Справа № 160/14475/24
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2024-10-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 рокуСправа №160/14475/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

03.06.2024р. через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 та, з урахуванням виправленої позовної заяви від 12.06.2024р., просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.06.2021 року по 18.01.2023 року включно;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.06.2021 року по 18.01.2023 року включно у сумі 262 763 гривні 01 копійка.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона з 26.06.2015р. проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , згідно наказу №126 від 26.06.2021р. її було звільнено з військової служби з 26.06.2021р., проте, при звільненні їй не було виплачено індексацію грошового забезпечення, яка у подальшому була нарахована та виплачена їй у примусовому порядку на підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.03.2023р. та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 13.07.2023р. у справі №160/27282/21 у сумі 82370,85 грн. тільки 02.05.2024р. згідно даних банківської виписки. Тобто, на переконання позивачки, відповідачем було затримано її розрахунок при звільненні з 27.06.2021р. по 01.05.2024р., що становить 1040 днів затримки та є підставою для нарахування і виплати їй середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.06.2021р. по 18.01.2023р. включно (згідно прохальної частини позову), який за проведеним позивачкою розрахунком становить 262 763,01 грн. у відповідності до вимог ст.117 КЗпП України, виходячи з такого обрахування, а саме:82370,85 х 3,19 згідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц. У заяві від 22.07.2024р. позивачка, з урахуванням наданої відповідачем довідки №463 про її грошове забезпечення, навела інший розрахунок, де сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (за невиплату їй індексації грошового забезпечення) має складати 110774,04 грн. (із розрахунку 148909,86 х 74,39%) за період з 27.06.2021р. по 18.07.2022р., та 70799,52 грн. (із розрахунку 384,78 грн. х 184 дні) за період з 19.07.2022р. по 18.01.2023р., тобто, на переконання позивачки загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при її звільненні має складати 181573,56 грн. (110774,04 грн. +70799,52 грн.) відповідно до правової позиції Верховного Суду, наведеної у постанові від 29.01.2024р. у справі №560/9586/22 та численних інших постанов, наведених позивачкою у позові та у заяві (а.с.34-43,77-78).

Ухвалою суду від 20.06.2024р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 18.07.2024р. відповідно до вимог ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, а також зобов`язано відповідача надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотримання вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати довідку про середній заробіток позивача за останні 2 місяці, що передували її звільненню зі служби, оформлену згідно до вимог Порядку КМУ №100 від 08.02.1995р.; надати довідку про виплачені на дату звільнення позивача (26.06.2021р.) суми грошового забезпечення (з урахуванням податків і зборів), виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.60).

Зазначена ухвала суду разом з копією адміністративного позову була отримана відповідачем у системі Електронний суд у його електронному кабінеті, а саме: адміністративний позов з додатками отримано - 04.06.2024р., ухвала суду про відкриття провадження отримано 20.06.2024р., що є належним повідомленням відповідача про час та місце судового розгляду справи у відповідності до вимог ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України про що свідчать довідки про доставку електронних листів, наявних в матеріалах справи (а.с.64,66).

