Справа № 140/7736/24
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2024-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 140/7736/24 пров. № А/857/21383/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Сеник Р.П.,

розглянувши в письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року про відмову у відкритті провадження у справі у справі (головуючий суддя Стецик Н.В.), ухвалену в м. Луцьк 30 липня 2024 року, у справі №140/7736/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

25.07.2024 ОСОБА_1 звернулася з позовом до Державної податкової служби України в якому просила: визнати протиправним та скасувати наказ ДПС України № 640-о від 11.06.2024 «Про виконання рішення суду та поновлення на посаді ОСОБА_1 » , яким поновлено позивача в органі (юридичній особі), що ліквідований (фактично не існує); зобов`язати суб`єкта владних повноважень Державну податкову службу України вчинити дії щодо фактичного виконання рішення суду щодо поновлення ОСОБА_1 .

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі №140/7736/24.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що предмет позову у даній справі фактично спрямований на виконання іншого судового рішення (рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі №803/746/15-а). Обраний позивачем у цій справі спосіб захисту визнання протиправним та скасування наказу ДПС України № 640-о від 11.06.2024 «Про виконання рішення суду та поновлення на посаді ОСОБА_1 » є одним із способів виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 803/746/15-а. Отже, спір у справі є тотожним, виник між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, але на стадії виконання судового рішення. Оскільки у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є рішення, що набрало законної сили (у справі № 803/746/15-а), то спір щодо виконання рішення суду, яке набрало законної сили, не підлягає розгляду в окремому позовному провадженні (шляхом пред`явлення нового позову) з огляду на наявність як правових норм для примусового виконання судового рішення, так і встановлення судового контролю за його виконанням.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року та направити справу на продовження розгляду. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції було зроблено висновки, які суперечать фактичним обставинам справи з огляду на те, що хоч і оскаржуваний наказ ДПС України від 11.06.2024 №640-о винесений на виконання рішення суду у справі №803/746/15-а, однак предмет даного спору є іншим аніж у справі №803/746/15-а, що унеможливлює відмову у відкритті провадження у справі за правилами п. 2 ч.1 ст. 170 КАС України. Скаржник вказує, що судом першої інстанції помилково ототожнено адміністративний позов у справі №803/746/15-а та адміністративний позов у даній справі і неправомірно відмовлено у відкритті провадження. Вказує, що умовами застосування підстав для відмови у відкритті провадження відповідно до пункту 2 частини 1 статті 170 КАС України є тотожність спору, а саме підстава, предмет позову та сторін у справі або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі, яка набрала законної сили. Скаржник зауважує, що відповідно до наведеної норми тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю тотожні за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, шо обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із них чинників не перешкоджає зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. Звертає увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду які викладені у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 9901/432/18, яка наголосила на помилковості висновків судів попередніх інстанцій щодо тотожності позовів.

Враховуючи положення статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає частково.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали судді суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1, 2 резолютивної частини Рішення від 25.12.1997 № 9-зп, абзац 7 пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 № 11 - рп/2012).

Крім цього, у низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

Право на суд, аспектом якого є доступ до суду, є однією із гарантій основоположного права на справедливий суд. За усталеною практикою Європейського суду з прав людини рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), №40160/12) указав, що право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (див. «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], №36760/06, п. 230, ЄСПЛ 2012) (пункт 78). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (пункт 82).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі.

Як встановлено судом першої інстанції з комп`ютерної програми Діловодство спеціалізованого суду встановлено, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 803/746/15-а позов задоволено частково: визнано протиправним і скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України від 16 березня 2015 року №189-о Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Головного управління Міністерства доходів і зборів у Волинській області; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Міністерства доходів і зборів у Волинській області з 17 березня 2015 року; стягнуто з Головного управління Державної податкової служби у Волинській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 419 990,70 грн; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Міністерства доходів і зборів у Волинській області та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 5 809,12 грн звернено до негайного виконання; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Волинській області на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2021 року у даній справі апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління ДПС у Волинській області, Державної податкової служби України задоволено частково: рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 803/746/15-а змінено, виклавши абзац четвертий резолютивної частини в наступній редакції; стягнуто з Головного управління Державної податкової служби у Волинській області в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі - 1 128 963,49 грн. (один мільйон сто двадцять вісім тисяч дев`ятсот шістдесят три гривень сорок дев`ять копійок); в решті рішення залишено без змін.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду постановою від 01 червня 2023 року у даній справі касаційні скарги Державної податкової служби України та Головного управління Державної податкової служби у Волинській області задовольнив частково: скасував рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2021 року в справі № 803/746/15-а у частині стягнення з Головного управління Державної податкової служби у Волинській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу та витрат на правову допомогу і направив справу № 803/746/15-а у цій частині на новий розгляд до Волинського окружного адміністративного суду; у іншій частині рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2021 року в справі №803/746/15-а залишив без змін.

На виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 803/746/15-а Державна податкова служба України прийняла наказ від 11.06.2024 «Про виконання рішення суду та поновлення на посаді ОСОБА_1 », яким поновила ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Міністерства доходів і зборів у Волинській області з 17 березня 2015 року.

Як це правильно зазначено судом першої інстанції з аналізу підстав та предмета позову, складу сторін у цій справі та у справі № 803/746/15-а, висновок про те, що судом уже вирішено спір між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем Державною податковою службою України щодо поновлення позивача на посаді заступника начальника Головного управління Міністерства доходів і зборів у Волинській області з 17 березня 2015 року є правильним.

Згідно з частиною другою статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

З підстав позову у цій справі вбачається, що позивач фактично не погоджується із способом виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 803/746/15-а щодо поновлення її на посаді в органі (юридичній особі), що ліквідований (фактично не існує).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач звернулася фактично до суду із новим позовом щодо спору, який вже вирішений судом та правовідносини щодо якого перейшли у стадію його виконання.

Як це визначено положеннями статті 382 КАС України, такі визначаю спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, до яких належать, зокрема, зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення тощо.

Приписами частини першої статті 383 КАС України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень, оскільки виконання судового рішення являє собою завершальну стадію судового провадження. Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №686/23317/13-а, від 06 лютого 2019 року у справі №816/2016/17, а також в постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №806/2143/15 та ін.

Верховний Суд в постанові від 20 лютого 2019 року у справі №806/2143/15 звернув увагу, що правові норми КАС України (ст. ст. 382, 383 КАС України) мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову.

Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС (ст. 267 до 15.12.2017, ст. 382 після 15.12.2017), який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. З огляду на вищенаведене, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, за КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Дійсно, наказ № 640-о від 11.06.2024 «Про виконання рішення суду та поновлення на посаді ОСОБА_1 » прийнятий на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 803/746/15-а, а незгода з таким наказом не може розцінюватись як можливість звернення з позовом до суду, оскільки такий не є актом індивідуальної дії, що прийнятий суб`єктом владних повноважень на реалізацію свої функцій чи повноважень щодо проходження державної служби, а актом на реалізацію обов`язкового до виконання судового рішення, отже не породжує новий спір.

Отже, незгода з ним має бути реалізована за допомогою процесуальних інструментів, передбачених як це ст. 382 чи ст. 383, або ж в площині Закону України «Про виконавче провадження»,

В свою чергу висновки суду першої інстанції в частині того, що обраний позивачем у цій справі спосіб захисту визнання протиправним та скасування наказу ДПС України № 640-о від 11.06.2024 «Про виконання рішення суду та поновлення на посаді ОСОБА_1 » є одним із способів виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 803/746/15-а. Отже, спір у справі є тотожним, виник між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, але на стадії виконання судового рішення, є не правильні, оскільки відсутній сам спір у досліджуваному судом випадку, що дає суду апеляційної інстанції підстави змінити судове рішення в частині мотивів відмови у відкритті провадження.

Оскільки між сторонами спору вирішений спір за судовим рішення, що набрало законної сили (у справі № 803/746/15-а), а незгода щодо виконання судового рішення, яке набрало законної сили, не підлягає розгляду в окремому позовному провадженні (шляхом пред`явлення нового позову) з огляду на наявність як правових норм для примусового виконання судового рішення, так і встановлення судового контролю за його виконанням, то наявні підстави для відмови у відкритті провадження у справі.

Зазначене відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 30 березня 2021 року у справі №580/3376/20.

Частиною п`ятою статті 170 КАС України передбачено, що повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Пунктом 3 частини 1 статті 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Аналізуючи обставини справи в контексті поданої заяви, а також аргументи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження у справі, проте висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи частково не відповідають, що має наслідком зміни судового рішення в частині мотивів відмови у відкритті провадження.

Керуючись статтями 241, 243, 312, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року про відмову у відкритті провадження у справі № 140/7736/24 змінити в частині мотивів відмови у відкритті провадження.

В решті ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року про відмову у відкритті провадження у справі № 140/7736/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
Р. П. Сеник