Справа № 490/6080/24
Суддя: Гуденко О. А.
Дата ухвалення: 2024-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

н/п 2-а/490/107/2024 Справа № 490/6080/24
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

іменем України

14 жовтня 2024 р. Центральний районний суд м.Миколаєва в складі головуючого - судді Гуденко О.А., за участю: секретаря судового засідання Вознюк Д.І., представника позивача адвоката Душенко В.А. , представника відповідача Долганюк Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення про видворення,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року позивачка звернулася до суду з адміністративним позовом до УДМС в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення про видворення. Вимоги обґрунтовував тим, що відповідачем відносно ОСОБА_1 було винесено рішення від 26.04.2024 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни та зобов`язано покинути територію України до 20.05.2024 року з підстав, що вона не має підстав для подальшого перебування в Україні, визначених ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також не має обмежень, визначених статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Зазначає, що 26.04.2024 року в приміщені УДМС у Миколаївській області було встановлено її особу громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зазначено, що вона порушила правила перебування на території України іноземців та осіб без громадянства.

Було встановлено, що з 2022 року позивач знаходиться на території України з порушенням строків перебування. Після закінчення строку легального перебування іноземка не виїхала за межі території України та не продовжила строк перебування у встановленому законодавством порядку.

Вона не згодна з рішенням відповідача, при цьому вона пояснила , що проживає на території України у 2021 році , у жовтні місяці 2021 року зареєструвала шлюб з громадянином України ОСОБА_3 . На початку повномасштабного вторгнення проживала в м. Очаків і там втратила паспорт. Отримала новий паспорт НОМЕР_1 від 11.07.2022 року, строком дії до 11.07.2032 року, проте для його отримання за межі території України не виїжджала, а здійснила заміну паспортного документа через знайомих та отримала його за допомогою перевізника.

26.04.2024 року відносно неї складено протокол про адміністративне правопорушення ПР ММК 001551 за ч.2 ст. 203 Кодексу України про адміністративне правопорушення та постанову про накладення адміністративного стягнення ПН ММК 001551 від 26.04.2024 року та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн. Вона сплатила штраф та вважала, що до неї відсутні претензії з боку держави Україна.Під час складання оскаржуваного рішення їй е було адано перекладача, але ж вона не розуміла українську мову ,адже до 2021 року на території України не проживала. Їй також не було роз`яснено її права, не надано можливість скористатися правовою доопмогою, не роз`яснено навіть можливість оскарження рішення.

Зазначає, що вона не піджлягає примусовому поверненню в країну походження, оскільки вона має чоловіка - військовослужбовця ЗСУ, а тому може зазначти переслідувань з боку органів влади рф, отже повернення до рф становить для неї реальну небезпеку.

Посиллаючись на практику ЄСПЛ, норми діючого демократичного законодавства україни просила про задоволення позову.

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просив відмовити у задоволенні позову. При цьому вказував, що оскаржуване рішення в повній мірі відповідає вимогам закону та обумовлене передбаченими законом підставами незаконним перебуванням ОСОБА_1 на території України та її вже фактичним виконанням рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни - адже вона ще 25.07.2024 року виїхала до Республіки Молдова. ОСОБА_1 не надала УДМС у Миколаївській області та суду докази, котрі можуть підтверджувати застосування щодо неї частини 8 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Також, відсутні підстави стверджувати, що позивач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним в позові. Звернула увагу суду на те, що при прийнятті оскаржуваного рішення було порушено право позивачки на правову допомгну, їй не було роз`яснено її прав, більш того, оскільки вона не розуміла українську мову та їй не було забезпечено перекладача, вона взагалі не зрозуміла, що відбувається. Отже, оскільки оскаржуване рішення прийнято з порушенням процедури прийняття та без врахування всіх обставин справи, як небезпека повернення позивачки до країни походження- просила про задволення позову.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов. На пояснення представника позивача заперечила, що ОСОБА_1 своїм підписом при складанні оскаржуваного рішення та протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності засвідчилоа, що не потребує перекладача та їй роз`яснено її права та обов`язки. Обов`язок надавати перекладача та адвокатат покладається на орган ДМС лише за клопотанням особи-іноземця, проте ОСОБА_1 про таке не заявляла.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Суд встановив, що 26.04.2024 року в приміщені УДМС у Миколаївській області було встановлено особу громадянки російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка порушила правила перебування на території України іноземців та осіб без громадянства.