На виконання вимог вищенаведеної ухвали суду, 02.07.2024р. через систему «Електронний Суд» від відповідача надійшов відзив на позов, у якому останній просив у його задоволенні позивачеві відмовити посилаючись на те, що з позивачкою було здійснено остаточний розрахунок 02.05.2024р., а з цим позовом до суду вона звернулася 03.06.2024р., тобто, після закінчення місячного строку звернення до суду, встановленого ч.5 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, заяву про поновлення цього строку не подавала, а тому відповідач вважає, що є всі підстави для залишення позову без розгляду на підставі п.8 ч.1 ст.240 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідач також вказав і на те, що, оскільки нова редакція ст.117 КЗпП України з урахуванням ст.58 Конституції України, пом`якшує відповідальність роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обмежуючи виплату середнім заробітком за час затримки по день фактичного розрахунку періодом не більш як 6 місяців, саме ця редакція закону має застосовуватися до спірних правовідносин, тобто, період нарахування середнього заробітку має обмежуватися 6-ма місяцями з 27.06.2021р. по 26.12.2021р. (183 календарних дні), окрім того, відповідач також вказав і на те, що закон не обмежує суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України залежно від розміру недоплаченої суми. А оскільки недоплачена сума становила 82370,85 грн., а середня заробітна плата позивачки становила 400337,60 грн. (1040 днів затримки х 384,94 грн. середньоденна заробітна плата), то істотність частки, яка підлягає відшкодуванню становить 20,58%, а, відповідно, 384,94 грн. х 20,58% має дорівнювати 79,22 грн., тому, на переконання відповідача, за 183 календарні дні за період з 27.06.2021р. по 26.12.2021р. середній заробіток позивачки склав 14417,26 грн. (виходячи з розрахунку 183 х 79,22) (а.с.67-70).

Також, на виконання вимог вказаної вище ухвали суду, відповідачем до відзиву було додано, а саме:

- копію розрахунку середнього заробітку при звільненні позивачки за два місяці до звільнення її з військової служби від 24.06.2024р. за №463 (а.с.74);

- копію довідки про виплачені на дату звільнення суми грошового забезпечення позивачки від 27.06.2024р. за №480 (а.с.75).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно довідки управління персоналом від 23.07.2024р. №228 у зв`язку із перебуванням судді Конєвої С.О. у черговій відпустці, ухвалою суду від 16.10.2024р. розгляд даної справи було продовжено на підставі ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України до 16.10.2024р. (а.с.87,88).

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 16.10.2024р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до вимог ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Із наявних в матеріалах справи документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянка України ОСОБА_1 проходила військову службу за контрактом на посаді провідного бухгалтера ФЕС ВОС -900093А у Військовій частині НОМЕР_1 у період з 26.06.2015р. по 26.06.2021р., що підтверджується копією паспорта позивачки НОМЕР_2 від 08.02.2005р., копією військового квитка серії НОМЕР_3 від 01.10.2015р. (а.с.46-50).

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 за №126 від 26.06.2021р. позивачку було звільнено з військової служби 26.06.2021р. згідно інформації, наведеної у військовому квитку (а.с.50).

Надалі, на підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.03.2023р., постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 13.07.2023р. у справі №160/27282/21 відповідачем позивачеві була виплачена індексація грошового забезпечення у сумі 82370,85 грн. 02.05.2024р. о 10:31 годині, що підтверджується копією Виписки КБ «ПриватБанк» по особовому рахунку позивачки (а.с.22,54).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.06.2021р. по 18.01.2023р. включно у сумі 262 763,01 грн., позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову частково, виходячи з наступного.

Правове становище осіб, які проходять військову службу, у тому числі і порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці врегульовані Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-ІІ (далі Закон №2011-ІІ), Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008, яке є спеціальним законодавством та має пріоритет у його застосуванні над іншими нормативно-правовими актами.

Разом з тим, наведеними нормами спеціального законодавства не врегульовані правовідносини щодо відповідальності роботодавця (у тому числі і суб`єкта владних повноважень державного органу) за затримку розрахунку при звільненні особи, а, відповідно, у разі, якщо спеціальними нормами не врегульовані такі спірні правовідносини, підлягають застосуванню загальні норми права, зокрема, норми ст.ст.116,117 КЗпП України, що також передбачено і рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002р. №8-рп/2002 та узгоджується із правовою позицією у подібних правовідносинах, яка викладена у постанові Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №809/366/17,та є обов`язковою для врахування адміністративним судом у порядку, встановленому ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, виходячи із того, що предметом даного спору є саме бездіяльність відповідача щодо не відшкодування (компенсації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та спірні правовідносини нормами спеціального законодавства не врегульовані, тому слід дійти до висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме приписи трудового законодавства, зокрема, ст.ст.47,116,117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Так, в силу ч.1 ст.47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Частиною 1 статті 116 КЗпП України (у редакції, яка діяла на момент звільнення позивачки) встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму (частина друга статті 116 КЗпП України).

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України (у редакції, яка діяла на момент звільнення позивачки) у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування і в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП України).

В той же час, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-ІХ текст статті 117 КЗпП України було викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Вказана редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року.

При цьому, слід зазначити, що Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні статті 117 КЗпП України, яка діяла до внесених змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, Верховний Суд неодноразово зауважував, що закон покладає на підприємство, установу організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, але у редакції, чинній до 19 липня 2022 року, неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, і у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

За правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у його постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, тощо (п.91 постанови).

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.

На підтримку наведеної позиції Великої Палати Верховного Суду 30 листопада 2020 року Верховний Суд ухвалив постанову у справі №806/2473/18. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягав стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Разом з цим, як уже зазначалося вище, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно з Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-ІХ, тому і підхід до правозастосування вказаної норми змінився.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Так, спірний період стягнення середнього заробітку охоплюється періодом з 27 червня 2021 року по 01 травня 2024 року, а тому такий умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-ІХ (до 19 липня 2022 року) і після цього.

А отже, період з 27.06.2021р. до 19.07.2022р. (до набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом України №2352-ІХ, тобто, без обмеження строком виплати у 6 місяців.

Проте, період з 19 липня 2022 року по 01 травня 2024 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями, тобто обмежується періодом з 19.07.2022р. по 18.01.2023р.

До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Верховного Суду від 30.11.2020р. у справі №806/2473/18 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Аналогічні висновки висловлені і у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, від 22 лютого 2024 року у справі №560/831/23, від 29 лютого 2024 року у справі №460/42448/22, від 10 квітня 2024 року у справі №360/380/23 та від 19 вересня 2024 року у справі №420/573/23, і ці висновки є застосовними до спірних правовідносин.

За викладених обставин та враховуючи наведені висновки Верховного Суду, які є сталими у даних спірних правовідносинах, суд приходить до висновку, що у межах цієї справи до періоду з 27.06.2021р. по 18.07.2022р. включно, суду належить застосувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.11.2020р. у справі №806/2473/18, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачці при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачці при звільненні у порівнянні із загальним розміром належних позивачці при звільненні виплат. А також належить врахувати і приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив таку виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Наведений підхід застосований і Верховним Судом у його постановах від 10 квітня 2024 року у справі №360/380/23 та від 19 вересня 2024 року у справі №420/573/23.

Тому, аргументи відповідача у частині необхідності застосування у даних правовідносинах нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з обмеженням 6-ма місяцями періоду з 27.06.2021р. по 26.12.2021р. є неспроможними, з огляду на те, що такі доводи відповідача спростовуються наведеними правовими висновками Верховного Суду, які є обов`язковими для врахування не тільки адміністративним судом, а й відповідачем, який у даних правовідносинах виступає суб`єктом владних повноважень згідно до вимог ст.14 Кодексу адміністративного судочинства України та ст.129-1 Конституції України.

Так, із наявних в матеріалах цієї справи копій документів судом встановлено, що 26.06.2021р. відповідачем позивачці було нараховане та виплачене грошове забезпечення при звільненні у загальній сумі 28357,77 грн., що підтверджується змістом Довідки про виплачені на дату звільнення суми грошового забезпечення від 24.06.2024р. №480 (а.с.75,84).

В той же час, судом також встановлено, що відповідачем при звільненні (26.06.2021р.) позивачці не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення, що підтверджується судовими рішеннями у справі №160/27282/21, які містяться у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Зазначена сума індексації грошового забезпечення у розмірі 82370,85 грн. була нарахована та виплачена відповідачем позивачці тільки 02.05.2024р. о 10:31 год. про що свідчить зміст копії виписки КБ «ПриватБанк» по особовому рахунку позивачки (а.с.22,54).

А відповідно, із аналізу встановлених вище судом обставин, слідує, що станом на дату звільнення позивачки (26.06.2021р.) вона мала право на отримання грошового забезпечення при звільненні у загальній сумі 110728,62 грн. (із розрахунку 28357,77 виплачена сума при звільненні + 82370,85 грн. невиплачена сума індексації).

Факт невиплати відповідачем позивачці суми індексації грошового забезпечення у розмірі 82370,85 грн. при звільненні 26.06.2021р. підтверджується дослідженими вище матеріалами справи, а також і самим відповідачем у відзиві на позов, у якому зазначено, що остаточний розрахунок з позивачкою було проведено 02.05.2024р. (а.с.68).

Таким чином, із наведених обставин слід дійти висновку, що відповідач у даних правовідносинах допустив затримку розрахунку при звільненні позивачки у період з 27.06.2021р. по 01.05.2024р., що є підставою для відповідальності відповідача, передбаченої статтею 117 КЗпП України, у вигляді стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

При цьому, як уже зазначалося вище, при проведенні розрахунку середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, норми статті 117 КЗпП України, у редакції чинній до 19.07.2022р., підлягають застосуванню до періоду з 27.06.2021р. по 18.07.2022р. включно (без обмеження строком виплати у 6 місяців), а норми статті 117 КЗпП України, у редакції чинній після 19.07.2022р., підлягають застосуванню судом до періоду з 19.07.2022р. по 01.05.2024р. (з обмеженнями 6-ма місяцями, а саме: періодом з 19.07.2022р. по 18.01.2023р.).

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р. (далі Порядок №100).

Абз.3 п.2 Порядку №100 передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Положеннями пункту 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

А відповідно, із наведених встановлених судом обставин та проаналізованих приписів Порядку №100 у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачкою проведено обчислення свого середнього заробітку із розрахунку коефіцієнта 3,19 згідно висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц (про що зазначено у позові) безпідставно, оскільки, по-перше, обставини, викладені у вказаній постанові Суду не стосуються прав та інтересів саме позивачки та не звільняють її від обов`язку доказування обставин у цій справі у розумінні ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України з дотриманням приписів згаданого Порядку №100; по-друге, такий розрахунок проведений з порушенням вимог вищенаведених абз.3 п.2, п.8 Порядку №100, а тому вказаний показник (3,19) не підлягають застосуванню судом при обчисленні суми середнього заробітку позивачки у даних правовідносинах.

Таким чином, виходячи із аналізу наведених норм, можна дійти висновку, що середньомісячна заробітна плата обчислюється за останні два місяці роботи працівника до його звільнення, у відповідності до вимог абз.3 п.2, п.8 Порядку №100, якими, у даному випадку, з урахуванням того, що позивачку було звільнено з військової служби 26.06.2021р., є квітень та травень 2021р.

Так, на вимогу суду відповідачем було надано розрахунок середнього заробітку позивачки від 24.06.2024р. за №463 зі змісту якого видно, що грошове забезпечення позивачки становить за квітень 2021р. 11735,90 грн., за травень 2021р. 11745,60 грн., а відповідно, середньоденне грошове забезпечення позивачки складає 384,94 грн. (11735,90+11745,60/61 днів), про що свідчить зміст наведеного розрахунку (а.с.75,85).

Наведений розрахунок позивачем не оспорюється (таких доказів позивачем суду не надано).

Також, судом встановлено, що період затримки (прострочення) виплати позивачці індексації грошового забезпечення у сумі 82370,85 грн. становив з 27.06.2021р. (наступний день після звільнення) по 18.07.2022р. включно (з урахуванням приписів ст.117 КЗпП України у редакції, чинній до 19.07.2022р.), що складає 387 календарних днів затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, середньомісячна заробітна плата позивачки, виходячи із розрахунку 384,94 грн. (середньоденна зарплата) х 387 (дні затримки), складає 148971,78 грн., що відповідає приписам п.2 п.8 Порядку №100.

