Справа № 260/3476/24
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2024-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 260/3476/24 пров. № А/857/18331/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року (головуючий суддя Ващилін Р.О., м.Ужгород) у справі №260/3476/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

17.05.2024 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: визнати протиправною бездіяльність командира Військової частини НОМЕР_1 по невинесенню наказу про звільнення ОСОБА_1 з військової служби протиправною; зобов`язати командира Військової частини НОМЕР_1 винести наказ про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі п.п. "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» для здійснення постійного догляду за хворою матір`ю.

Позов обґрунтовує тим, що він проходить військову службу за мобілізацією. Разом з тим, останнім часом стан здоров`я його матері значно погіршився, у зв`язку з чим їй рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі. Інших осіб, які б могли здійснювати догляд за його матір`ю, немає. У зв`язку із зазначеним 18 квітня 2024 року він звернувся до командування військової частини, в якій проходить службу, із рапортом про звільнення, до якого долучив всі необхідні документи. Однак, у відповідь на такий отримав лист помічника командира з правової роботи з резолюцією «довести до відома», зі змісту якого вбачається, що підстав для звільнення з військової служби у нього немає. Такий висновок посадової особи відповідача вважає неправомірним, оскільки рапорт розглянуто поверхнево.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду поданого ОСОБА_1 рапорту про звільнення з військової служби від 18.04.2024. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 розглянути поданий ОСОБА_1 рапорт про звільнення з військової служби на підставі абз. 4 пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні, та прийняти вмотивоване рішення. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Апелянт вказує, що за результатами розгляду поданого позивачем рапорту останнього було повідомлено про неможливість погодження його звільнення з військової служби з наведених ним підстав за відсутності висновку медико-соціальної експертної комісії, який підтверджує необхідність здійснення постійного стороннього догляду для осіб віком понад 18 років. Вважає, що наданий позивачем висновок лікарсько-консультативної комісії не може вважатися в даному випадку належним доказом, оскільки така видає висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною. Просить задовольнити вимоги апеляційної скарги.

Разом з тим, оскаржив рішення суду і позивач. Вважає, що рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Крім того, апелянт зазначає, що адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч. 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. Таким чином, апелянт вважає, що суд першої інстанції повинен був зобов`язати командира Військової частини НОМЕР_1 винести наказ про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі п.п. г п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» для здійснення постійного догляду за хворою матір`ю. Просить задовольнити вимоги апеляційної скарги.

03.09.2024 відповідачем до суду подано відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначає, що апеляційна скарга позивача не спростовує правильність доводів, якими мотивоване судове рішення, а зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом першої інстанції доказів та незгоди з ними. Позивач вважає, що даному випадку застосуванню також підлягає висновок в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України», де суд констатував, що: вирішення колізій у законодавстві завжди має тлумачиться на користь особи. Разом з тим, вказує, що надання довідки чи висновку МСЕК про потребу в сторонньому догляді особам, які не мають встановленої групи інвалідності не входить до компетенції МСЕК (Постанова від 3 грудня 2009р. № 1317 Питання медико-соціальної експертизи). Надання такої довідки або висновку належить до компетенції лікарсько-консультативної комісії лікувального закладу. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідача.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, суд приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

У зв`язку з оголошенням мобілізації 06 березня 2022 року позивач був призваний на військову службу на підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» №69/2022 від 24.02.2022.

Станом на день виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді стрільця-санітара 3 механізованого відділення 3 механізованого взводу 5 механізованої роти 2 механізованого батальйону, куди був зарахований наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №100 від 08.04.2024.

18 квітня 2024 року ОСОБА_1 подав на ім`я командира Військової частини рапорт, в якому просив звільнити його з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а саме: у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Поданий рапорт аргументував необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю.

До такого долучив, серед іншого, висновок про наявність порушень функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговувати і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, №37/1 від 15.05.2024, складний лікарсько-консультативною комісією медичного центру «Корзо».

За результатами розгляду такого рапорту листом Військової частини НОМЕР_1 від 24.04.2024 за підписом помічника командира Військової частини НОМЕР_1 з правової роботи начальника юридичної служби ОСОБА_2 , ОСОБА_1 повідомлено про те, що поданий рапорт не підлягає погодженню з тих підстав, що «необхідність постійного стороннього догляду за дідом підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії», тоді як військовослужбовець до рапорту долучив висновок лікарсько-консультативної комісії.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не видачі наказу про звільнення з військової служби, позивач звернувся в суд першої інстанції з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту прав позивача, враховуючи положення ст. 9 та ст. 245 КАС України, буде зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 розглянути поданий ОСОБА_1 рапорт про звільнення з військової служби на підставі абз. 4 пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні, та прийняти вмотивоване рішення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів визнано обов`язком громадянина України. Громадяни відбувають на військову службу відповідно до закону.

Вказане кореспондується також з положеннями ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (Закон №2232) (в редакції, чинній на момент звернення позивач з рапортом).

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону №2232 військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону №2232 військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Згідно з ч. 5 ст. 1 Закону №2232 від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, дія якого в подальшому була неодноразово продовжена та наразі триває.

Воєнний стан в розумінні положень ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Разом з тим, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні визначає Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII.

Відповідно до вимог Закону №2232 на військову службу за призовом під час мобілізації приймаються громадяни віком від 18 років та громадяни, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі, тобто до 60 років.

Колегія суддів зазначає, що позивач проходив військову службу за призовом під час мобілізації у Військовій частині НОМЕР_1 . В подальшому, позивач звернувся до командування Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Так, підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232.

Згідно з абз. 4 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232 (в редакції, чинній на момент звернення позивача з рапортом) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час воєнного стану, звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Апеляційний суд вказує, що позивач вважає, що має право на звільнення з військової служби на підставі вищезазначеної законодавчої норми з огляду на те, що його мати ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) не здатна до самообслуговування та потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується довідкою ЛКК від 15.04.2024 №37/1/1 та висновком №37/1 про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі.

Разом з тим, відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до п. 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (Положення) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з не бажанням продовжувати військову службу та з метою реалізації права на звільнення, передбаченого пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232, 18 квітня 2024 року ОСОБА_1 подав на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 рапорт, до якого долучив, серед іншого, копію висновку лікарсько-консультативної комісії №37/1 від 15.04.2024, виданого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Як вбачається з відповідних відміток на рапорті командири 5 механізованої роти та 2 механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 клопотали перед командуванням Військової частини НОМЕР_1 по суті рапорту.

Відповідно до п. 12.1 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.

Підпунктом 2 пункту 225 Положення передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»: у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Незважаючи на надходження рапорту від 18.04.2024 та клопотання безпосередніх командирів ОСОБА_1 по суті рапорту, командир Військової частини НОМЕР_2 такий рапорт не розглянув.

При цьому, апеляційний суд відхиляє посилання апелянта (відповідача) на те, що ОСОБА_1 було належним чином відмовлено у задоволенні його рапорту, оскільки долучена в якості доказу до відзиву на позов копія листа від 24.04.2024 за підписом помічника командира Військової частини НОМЕР_1 з правової роботи начальника юридичної служби ОСОБА_2 , не являється рішенням в розумінні законодавчих норм посадової особи, яка уповноважена розглядати питання про звільнення позивача з військової служби. В свою чергу жодних належних та допустимих доказів прийняття рішення командиром Військової частини НОМЕР_1 , що безпосередньо уповноважений на вирішення питання щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби, за результатами розгляду поданого позивачем рапорту, відповідач всупереч своєму процесуальному обов`язку до матеріалів справи не надав.

Таким чином, з огляду на відсутність доказів прийняття командиром Військової частини НОМЕР_1 рішення за результатами розгляду поданого ОСОБА_1 рапорту про звільнення з військової служби, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що в даному випадку існує протиправна бездіяльність відповідача.

Крім того, колегія суддів не бере до уваги наведені апелянтом (відповідачем) доводи про неможливість звільнення ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку з тим, що довідка лікарсько-консультативної комісії не є належним документом на підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за особою, що досягла повноліття, з огляду на наступн..

Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2024 року у справі №120/1909/23 досліджував питання щодо того, який саме орган видає медичний висновок щодо необхідності здійснення постійного догляду.

Так, на підставі проведеного правового аналізу законодавчих норм Верховний Суд дійшов висновку, що медичний висновок це документ, який містить дані про стан здоров`я особи та видається з питань, пов`язаних з таким станом здоров`я. Суб`єктами формування та видачі медичного висновку є лікарі, лікарсько-консультативні та лікарсько-експертні комісії закладів охорони здоров`я.