Управлінням ДМС булло встановлено, що з 2022 року позивачка знаходиться на території України з порушенням строків перебування. Після закінчення строку легального перебування іноземка не виїхала за межі території України та не продовжила строк перебування у встановленому законодавством порядку.

Вказані обставини не заперечила в совємо позові і сама ОСОБА_1 .

26.04.2024 року відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення ПР ММК 001551 за ч.2 ст. 203 Кодексу України про адміністративне правопорушення. Під час складення протоколу ОСОБА_1 було роз`яснено її права та обов`язки, про що свідчить її особистий підпис. Також ОСОБА_1 надала пояснення в яких зазначила, що вона свою провину визнає в повній мірі, після сплати штрафу планує виїхати до Молдови.

Як вбачається з тексу протоколу, в особистих поясненнях ОСОБА_1 зазначила, що вона в`їхала на територію України у 2021 році з приватною метою. У жовтні місяці того ж року зареєструвала шлюб з громадянином України ОСОБА_3 . На початку повномасштабного вторгнення проживала в м. Очаків і там втратила паспорт. Отримала новий паспорт НОМЕР_1 від 11.07.2022 року, строком дії до 11.07.2032 року, проте для його отримання за межі території України не виїжджала, а здійснила заміну паспортного документа через знайомих та отримала його за допомогою перевізника.

Відносно ОСОБА_1 було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення ПН ММК 001551 від 26.04.2024 року та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн.

Як свідчить підпис позивачки, під час складання протоколу та винесення постанови вона перекладача не потребувала, особисто ознайомлювалась з документами та надавала пояснення по суті справи.

Враховуючи вищевикладені обставини та те, що ОСОБА_1 не має підстав для подальшого перебування в Україні, визначених ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також не має обмежень, визначених статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відносно неї було винесено рішення від 26.04.2024 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни та зобов`язано покинути територію України до 20.05.2024 року.

Дане рішення було оголошене позивачці , доведено до нього суть даного рішення та вручено примірник цього рішення.

ОСОБА_1 було повідомлено, що вона повинна самостійно покинути територію України у строк, визначений рішенням, а в разі невиконання цього рішення її буде притягнуто до адміністративної відповідальності та примусово видворено. Також іноземці було роз`яснено про можливість оскарження рішення про примусове повернення до суду. Про дані обставини свідчить особистий підпис позивачки у рішенні про примусове повернення.

Сторонами не заперечується, що ОСОБА_1 25.07.2024 року виїхала за межі території України, чим фактично виконала рішення УДМС у Миколаївській області від 26.04.2024 року про примусове повернення.

В порядку ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачка із заявою про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не зверталась.

Відповідно до ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства від 22.09.2011 №3773 (далі Закон № 3773).

Відповідно до частини 3 статті 3 Закону №3773, іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Частиною 1 ст. 26 Закону №3773 передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у його діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Відповідно до пп.2 п.2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 №150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 прибула на територію України в середині 2021 року, як вона стверджує з початку 2022 року з території України не виїзджала ,тому кінцевий термін легального перебування закінчився всередині 2022 року. В межах вказаного строку позивач не легалізувала своє перебування на території України.

В совєму позові позивчака не заперечує, що її відомо, що перебувала в Україні в статусі нелегального мігранту , вона визнала свою вину в скоєнні адмінстративного правопорушення за ст. 203 КУпАП , постанову про накладення адміністративного стягнення ПН ММК 001551 від 26.04.2024 року та накладенння на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн вона не оскаржувала.