А відповідно, ймовірний розмір майнових втрат позивачки у порівнянні із загальним розміром всіх належних позивачці виплат при звільненні, виходячи з предмету спору, за період з 27.06.2021р. по 18.07.2022р. включно становить 110820,10 грн., виходячи з розрахунку, а саме: 82370,85 грн. (недоотримана сума індексації грошового забезпечення при звільненні) /110728,62 грн. (загальна сума належного позивачці грошового забезпечення при звільненні) х 100, тобто, 74,39% від 148971,78 грн. (середньомісячної зарплати позивачки).

Отже, виходячи з наведеного, а також враховуючи принципи (критеріїв) пропорційності, співмірності у період з 27.06.2021р. по 18.07.2022р. включно, суд вважає за необхідне зменшити таке відшкодування та стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 110 820,10 грн., що становить 74,39% від 148971,78 грн. (ймовірний розмір майнових втрат позивачки).

При цьому, слід зазначити, що застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду, яке реалізується у кожній справі індивідуально на підставі обставин справи, які в кожній з них є різними.

Аналогічний підхід при обчисленні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні висловлений і Верховним Судом у його постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 та у постанові від 04 листопада 2021р. у справі №806/403/17.

Окрім того, судом враховується і те, що Збройні Сили України фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, станом на момент розгляду цієї справи через вторгнення російської федерації на територію суверенної України у державі введений воєнний стан, тривають воєнні дії, а тому з урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що відшкодування (компенсація) відповідачем позивачці середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 110820,10 грн. за період з 27.06.2021р. по 18.07.2022р. включно, є пропорційним, співмірним та достатнім способом захисту порушеного права позивача.

Між тим, за період затримки з 19.07.2022р. по 01.05.2024р. підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, яка обмежена 6-ма місяцями згідно до норм ст.117 КЗпП України у редакції, чинній з 19.07.2022р., а відповідно, у цій частині розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022р. по 18.01.2023р., затримка становить 6 місяців, тобто, 183 календарних дні.

Тому враховуючи наведене, за період з 19.07.2022р. по 18.01.2023р. сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні позивачки складає 70444,02 грн. (виходячи з розрахунку 183 к.дні х 384,94 (середньоденний заробіток)).

За таких обставин, зменшена судом сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 27.06.2021р. по 18.07.2022р. включно становить 110820,10 грн. (74,39% від 148971,78 грн.), а сума середнього заробітку за затримку при звільненні за період з 19.07.2022р. по 18.01.2023р. 70444,02 грн., що загалом становить 181 264, 12 грн.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 27.06.2021р. по 18.01.2023р. у загальній сумі 181 264,12 грн. (110820,10 + 70444,02) виходячи з вимог статті 117 КЗпП України, у редакції чинній до 19.07.2022р., та у редакції чинній після цієї дати.

З урахуванням наведеного, за викладених обставин суд приходить до висновку, що здійснений позивачем у позові розрахунок щодо іншої решти частини позову у сумі 81498,89 грн. (262763,01 181264,12) проведений позивачкою з арифметичними помилками, без урахування показників, які містяться у довідці від 24.06.2024р. №463, без врахування вимог п.2, п.8 Порядку №100, а тому у цій частині позову позивачці слід відмовити.

Таким чином у наведеній частині позовні вимоги щодо розрахованої позивачкою суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні підлягають задоволенню частково.

За приписами ч.1 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи ч.1 ст.75 наведеного Кодексу.

Згідно ч.1 ст.76 Кодексу, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем у відзиві на позов не наведено жодних підстав та не надано доказів, які б свідчили про правомірність бездіяльності відповідача у не проведенні нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.06.2021р. по 18.01.2023р., що є предметом даного спору, з урахуванням встановлених судом обставин у справі та аналізу наведених вище норм чинного законодавства України.

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом, доводи відповідача з приводу необхідності застосування норми ст.117 КЗпП України, якою обмежено виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями після 19.07.2022р., до періоду затримки з 27.06.2021р. по 26.12.2021р. з урахуванням ст.58 Конституції України, яка, на переконання відповідача, пом`якшує відповідальність роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні, з огляду на таке.

Приписами ст.58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Вказана стаття міститься у розділі ІІ Конституції України, яким врегульовані права, свободи та обов`язки людини і громадянина, тобто особи.

А відповідно, із наведеного аналізу норм Конституції України слідує, що ст.58 Конституції України стосується прав та інтересів людини і громадянина (осіб) і не може розповсюджувати свою дію на права та обов`язки юридичних осіб як роботодавців.

З огляду на наведене вимоги відповідача, викладені у відзиві на позов, щодо застосування судом статті 58 Конституції України у даних правовідносинах як такої, що пом`якшує відповідальність відповідача як роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, є безпідставними та неспроможними.

Не заслуговують на увагу і проведені відповідачем у відзиві на позов арифметичні обрахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачки, які, на переконання відповідача, мають складати 14417,26 грн., оскільки такі обрахунки проведені всупереч правовим висновкам, наведеним вище у постановах Верховного Суду від 30.11.2020р. у справі №806/2473/18, від 10.04.2024р. у справі №360/380/23 та від 19.09.2024р. у справі №420/573/23.

Є безпідставними та необґрунтованими аргументи відповідача з приводу наявності підстав для залишення даного позову без розгляду через пропуск позивачкою місячного строку звернення до суду, встановленого ч.5 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки з урахуванням того, що останнім місячним строком для подачі даного позову припадав на 02.06.2024р., який був вихідним днем (неділя), а 03.06.2024р. понеділок (після вихідного дня перший робочий день), то подаючи позов 03.06.2024р., після 02.06.2024р. вихідного дня, позивачка строк звернення до суду з цим позовом не пропустила, що відповідає обчисленню процесуального строку, встановленого ч.1 ч.6 ст.120 Кодексу адміністративного судочинства України, що свідчить про те, що підстави для залишення даного позову без розгляду на підставі п.8 ч.1 ст.240 Кодексу адміністративного судочинства України у адміністративного суду відсутні.

Інші доводи відповідача уважно вивчені судом проте, не беруться судом до уваги, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача у не проведенні нарахування та виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.06.2021р. по 18.01.2023р., суд приходить до висновку, що вказана бездіяльність (пасивна поведінка) відповідача є протиправною, необґрунтованою, вчиненою без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), у зв`язку із чим відповідачем були порушені права та інтереси позивача у наведеній частині, які підлягають судового захисту шляхом визнання вищенаведеної бездіяльності відповідача протиправною.

Окрім того, з урахуванням вищенаведених обставин у даній справі, за якими судом встановлено протиправну бездіяльність відповідача, як суб`єкта владних повноважень, у даних правовідносинах, з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивачки, слід вийти за межі позовних вимог у відповідності до ч.2 ст.9, п.10 ч.2 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України та стягнути з відповідача на користь позивачки, згідно проведеного судом вище обрахування, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 27.06.2021р. по 18.01.2023р. у загальному розмірі 181 264,12 грн.

А відповідно, слід дійти висновку, що позовні вимоги позивачки в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у даних правовідносинах є неналежним способом захисту порушеного права позивачки, тому у цій частині позову позивачеві слід відмовити.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Військової частини НОМЕР_1 на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору понесені нею згідно квитанції №АНСН-ВСРО-МТСР-50А4 від 12.06.2024р. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 484 грн. 48 коп. виходячи із розрахунку 986,96/2 (а.с.45,59а).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 78, 94, 122, 132, 134, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.06.2021 року по 18.01.2023 року включно - протиправною.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.06.2021р. по 18.01.2023р. у загальному розмірі 181 264 грн. 12 коп. (сто вісімдесят одна тисяча двісті шістдесят чотири гривні 12 коп.).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 484 грн. 48 коп. (чотириста вісімдесят чотири гривні 48 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва