Справа № 300/339/24
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2024-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 300/339/24 пров. № А/857/18687/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П,

Сеника Р.П.

розглянувши в письмовому провадженні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 липня 2024 року (головуючий суддя Кафарський В.В.) ухвалену в м. Івано-Франківськ у справі № 300/339/24 за адміністративним позовом Головного управління ДПС в Івано-Франківській області до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про відстрочення виконання судового рішення у справі №300/339/24.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 липня 2024 року у задоволені заяви відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав достатньо доказів, які б підтверджували неможливість виконання судового рішення у зв`язку зі скрутним фінансовим становищем, а також про намагання вчинення дій, спрямованих на сплату податкового боргу, враховуючи, в тому числі, і наявне майно, про реалізацію якого заявник зазначив у заві про відстрочення виконання судового рішення.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 липня 2024 року та прийняти нову, якою заяву задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що якщо для суду першої інстанції було недостатньо підтверджень щодо фінансового стану відповідача, суд повинен був витребувати зазначені докази. Скаржник вказує, що посилання суду першої інстанції на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 06.12.2019 у справі №2а/0570/6531/2011 жодним чином не спростовує доводи заявника. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не спростовано доводи апелянта, які ґрунтувались не тільки на судовій практиці Верховного Суду, а й на підставі висновків, наведених у рішенні Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини. Скаржник наголошує, що в процесі дослідження доводів по справі, суд першої інстанції акцентував увагу тільки на майновому стані заявника, а докази на підтвердження фінансового стану заявника жодним чином не спростовані.

Враховуючи положення статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), відсутність клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що рішенням суду від 29.04.2024, відстрочити виконання якого просить відповідач, стягнуто з ОСОБА_1 в дохід бюджету податковий борг в сумі 40 336,83 грн. Вказане рішення суду набрало законної сили 30.05.2024.

Звертаючись із заявою про відстрочення виконання вказаного судового рішення, ОСОБА_1 посилається на скрутне матеріальне становище.

Так, згідно з частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стаття 124 Конституції України та статті 14, 370 КАС України встановлюють, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до положень статті 378 КАС України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити виконання рішення. Питання про відстрочення судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду. Підставою для відстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання самої особи або членів її сім`ї, її матеріальне становище; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Відстрочення в розумінні зазначеної норми закону є відкладенням чи перенесенням дати виконання рішення на новий строк, який визначається адміністративним судом, та допускається у виняткових випадках, залежно від обставин справи. Підставою для відстрочення можуть бути конкретні існуючі, об`єктивні, виключні обставини, що ускладнюють виконання судового рішення у встановлений строк або фактично унеможливлюють таке.

При розгляді заяв щодо відстрочення виконання судового рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому. Наявність підстав для відтермінування має бути доведена боржником. Строки відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання додаткового строку для повного виконання рішення суду. Надання такого не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника, натомість повинне базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників.

Відстрочення виконання рішення суду здійснюється у виняткових випадках і є правом, а не обов`язком суду, а відповідне рішення приймається судом на основі закону та власних переконань.

Відповідно до частини 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

В частині правової оцінки наданих заявником доказів суд повинен дослідити питання про те, чи достатньо наведених заявником обставин для прийняття рішення про відстрочення виконання судового рішення.

При цьому, підставою для відстрочення виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк встановлений судом, такі повинні бути доведені заявником.

З огляду на відсутність передбачених критеріїв для визначення поважності таких підстав, прийняття відповідних рішень є дискреційним повноваженням суду, яке останній реалізує за власними переконанням, виходячи з конкретних обставин справи. При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що відстрочення виконання рішення суду є правом, а не обов`язком суду.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявником на підтвердження існування обставин, що ускладнюють виконання судового рішення, не надано достатніх та належних доказів.

Так, відповідно до матеріалів справи, основною обставиною, що ускладнює виконання судового рішення, на яку посилається заявник, є його скрутне матеріальне становище, на підтвердження чого такий надав довідки про доходи за 2022-2024 роки, видані Коломийським об`єднаним управлінням ПФУ в Івано-Франківській області.

Як зазначив суд першої інстанції, надані відомості про отримані пенсійні виплати не виключають можливості отримати відповідачем доходу з інших джерел. Так, заявником не надано жодних доказів про відсутність інших доходів, таких як відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків Державної податкової служби України про суми виплачених доходів за попередній календарний рік, інформації з органів соціального забезпечення тощо.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком та зауважує, що наведені заявником обставини, пов`язані із його скрутним матеріальним становищем, не є тими «виключними» підставами, за наявності яких виконання судового рішення може бути відстроченим.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що заявником не надано суду фактичних даних про вжиття дієвих заходів щодо погашення наявної у нього заборгованості. Надані ним документи не підтверджують наявності будь-яких об`єктивних обставин, що ускладнюють виконання рішення суду.

Так само суд апеляційної інстанції відхиляє аргументи скаржника про те, що суд першої інстанції міг сам витребувати докази, які підтверджується необхідність відстрочки виконання рішення суду, оскільки за змістом висновків Верховного Суду, які сформульовані у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 140/3852/19, саме на заявника покладено обов`язок доведення факту існування обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення та/або роблять його неможливим.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював думку в контексті тлумачення статті 6 Європейської конвенції з прав людини, що без ефективної системи виконання судових рішень існування судової системи позбавлене будь-якого сенсу.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін (п. 40).

Як неодноразово підкреслював Суд, органи державної влади є одним із компонентів держави й інтереси цих органів повинні збігатися з необхідністю належного здійснення правосуддя, кінцевим етапом якого є виконання судового рішення.

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Підсумовуючи вказане, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що правові підстави для відстрочення виконання рішення суду за зазначених обставин відсутні, а заява відповідача про відстрочення виконання судового рішення задоволенню не підлягає.

Проте, суд апеляційної інстанції зауважує, що відмова заявнику у заяві про відстрочення виконання судового рішення у розглядуваному судом випадку, не позбавляє заявника повторно звернутись до суду першої інстанції з належним пакетом документів для прийняття судом рішення з покликанням на подані боржником докази.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції при постановленні ухвали дотримано норми процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність ухвали не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 312, 316, 321, 325, 328, 378 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 липня 2024 року у справі №300/339/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
Р. П. Сеник