В свою чергу, медико-соціальні експертні комісії проводять медико-соціальні експертизи особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності (п. 3 Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317 (Положення №1317))

Комісія видає особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації і надсилає у триденний строк виписку з акта огляду комісії органові, в якому особа з інвалідністю перебуває на обліку як отримувач пенсії чи державної соціальної допомоги (щомісячного довічного грошового утримання), що призначається замість пенсії, та разом з індивідуальною програмою реабілітації - органові, що здійснює загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виписку з акта огляду комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у наданні додаткових видів допомоги.

З наведеного вбачається, що лікар, лікарсько-консультативна комісія та лікарсько-експертна комісія формують медичний висновок, а медико-соціальні експертні комісії - довідку, акт огляду (витяг з акту огляду).

За приписами пп. 1 п. 11 Положення №1317 міські, міжрайонні, районні комісії визначають: ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків; потребу осіб з інвалідністю у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв; потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування; ступінь стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування; причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений комісією у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого; медичні показання на право одержання особами з інвалідністю автомобіля і протипоказання до керування ним.

У наведеному переліку прав та обов`язків медико-соціальної експертної комісії відсутнє поняття «постійного догляду», який може бути визначений для осіб, яким інвалідність не встановлена, а вказано лише право визначати необхідність стороннього нагляду, догляду. При цьому, поняття «сторонній догляд» не є тотожним поняттю «постійний догляд», позаяк перше говорить про те, ким надається догляд, а друге коли надається такий догляд. В свою чергу, поняття «постійний догляд» передбачає безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового обмеження, суцільним порядком.

В свою чергу, відповідно до Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2008 №189 (Порядок), при лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, утворюються ЛКК (п. 1 розділу III Порядку).

Відповідно до п. 3 розділу ІІІ Порядку до основних завдань ЛКК належить: 1) видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, відповідно до вимог пункту 4 розділу IV цього Порядку; 2) здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності; 3) надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження; 4) вжиття заходів щодо перевірки та усунення недоліків у суб`єкта господарювання, що були виявлені Фондом соціального страхування України за результатом перевірки обґрунтованості медичних висновків про тимчасову непрацездатність (у разі звернення керівника суб`єкта господарювання).

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 №407 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я» затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації № 080-4/о «Висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі».

Пунктом 5 цієї Інструкції визначено, що висновок надається особі або законному представнику особи, яка потребує надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі відповідно до Порядку подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 № 859.

У пункті 4 висновку вказуються рекомендовані соціальні послуги: денного догляду, догляду вдома, паліативного догляду вдома, отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи (пункт 8 Інструкції).

Отже, аналізуючи повноваження медико-соціальної експертної комісії, передбачені Положенням № 1317, є підстави для висновку, що така визначає потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі особам з інвалідністю, а також особам, яким визначена ступінь втрати професійної працездатності.

Щодо осіб, які не відносяться до цих категорій, але які за станом здоров`я нездатні до самообслуговування і потребують постійного стороннього догляду, то суд доходить висновку, що такі повноваження можуть бути віднесені до лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, які також мають право приймати висновки, зокрема, про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою № 080-4/о) з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг.

Окрім того, колегія суддів зауважує, що абз. 4 пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону визначає два альтернативні документи для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за особою або висновок медико-соціальної експертної комісії, або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Однак, дані обставини були залишені Військовою частиною НОМЕР_1 поза увагою.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно зазначив що відповідно до п. п. 225 Положення, уповноваженою особою на прийняття рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби є саме командир Військової частини НОМЕР_1 , який на підставі оцінки поданого військовослужбовцем рапорту та долучених до нього документів, повинен надати правову оцінку наявності передбачених законодавством підстав для звільнення. Таким чином, суд не може перебирати компетенцію суб`єктів владних повноважень та надавати правову оцінку поданим документам, до того, як такі були оцінені уповноваженим органом.

Апеляційний суд зауважує, що у випадку прийняття рішення щодо зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби, яке по суті буде передувати розгляду останньою рапорту та долучених до нього документів, суд порушить принцип розподілу влади та втрутиться у виключну компетенцію уповноваженого на прийняття такого рішення органу.

Таким чином колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 розглянути поданий ОСОБА_1 рапорт про звільнення з військової служби на підставі абз. 4 пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні, та прийняти вмотивоване рішення.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року у справі № 260/3476/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний