовом Керівника Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону до Миколаївського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

04.08.2023р. керівник Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду в інтересах держави із адміністративним позовом до Миколаївського КЕУ, в якому просив суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невжиття ним вичерпних заходів до забезпечення реєстрації права державної власності на земельну ділянку та зобов`язати вжити вичерпних дій з реєстрації речових прав на нерухоме майно, зокрема, права постійного користування земельною ділянкою загальною площею 21,1500 га, розташовану в межах Первомайської міської територіальної громади (колишньої Грушівської сільської ради) Первомайського району Миколаївської області, відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що розпорядженням Миколаївської ОДА від 20.11.2020р. № 478-р КЕВ м.Миколаїв (правонаступником якого є відповідач - Миколаївське КЕУ) був наданий дозвіл на розроблення проекту землеустрою стосовно відведення земельної ділянки орієнтовною площею 21,1500 га в постійне користування для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України, яка розташована в межах території Первомайської міської територіальної громади (колишньої Грушівської сільської ради) Первомайського району Миколаївської області. Однак, як зазначив прокурор, Миколаївське КЕУ не вжило вичерпних заходів належного оформлення права державної власності на земельну ділянку призначену для розміщення і постійної діяльності військових часин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України і здійснення державної реєстрації вказаного права, тому питання оформлення правовстановлюючих документів на вказану земельну ділянку та державної реєстрації цього права залишається не вирішеним. У свою чергу, відсутність правовстановлюючих документів створює передумови зловживань щодо розпорядження цієї земельною ділянкою земель оборони, ризиків нормального функціонування системи оборони України, що може призвести до негативних наслідків, а також порушення прав та інтересів держави.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року у відкритті провадження в адміністративній справі №400/15722/23 - відмовлено на підставі п.1 ч.1 ст.170 КАС України.

Не погоджуючись із вищевказаною ухвалою, позивач 27.02.2024р. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.01.2024р. та направити справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду по суті.

Апелянт вказує на те, що суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження, дійшов помилкового висновку про відсутність у виниклих правовідносинах публічно-правового спору і, як наслідок, про не підсудність цієї справи адміністративному суду. Апелянт наголошує, що оскільки протиправна бездіяльність Миколаївського КЕУ полягає у невжитті ним передбачених чинним законодавством заходів, належним та єдиним ефективним способом захисту інтересів держави є саме зобов`язання Миколаївського КЕУ провести реєстрацію речових прав на земельну ділянку, що, відповідно до приписів п.4 ч.1 ст.5 КАС України, є можливим виключно у адміністративному судочинстві.

У даному випадку, відповідач просить суд апеляційної інстанції врахувати, що протиправна бездіяльність Миколаївського КЕУ в першу чергу порушує інтереси держави, оскільки відсутність правовстановлюючих документів на земельні ділянки створює передумови для зловживань щодо розпорядження вказаним вище майном, формує ризики для нормального функціонування системи оборони, що може призвести до негативних наслідків та порушення прав і інтересів держави у сфері охорони земель оборони.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.03.2024р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.

18.03.2024р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.05.2024р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

20.05.2024р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач заперечував проти її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи її законною та обґрунтованою.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 та ч.1 ст.312 КАС України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходь висновку про наявність підстав для її задоволення.

Частиною 2 ст.124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2006р. у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив про те, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Як передбачено у п.6 ч.1 ст.171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або ж відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства (п.1 ч.1 ст.170 КАС України).

Суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у даній справі на підставі п.1 ч.1 ст.170 КАС України, виходив з того, що сама по собі бездіяльність відповідача (який не є суб`єктом владних повноважень у контексті п.7 ч.1 ст.4 КАС України, оскільки дії, спрямовані на набуття права Миколаївським КЕУ постійного користування земельною ділянкою, не є реалізацією публічно-владних управлінських функцій) не є достатньою для висновку про існування спору у сфері публічно-правових відносин, необхідним є також встановлення факту порушення цією бездіяльністю прав (інтересів) іншої особи (осіб). За висновками суду першої інстанції, у даному випадку, юридичний спір відсутній, у зв`язку з чим не підлягає судовому розгляду, що охоплюється поняттям «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» в широкому його значенні.

Разом із тим, судова колегія вважає наведений висновок суду 1-ї інстанції необґрунтованим, безпідставним та передчасним, з огляду на наступне.

Частиною 3 ст.5 КАС України передбачено, що до суду можуть звертатися в інтересах інших осіб органи та особи, яким законом надано таке право.

У силу вимог ст.131-1 Конституції України, прокуратура здійснює:

1) підтримання публічного обвинувачення в суді;

2) організацію та процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку;

3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках та в порядку, що визначені законом.

За ч.ч.3,4 ст.53 КАС України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду із позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній або ж іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених ст.169 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або ж відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII, на прокуратуру покладається функція представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом.

Як визначено ч.3 ст.23 Закону №1697-VII, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

За змістом ч.ч.1, 3 цієї статті, прокурор вправі представляти інтереси громадянина або держави в суді, представництво яких полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких повноважень обґрунтовуються прокурором у порядку, передбаченому ч.4 цієї статті.

Із наведених нормативних положень вбачається, що прокурор як посадова особа державного правоохоронного органу, з метою реалізації встановлених для цього органу конституційних функцій вправі звертатися до адміністративного суду із позовною заявою про захист прав, свобод та інтересів громадянина чи держави, але не на загальних підставах, право на звернення за судовим захистом яких гарантовано кожному (ст.55 Конституції України), а тільки тоді, коли для цього були виняткові умови, і на підставі визначеного законом порядку такого звернення.

Основний Закон та ординарні закони не дають переліку випадків, за яких прокурор здійснює представництво в суді, однак встановлюють певні оцінні критерії, орієнтири й умови, коли таке представництво є можливим. Здійснювати захист інтересів держави в адміністративному суді прокурор може винятково за умови, коли захист цих інтересів не здійснює чи неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування або ж інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Існування інтересу і необхідність його захисту має базуватися на справедливих підставах, які мають бути об`єктивно обґрунтовані (доведені) і переслідувати законну мету. Право на здійснення представництва інтересів держави у суді не є статичним, тобто не має обмежуватися тільки визначенням того, у чиїх інтересах діє прокурор, а спонукає і зобов`язує обґрунтовувати існування права на таке представництво чи, інакше кажучи, пояснити (показати, аргументувати), чому в інтересах держави звертається саме прокурор, а не органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи, які мають компетенцію на звернення до суду, але не роблять цього. Знову ж таки, таке обґрунтування повинно основуватися на підставах, за якими можна виявити (простежити) інтерес того, на захист якого відбувається звернення до суду, і водночас ситуацію в динаміці, коли суб`єкт правовідносин, в інтересах якого діє прокурор, неспроможний сам реалізувати своє право на судовий захист.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.02.2019р. у справі №826/13768/16 послалася на правовий висновок Верховного Суду, що був викладений у постанові від 25.04.2018р. у справі №806/1000/17, відповідно до якого, за змістом ч.3 ст.23 Закону №1697-VІІ прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

2) у разі відсутності такого органу.

Верховний Суд у постанові від 25.04.2018р. у справі №806/1000/17 звернув увагу й на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення чи загроза порушення інтересів держави.

Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999р. №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив таке міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. Разом із тим, в основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, які спрямовані на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п.3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій.

Із урахуванням того факту, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або ж інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у певних спірних відносинах (п.4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України №3-рп/99).

Звертаючись, у даному випадку, до суду 1-ї інстанції з адміністративним позовом, керівник Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону вказував на те, що Миколаївське КЕУ являється постійним користувачем земельної ділянки, яка розміщена в межах Первомайської міської територіальної громади (колишньої Грушівської сільської ради) Первомайського району Миколаївської області, загальною площею - 21,1500 га, а тому повинно вживати заходи із забезпечення охорони та використання за цільовим призначенням, а також враховуючи чинне законодавство, здійснити реєстрацію речових прав на відповідну земельну ділянку, зокрема, право постійного користування земельною ділянкою.

Позивач зазначає, що постановою Ради Міністрів СРСР від 05.06.1952р. №13979 на території Первомайського району Миколаївської області для державних потреб було виділено та передано у безоплатне та безстрокове користування земельну ділянку із загальною площею - 21,1500 га, яку віднесено до території «військового містечка» № НОМЕР_1 Первомайського гарнізону.

Згідно з актом прийому-здачі казармено-житлового фонду, комунальних споруд, обладнання і території Первомайської КЕЧ району у військових містечок №67, №3/2 «ГР» від 14.12.2005р. №2 і додатків до нього, передано з обліку Первомайської КЕЧ району на картковий облік відповідача земельну ділянку №3/2 «ГР» рукописна запис (87) із загальною площею - 21,1500 га, яку віднесено до території військового містечка № НОМЕР_1 Первомайського гарнізону.

Дану земельну ділянку поставлено на облік у Миколаївському КЕВ (правонаступник - Миколаївське КЕУ) з метою подальшого використання для розміщення військових частин і установ Міністерства оборони СРСР, правонаступником якого на території України є Міністерство оборони України.

Таким чином, земельну ділянку «військового містечка» №87 віднесено до «земель оборони».

На даний час, як наголошує позивач, відповідно до облікових документів Миколаївського КЕУ, на обліку перебуває військове містечко №87 площею - 21,1500 га, яке розміщене на земельній ділянці, розташованої в межах території Первомайської міської територіальної громади (колишньої Грушівської сільської ради) Первомайського району, Миколаївської області.

Відповідно до відомості наявності та використання земельних ділянок по Миколаївському КЕУ (Форма 405), плану військового містечка № НОМЕР_1 Миколаївського КЕУ та індивідуальної картки обліку земельної ділянки №11 (Форма 403) у постійному користуванні знаходиться вищевказана земельна ділянка Міністерства оборони України із загальною площею - 21,1500 га.

Варто звернути увагу, що за приписами ч.4 ст.84 ЗК України, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі оборони.

У відповідності до ч.5 ст.20 ЗК України, земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України «Про використання земель оборони».

Землями оборони, за змістом ст.1 Закону України «Про використання земель оборони» від 27.11.2003р. №1345-IV, визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини).

Як передбачено ст.2 вказаного Закону, військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог ЗК України

У ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» від 01.07.2004р. №1952-IV, міститься визначення, за яким державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або ж припинення речових прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ч.1 ст.3 Закону №1952-IV, однією із засад державної реєстрації прав є обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Частиною 9 ст.79-1 ЗК України визначено, що земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Обов`язок щодо виконання функцій з управління об`єктами державної власності, які належать до сфери управління Міноборони, ведення їх обліку покладено на Міністерство оборони України п.4 «Положення про Міністерство оборони України» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014р. №671).

На підставі «Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України» (затв. наказом Міністерства оборони України від 03.07.2013р. №448), Міністерством оборони України делеговано повноваження щодо управління майном органам квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, у тому числі, відносно вжиття заходів на виготовлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку земель оборони.

Як стверджує позивач, бездіяльністю є форма поведінки особи, яка полягає у невиконанні нею дій, які вона зобов`язана була вчинити відповідно до покладених на неї чинним законодавством України обов`язків.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.06.2019р. у справі № 587/430/16-ц, у разі, якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу.

Крім того, відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020р. у справі №912/2385/18, невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або ж повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися саме як бездіяльність відповідного органу.

У цьому контексті, колегія суддів наголошує на тому, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор, однак щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, тобто замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що у даному випадку відсутній спір у сфері публічно-правових відносин, тобто порушення бездіяльністю відповідача прав (інтересів) іншої особи (осіб), які підлягають захисту в судовому порядку. До того ж, відсутність порушеного права або обрання не неналежного способу захисту порушеного права може бути підставою для відмови в задоволенні позову, про що неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах.

Більше того, такої ж правової позиції дотримується П`ятий апеляційний адміністративний суд у своїй постанові від 25.06.2024р. у справі №400/4265/24, ухваленій за аналогічних (даній справі) підстав.

За правилами ст.320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, та направлення справи для продовження розгляду до суду 1-ї інстанції є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

У відповідності до ч.3 ст.312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала Миколаївського окружного адміністративного суду скасуванню, а справа - направленню до того ж суду для продовження розгляду по суті.

Керуючись ст.ст.171,241,243,308,311,312,320,321,322,325,328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Керівника Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону - задовольнити.

Ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року - скасувати та направити справу №400/15722/23 до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено: 10.10.2024р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: В.О. Скрипченко

І.О. Турецька