Також у суду відсутні докази звернення позивача до органів Державної міграційної служби із заявою про добровільне повернення, визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, відповідно до ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-ІV (далі - Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства») іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Частиною 1 та 3 статті 3 Закону № 3773-VI встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

З огляду на зміст зазначених положень конституційних та законодавчих норм вбачається, що відповідна особа (іноземці та особи без громадянства) є користувачем на рівні з іншими особами правами і свободами, за наявності, якщо така особа перебуває в Україні саме на законних підставах. Якщо відсутня ознака законності перебування, то це створює для особи певні обмеження та відповідні юридичні наслідки.

При цьому, правовий та процесуальний режим вирішення питання щодо можливості примусового повернення відповідної особи, врегульований положеннями ст. 26 Закону № 3773-VI, Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України 22 січня 2018 року № 38/77), зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 року за № 806/21119 (далі - Інструкція) та ст. 288 КАС України.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360 (далі - Положення) Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з п. 2 Положення ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

У преамбулі Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вказано, що цей Закон визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Згідно Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом МВС України, адміністрації державної прикордонної служби України, СБУ №353/271/150 від 23.04.2012 року рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.

Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» незважаючи на те, що метою статті 8 значною мірою є захист права особи від свавільного втручання органів державної влади, можуть додатково існувати встановлені обов`язки, притаманні фактичній «повазі» до сімейного життя. Проте, особливо якщо йдеться про такі встановлені обов`язки, поняття «повага» визначено нечітко: зважаючи на різноманітність причин і ситуацій, що виникають у Договірних державах, вимоги до цього поняття будуть постійно і суттєво змінюватись. Отже, це сфера, в якій Договірні сторони користуються широкими межами самостійної оцінки при визначенні заходів, що мають бути здійснені з метою забезпечення дотримання положень Конвенції стосовно потреб і можливостей громади та окремих осіб.

Зокрема, у сфері, що розглядається, рамки зобов`язання держави приймати на своїй території родичів іммігрантів, які постійно там проживають, змінюватимуться залежно від конкретних обставин, що склалися у зацікавлених осіб.

До того ж Суд не може ігнорувати той факт, що справа, яка розглядається, стосується не лише сімейного життя, а й імміграції, а отже, на підставі визнаного міжнародного права та згідно зі своїми договірними зобов`язаннями, держава має право здійснювати контроль за в`їздом негромадян на її територію.

Стаття 8 Конвенції не покладає загального обов`язку на державу поважати вибір іммігрантами країни свого перебування та санкціонувати возз`єднання сімей на своїй території (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нунез проти Норвегії») .

Як зазначає Європейський суд з прав людини у своєму рішенні, примусове видворення (а в нашому випадку примусове повернення) члена сім`ї, який не є громадянином України, буде несумісна зі статтею 8 Конвенції тільки за певних обставин (див. згадане вище рішення «Абдулазис, Кабалес та Банкалдалі проти Спо лученого Королівства»; «Мітчел проти Сполученого Королівства»; «Аджай та інші проти Сполученого Королівства»; «Родригес да Сильва та Хогкамер проти Нідерландів»).

Тобто, обов`язок, покладений ст. 8 Конвенції, не можна розглядати як загальне зобов`язання з боку Договірної держави поважати вибір подружжям країни для спільного проживання та приймати чоловіків і дружин, які не є її громадянами, для постійного проживання у цій країні.

Аналогічна правова позиція знаходить своє відображення в постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі 343/2242/16, від 10.10.2019 у справі № 2340/2910/18, від 12.08.2020 у справі №755/14023/17, від 18.03.2021 року у справі № 522/14416/18.

Враховуючи, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України - то факт перебування позивача у шлюбі з громадянином України не спростовує встановлені відповідачем порушення в її діях.

Також суд враховує певні розбіжності і паоясненнях позивача, які предстаник позиваач не зміг роз`яснити суду за барком наданої від позивачки інформації, а саме:

При укладенні шлюбу 15.10.2021 року ОСОБА_1 з громадянином України ОСОБА_3 в Очаківському відділі ДРАЦС у Миколаївському районі Миколаївської області обрала прізвище після державної реєстрації шлюбу - ОСОБА_7 . При цьому, як стверджує позивачка , вона змінила прізвище на « ОСОБА_1 » саме в росії в травні 2022 року в м.Москва, але при цьому особисто до росії в цей час не виїзжала, територію України не покидала.

Разом з тим, згідно інформації, що містить в базі даних «Аркан» та була надано ВОЗНМРВ Управління ДМС, ОСОБА_1 16.02.2022 року виїхала за межі території України по паспорту громадянина російської федерації НОМЕР_2 , виданого МВС 77710 16.03.2021 року на ім`я ОСОБА_1 ( який за поясненнями ОСОБА_1 вона втратила в той період саме в м.Очаків) та більше не в`їжджала на територію України по даному паспортному документу.

Не зрозумілим є і те, що за паспортом на прізвище « ОСОБА_1 » номер НОМЕР_1 , який вона пред`явила працівникам як ДМС, так і СБУ, який виданий їй 11.07.2022 року ( при цьому, за її твердженням , в той час вона на територію росії з України не виїзжала) - вона також на територію України не в`їзджала.

Пояснити вказані обставини представни кпозиваач не змогла, посилаючись, що таку інформацію позивачка їй не надала, пояснивши, що яким чином органи рф видавали документи, які підтверджуєють особу громадянки рф, без особистої присутності такої громадянки, а потім яким чином цей паспортний документ через КПП Армянськ потрапив під час військових дій та окупації як Криму, так і Херсонської області до міста Очаків - то такі питання слід задвати не позивачеві, а органам влади рф.

Згідно із ч. 1 ст. 33 Конституції Україникожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.

Ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон) зазначено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватисяКонституціїта законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Законуіноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Відповідно до п. 14ч. 1 ст. 1 Закону нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону (ст. 23 Закону).

Згідно ч.ч. 1, 8 ст. 26 Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України). У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється діяЗакону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).

Ч.ч. 1, 2ст. 30 вказаного Законувизначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.

Рішення про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства може бути оскаржено в порядку, передбаченому законом.

Позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну чи їх примусове видворення за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів чи підрозділів, органу охорони державного кордону, органу Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. (ч. 1 ст. 288 КАС України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є громадянинкою російської федерації, не має дозволу на постійне чи тимчасове проживання чи перебування на території України, тим самим порушила законодавство про правовий статус іноземців.

Та обставина, що позивач має на території України чоловіка, не є підставою для її звільнення від відповідальності та наслідків порушення міграційного законодавства.

Так, Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 10 жовтня 2019 року у справі №2340/2910/18, від 18 березня 2021 року у справі №522/1441/18 та від 29 травня 2023 року у справі №522/5683/22 неодноразово наголошував на тому, що сам по собі факт наявності в іноземця на території України дружини та дітей, як і відсутність у країні походження близьких родичів, а також будь-якого майна, не спростовує вчинене іноземцем порушення міграційного законодавства та не є підставою для скасування рішення про примусове повернення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України, такі обставини не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України.

При цьому бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні зв`язки покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу) вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства (постанови Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі №343/2242/16, від 10 жовтня 2019 року у справі №2340/2910/18, від 12 серпня 2020 року у справі №755/14023/17, від 13 жовтня 2021 року у справі №263/14519/20, від 13 квітня 2021 року у справі №211/1113/18, від 26 січня 2022 року у справі №200/9761/20-а).

В постанові від 26 січня 2024 року у справі №522/11225/22 Верховний Суд зазначив, що саме по собі проживання особи на території України протягом тривалого часу та факт наявності дружини та дітей не означає автоматично, що особа абсолютно захищена від примусового повернення до країни походження міркуваннями збереження її приватного життя внаслідок зобов`язань держави відповідно достатті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тобто мова йде про відповідальність самого іноземця, який був свідомий того, що його міграційний статус робить збереження сімейного життя сумнівним з огляду на перебування його на території України нелегально.

Крім того, не заперечує того, що сам по собі факт шлюбу та народження дітей не є перешкодою для видворення іноземця за межі країни перебування, і Європейський суд з прав людини.

Наприклад, у справі Jeunesse vs the Netherlands Європейський суд з прав людини відзначив, що коли держава-учасниця толерує присутність іноземця на своїй території, така держава-учасниця дозволяє іноземцю приєднатися до суспільства приймаючої країни, формувати стосунки та створити родину. Однак це не тягне за собою автоматично обов`язку влади держави-учасниці, внаслідок зобов`язань відповідно достатті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дозволити йому чи їй оселитися в цій країні.

Що стосується доводів сторони позивачки про те, що примусове видворення до російської федерації призведе до небезпеки переслідування та репресій з боку держави громадянської належності, то в цій частині суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Подібні положення закріплені й в ст. 3 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Разом з тим, згідно ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови для переслідувань цієї особи за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, остання повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Однак суд з пояснень учасників справи встановив, що позивачка протягом періоду перебування на території України з відповідною заявою до компетентних органів не зверталася.

При цьому, перебування чоловіка відповідачка на військовій службі в ЗСУ з урахуванням того, що після укладення шлюбу остання виїжджала на територію росії , більш того вже під час військогово вторгнення рф на територію України в травні 2022 року з власної ініціативи подавала до державних органів рф свідоцтво про укладення шлюбу та за власною ініціативою змінила прізвище на прізвище чоловіка-військослужбовця ЗСУ саме у м.Москва ( хоча за законодавством України вона не мала такого права - адже обрала при укладенні шлюбу інше прізвище) за відсутності інших доказів можливого її переслідування не може свідчити, що в країні їїгромадянської належності останній може загрожувати небезпека для її свободи.

Оцінюючи правомірність оскаржуваного рішення на предмет дотримання ч. 1 ст. 26 Закону №3773-VI, суд бере до уваги те, що рішення про примусове повернення може бути прийнято за умови порушення іноземцем порушення легального терміну перебування та відсутності незалежних від іноземця обставин, які обумовили такі порушення.

Подана позовна заява не містить жодних доводів з приводу наявних обставин, які мали вплив на порушення позивачем легального строку перебування в Україні, а тому у позивача була можливість звернутися до органів ДМС чи виїхати у встановлений законом термін.

Щодо ненадання позивачці перекладача та можливості скористатися правовою допомогою, нероз`яснення співробітниками відповідача її прав та суті оскаржуваного рішення- то суд ставиться до таких тверджень критично, оскільки в усіх наданих документах як щодо притягнення її до адміністративної відповідальності , так і в самому оскаржуваному рішенні - вона особистим підписом засвідчила , що їй роз`яснено та зрозумілі її процесуальні права, та вона не потребує перекладача.

Ні доказів, ні посилань на те, що вона ставила свій підпис під примусом чи психологічним насиллям - позивачка суду не надала.

За таких обставин, рішення управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області № 015493 від 26.-4.2024 року, яким примусово повернуто в країну походження або в третю країну громадянку російської федерації ОСОБА_1 , прийнято в межах повноважень органу міграційної служби та у відповідності до положень ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а тому визнанню протиправним та скасуванню в цій частині не підлягає.

З урахуванням вищевстановлених обставин, суд вважає, що оскаржуване рішення про примусове видворення прийнято з урахуванням вимог закону , а отже суд вважає вимоги позивача безпідставними, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 5-6, 8-10, 77, 241-246, 271, 288 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення про видворення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.А. Гуденко