Справа № 480/1547/24
Суддя: С.О. Бондар
Дата ухвалення: 2024-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 жовтня 2024 року Справа № 480/1547/24
Сумський окружний адміністративний суд у складі судді Бондаря С.О., розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/1547/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якій з урахуванням уточнень, просить:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 , які полягають у відмові у звільненні позивача з військової служби в Збройних Силах України;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення позивача за абзацом 13 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох неповнолітніх дітей.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що він з 13.02.2022 на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 був мобілізований до Збройних Сил України, а з 15.04.2023 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді стрільця-санітара.
28.07.2023 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб.
22.12.2023 від спільного шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народилась донька ОСОБА_4 .
Також від попередніх шлюбів у сім`ї ОСОБА_5 є малолітні діти, а саме: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вся родина проживає спільно в одному будинку та має статус багатодітної родини.
Також ОСОБА_1 зазначає, що всі троє дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 перебувають на його утриманні, оскільки в родині відсутні інші особи, які мають самостійний дохід.
06.01.2024 позивач звернувся до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби, у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох неповнолітніх дітей.
Військова частина НОМЕР_1 листом від 12.02.2024 №363 відмовила позивачу у звільненні з військової служби, оскільки надані позивачем документи не підтверджують факту перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей.
Вважаючи таку відмову протиправною позивач звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову та зазначає, що позивач є батьком лише однієї дитини ОСОБА_4 . Відповідно до ч. 1 ст. 268 Сімейного кодексу України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.
Оскільки надані документи не підтверджують факту перебування у позивача на утриманні трьох неповнолітніх дітей, у відповідача відсутні підстави для прийняття рішення про звільнення його з військової служби, на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ.
Суд, дослідивши надані сторонами докази, встановив такі обставини.
ОСОБА_1 був призваний до Збройних Сил України під час воєнного стану у рамках загальної мобілізації на підставі Указу Президента України №69/2022 від 24 лютого 2022 року та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді стрільця-санітара.
06.01.2024 позивачем було подано рапорт на звільнення з військової служби за підпунктом «г», пункту 2, частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з перебування на утриманні військовослужбовця трьох дітей віком до 18 років.
Відповідач листом від 12.02.2024 № 363 відмовив позивачу у задоволенні рапорту про звільнення, у зв`язку з тим, що надані документи не підтверджують факту перебування у ОСОБА_1 трьох неповнолітніх дітей.
Вважаючи такі дії відповідача щодо відмови протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно з частиною 1 статті 1 Закон №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Частиною 3 статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина 5 статті 1 Закону №2232-ХІІ).
З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України від 12.05.2015 №389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено режим воєнного стану, який діє й на час розгляду справи судом.
Підстави звільнення з військової служби встановлені статтею 26 Закону №2232-ХІІ, підпунктом г) пункту 2 частини 4 якої встановлено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема: перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.
Отже, перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років є підставою для звільнення такого військовослужбовця з військової служби, крім випадків коли військовослужбовець виявив бажання продовжувати військову службу.
Аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що законодавець не ставить право військовослужбовця на звільнення з військової служби у залежність від того, чи рідні діти перебувають у нього на утриманні, водночас вирішальне значення має саме факт перебування дітей на утриманні.
06.01.2024 позивач подав рапорт про звільнення з військової служби у запас на підставі положень підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за сімейними обставинами, у зв`язку з перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років.
Отже, предметом доказування у цій справі є доведеність факту перебування на утриманні позивача трьох дітей віком до 18 років та, як наслідок, наявність підстав для звільнення з військової служби під час воєнного стану.
Законом №2232-ХІІ не визначено поняття "утримання дітей", проте такі правовідносини є предметом регулювання Сімейного кодексу України.
Так, нормами глави 15 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено обов`язок матері, батька утримувати дитину та порядок виконання такого обов`язку.
Частиною 1 статті 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Тобто, закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття.
Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб.
Обов`язок по утриманню зберігається також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків (ч. 2 ст. 166 СК).
У випадку невиконання батьками обов`язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду (ст.181 СК України). При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до ст.164 КК України.
Отже, з викладеного вбачається, що у батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття, при чому такий обов`язок не залежить від наявності зареєстрованого шлюбу між батьками, факту позбавлення батьківських прав.
Частиною 1 ст.121 СК України визначено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Як встановлено судом, позивач з 28.07.2023 перебуває у шлюбі із ОСОБА_2 (прізвище після шлюбу ОСОБА_8 ), що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с. 67).
22.12.2023 від спільного шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народилась донька ОСОБА_4 (а.с. 62).
Позивач стверджує, що на його утриманні також перебувають діти його дружини, ОСОБА_3 , а саме: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Суд зазначає, що згідно з свідоцтвом про народження ОСОБА_6 , її батьком є ОСОБА_9 (а.с. 48).
Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_7 , його батьком є ОСОБА_10 (а.с. 61).
Отже з наданих доказів вбачається, що позивач не є рідним батьком дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а є їх вітчимом.
Відповідно до ч. 1 статті 268 СК, мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.
Отже вітчим має обов`язок утримувати своїх падчерку та пасинка, лише за сукупності таких обставин: такі діти не мають матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер, або ж ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання; вітчим може надавати матеріальну допомогу.
До матеріалів адміністративної справи не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не мають осіб, визначених ст. 268 СК України або такі особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.
Також у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження № 44942101 з примусового виконання виконавчого листа № 2604/6871/12 виданого 13.09.2013 Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення аліментів з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 (а.с. 43, 109).
Відповідно до вказаного виконавчого провадження батько неповнолітнього ОСОБА_7 - ОСОБА_10 сплачує аліменти на сина, але не в повному обсязі (а.с. 28, 50).
Відтак суд доходить висновку, що ОСОБА_1 , який не є батьком ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , не несе обов`язку щодо їх утримання, позаяк такий обов`язок за ним законодавчо відсутній і утримання вказаних дітей він може здійснювати лише з власної волі.
Отже, у суду відсутні правові підстави вважати, що відповідач протиправно відмовив ОСОБА_1 у звільненні з військової служби під час дії воєнного стану на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову.
У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.О. Бондар