Справа № 460/11561/23
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2024-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/11561/23 пров. № А/857/19229/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання: Скрутень Х.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 червня 2024 року (суддя - Дорошенко Н.О., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення - м.Рівне, дата складання повного тексту - 27.06.2024),

в адміністративній справі №460/11561/23 за позовом ОСОБА_1 до Височанської селищної ради,

про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

У травні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідача Височанської селищної ради Харківського району Харківської області, в якому просив: 1) визнати протиправним та скасувати рішення XX (позачергової) сесії Височанської селищної ради Харківської області VIII скликання від 28 лютого 2023 року «Про звільнення заступника Височанського селищного голови з правових питань та розвитку території громади ОСОБА_1 »; 2) поновити ОСОБА_1 з 01.03.2023 на посаді заступника Височанського селищного голови з правових питань та розвитку території громади; 3) стягнути з Височанської селищної ради Харківської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 березня 2023 року по день поновлення на роботі; 4) вирішити питання про розподіл судових витрат.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 27.06.2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, суд першої інстанції в неповному обсязі з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, а тому рішення суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що оспорюючи правомірність та обґрунтованість рішень відповідача, позивач вказує на те, що його звільнення зі служби з органів місцевого самоврядування відбулось з порушенням установленого законом порядку, в тому числі селищною радою не запропоновано позивачу всі наявні вакантні посади, не враховано обставини щодо переважного права позивача на залишенні на роботі, а отже не дотримано гарантій для працівника при скороченні чисельності або штату як працевлаштування працівника. Однак судом першої інстанції не було з`ясовано факт того, чи відповідач відповідно до вимог закону персонально повідомив позивача про наступне звільнення не пізніше, ніж за два місяці, тобто, відповідач належним чином не повідомив позивача про майбутнє вивільнення. Позивач ніколи не надавав своєї електронної адреси відповідачу та дозволу на обмін документами засобами електронних комунікаційних мереж. Вважає скаржник, що твердження суду та відповідача щодо персонального повідомлення позивача про наступне звільнення є безпідставними та необ`єктивними. Також судом першої інстанції не було у повному обсязі з`ясовано факт запропонування будь-яких пропозицій позивачу всіх вакантних посад у селищній раді, які існували у відповідача в період з 22.12.2022 по 28.02.2023 включно. Відповідач не надав належних доказів суду про направлення позивачу засобами поштового зв`язку повідомлення, в яких відповідач нібито пропонував вакантні посади.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 27.06.2024, ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити.

Відповідач подав апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що оскаржуване рішення суду є законним, обґрунтованим та винесеним з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду - без змін.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Суд встановив такі фактичні обставини справи.

Згідно з довідкою від 28.04.2022 №5616- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичне місце проживання/перебування ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 (а.с. 14 т.1).

Рішенням I сесії Височанської селищної ради VІІІ скликання (І пленарне засідання) від 08.12.2020 ОСОБА_1 затверджено на посаду заступника Височанського селищного голови з правових питань та розвитку території громади (а.с. 88 т.1).

Вказане рішення введене в дію розпорядженням Височанського селищного голови від 04.01.2021 №8, згідно з яким ОСОБА_1 слід приступити до виконання обов`язків заступника Височанського селищного голови з правових питань та розвитку території громади з 05.01.2021 та присвоєно позивачу 11 ранг посадової особи місцевого самоврядування в межах п`ятої категорії посад (а.с. 141-зв. т.1).

Рішенням XVIII сесії Височанської селищної ради VІІІ скликання від 16.12.2022 "Про затвердження структури апарату Височанської селищної ради та її виконавчих органів у новій редакції" вирішено скоротити, зокрема, штатну посаду в керівництві селищної ради - заступника селищного голови з правових питань та розвитку території громади (1 шт. одиниця). Внесено відповідні зміни до штатного розпису (а.с. 142-144 т.1).

У подальшому, розпорядженням Височанського селищного голови від 24.02.2023 №48/03-02 скликано ХХ (позачергову) сесію Височанської селищної ради VІІІ скликання, пленарне засідання якої призначено на 28.02.2023 о 10:00 год. з попереднім порядком денним, до якого включено питання, зокрема, про звільнення заступника селищного голови з правових питань та розвитку території громади ОСОБА_1 (а.с. 153-зв. т.1).

Рішенням XХ сесії Височанської селищної ради VІІІ скликання від 28.02.2023 вирішено звільнити ОСОБА_1 з посади заступника селищного голови з правових питань та розвитку території громади з 28.02.2023, у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, здійснити з ним повний розрахунок при звільненні, видати трудову книжку із внесенням відповідних записів до неї та вивести позивача зі складу виконавчого комітету Височанської селищної ради (а.с. 154-зв. т.1).

Вважаючи таке рішення сесії про звільнення з посади протиправним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Переглядаючи рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовну, з врахуванням наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведені норми означають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, визначає загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування, визначає Закон України "Про службу в органах місцевого самоврядування" від 07.06.2001 №2493-III (далі - Закон №2493-III).

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №2493-III, посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Згідно зі статтею 3 Закону №2493-III, посадами в органах місцевого самоврядування є: виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

Питання підстав припинення служби в органах місцевого самоврядування врегульоване положеннями статті 20 Закону №2493-III, згідно з якою служба в органах місцевого самоврядування припиняється на загальних підставах, встановлених Кодексом законів про працю України, а також на підставі і в порядку, визначених Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі - Закон №280/97-ВР), цим та іншими законами України.

При цьому, однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з цією нормою самостійними підставами змін в організації виробництва та праці є скорочення чисельності працівників або скорочення штату працівників.

Колегія суддів враховує, що згідно доводів апеляційної скарги перевірці судом апеляційної інстанції у вказаній справі підлягає рішення суду щодо правомірності прийняття відповідачем спірного рішення про звільнення заступника Височанського селищного голови з правових питань та розвитку території громади ОСОБА_1 відповідно до ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України в контексті дотримання відповідачем процедури вивільнення позивача при його звільненні та наявності чи відсутності у нього переважного права на залишення на роботі у зв`язку зі скороченням штатної чисельності працівників Височанської селищної ради.

Як встановлено судом, рішенням XVIII сесії Височанської селищної ради VІІІ скликання від 16.12.2022 "Про затвердження структури апарату Височанської селищної ради та її виконавчих органів у новій редакції" вирішено скоротити штатну посаду в керівництві селищної ради - заступник селищного голови з правових питань та розвитку території громади (1 штатна одиниця), а також скоротити штатні посади в апараті виконавчих органів ради (загалом 6 штатних одиниць). Крім того, ліквідовано та реорганізовано декілька відділів, а також виведено із системи апарату виконавчих органів декілька відділів. Внесено відповідні зміни до штатного розпису з 01.03.2023 (а.с. 142-144 т.1).

Викладене свідчить про наявність змін в організації виробництва і праці Височанської селищної ради через скорочення штату працівників.

Вирішуючи питання додержання відповідачем норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, при прийнятті спірного рішення, суд першої інстанції вірно виходив з такого.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Положеннями частин першої та другої статті 42 КЗпП України регламентовано, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до приписів частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Таким чином, у випадку скорочення чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці роботодавець вправі проводити звільнення працівників за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, однак таке звільнення повинно проводитись з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главами ІІІ та ІІІ-А КЗпП України, зокрема, статтями 42, 49-2 цього Кодексу.

У розглядуваній справі судом встановлено, що пунктом 12 рішення XVIII сесії Височанської селищної ради VІІІ скликання від 16.12.2022 "Про затвердження структури апарату Височанської селищної ради та її виконавчих органів у новій редакції" доручено селищному голові відповідно до чинного законодавства України персонально попередити (а в разі відсутності направити по пошті та у доступний спосіб електронної комунікації) працівникам, посади яких підлягають скороченню, повідомлення про наступне вивільнення не пізніше, ніж за два місяці до дати звільнення.

22.12.2022 секретарем Височанської селищної ради прийнято розпорядження №175-к пунктом 1 якого визначено осіб для попередження про звільнення у зв`язку зі скороченням штату за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, зокрема, заступника селищного голови з правових питань та розвитку території громади ОСОБА_1 (а.с. 145 т.1).

На виконання вказаного розпорядження та відповідно до приписів статті 49-2 КЗпП України позивача попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади з 28.02.2023 повідомленням за №03-09/2064 від 22.12.2022, а також запропоновано позивачу іншу роботу у Відділі культури молоді та спорту Височанської селищної ради, який є структурним виконавчим підрозділом Височанської селищної ради, де є вакантна посада старшого інспектора, або у Службі у справах дітей та сім`ї Височанської селищної ради, де є вакантна посада спеціаліста 1 категорії. У разі прийняття пропозиції про переведення на іншу роботу (посаду) відповідач просив повідомити його не пізніше 03.01.2023 подати відповідну заяву на ім`я Височанського селищного голови, а в разі відмови - у той самий термін повідомити про прийняте рішення Височанського селищного голову. Водночас, відповідно до ч.1 ст.5 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" роз`яснено умови звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період дії правового режиму воєнного стану (а.с. 145-зв. Т.1).

У зв`язку з відсутністю позивача на робочому місці ще із 01.03.2022 (у зв`язку із введенням правового режиму воєнного стану та в подальшому перебуванням у відпустках) вказане Повідомлення надіслане позивачу на адресу зареєстрованого місця проживання ( АДРЕСА_3 ) засобами поштового зв`язку (з описом вкладення), що підтверджується квитанцією відділу поштового зв`язку "Бабаї" від 22.12.2022, описом вкладення до поштового відправлення №636 та накладною від 22.12.2022 №636, а також актом №1 від 22.12.2022 (а.с. 146-зв.-148 т.1).

За змістом вказаного Акту 22.12.2022 таке повідомлення надіслане позивачу засобами електронного поштового зв`язку на його електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 та через додаток "Viber" на його номер телефону НОМЕР_1 , а також телефонним дзвінком на мобільний телефон позивача за номером НОМЕР_1 на гучному зв`язку в присутності членів комісії о 14:42 год. 22.12.2022.

Надсилання такого повідомлення засобами електронного поштового зв`язку підтверджується також скріншотом поштової скриньки ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка належить відповідачу, а через додаток "Viber" - скріншотом повідомлень цього додатку (а.с. 147-зв., 148 т.1).

Безпідставними є покликання апелянта (позивача) на те, що зазначені повідомлення позивач не отримував, а відтак позивач не був належним чином повідомлений відповідачем про майбутнє вивільнення.

Так, судом встановлено, що з 28.04.2022 ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою з фактичним місцем проживання/перебування по АДРЕСА_4 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 28.04.2022 №5616- (а.с. 14 т.1).

Відповідач в заявах по суті справи стверджував, що позивач жодним чином не повідомив Височанську селищну раду, що він під час воєнного стану фактично проживає за вищевказаною адресою на території Рівненської області. Жодних доказів такого повідомлення позивач не надав.

З матеріалів справи суд встановив, що позивач починаючи з квітня 2022 року щомісячно до кінця 2022 року напередодні кожного місяця звертався до відповідача із заявами про надання йому відпустки (в тому числі основної щорічної відпустки та без збереження заробітної плати) і розпорядженнями селищного голови надавались вказані відпустки.

При тому жодна із вищевказаних заяв позивача щодо надання відпусток не містить таких реквізитів, як адреса заявника, чи його засобів зв`язку, а також відомостей в резолюції селищного голови щодо їх отримання. Кожна конкретна заява стосується певного періоду відпустки, який охоплюється відповідним місяцем 2022 року.

Всі вищевказані заяви позивача були розглянуті відповідачем та по кожній з них прийняте відповідне рішення у формі розпорядження селищного голови (а.с. 107-121 т.1).

Колегія суддів зауважує, що у матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази на підтвердження обставин щодо повідомлення позивачем відповідача про фактичне місце проживання на території Рівненської області.

Разом з тим суд враховує, що частинами першою та другою статті 7 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15.03.2022 №2136-IX (далі - Закон №2136-IX) визначено особливості обміну документами, організації кадрового діловодства та архівного зберігання кадрових документів у роботодавця, за змістом якої у період дії воєнного стану порядок організації діловодства з питань трудових відносин, оформлення і ведення трудових книжок та архівного зберігання відповідних документів у районах активних бойових дій визначається роботодавцем самостійно, за умови забезпечення ведення достовірного обліку виконуваної працівником роботи та обліку витрат на оплату праці. У період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником.

З врахуванням того, що позивач у період з 01.03.2022 по 28.02.2023 не повідомляв відповідача про бажаний спосіб комунікації та був відсутній на робочому місці в цей період, відповідач відповідно до ч.1 ст.7 Закону №2136-IX правомірно визначив спосіб повідомлення позивача про майбутнє вивільнення шляхом надсилання повідомлення від 22.12.2022 №03-09/2064 на єдину відому адресу зареєстрованого місця проживання позивача: АДРЕСА_3 , а також додаткове надсилання цього повідомлення альтернативними засобами комунікації на відому адресу електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_1 та через додаток "Viber" на мобільний номер телефону позивача НОМЕР_1 , а також телефонним дзвінком на вказаний номер телефон позивача на гучному зв`язку в присутності членів комісії.

Тобто, відповідач всіма можливими засобами попередив позивача про майбутнє звільнення із займаної посади не пізніше, ніж за два місяці, чим виконав вимогу трудового законодавства, що не спростовується доводами апеляційної скарги позивача.

Відповідно до ч.3 ст.12 Закону №2136-IX, протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про відпустки", без зарахування часу перебування у такій відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України "Про відпустки".

Згідно з ч.1 ст.5 Закону №2136-IX, у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Розпорядженням Височанського селищного голови від 24.02.2023 №48/03-02 скликано (позачергову) сесію Височанської селищної ради, пленарне засідання якої призначено на 28.02.2023 о 10:00 год. з попереднім порядком денним, до якого включено питання, зокрема, про звільнення заступника селищного голови з правових питань та розвитку території громади ОСОБА_1 (а.с. 153-зв. т.1).

За змістом протоколу засідання постійної комісії Височанської селищної ради з політико-правових питань, депутатської діяльності, етики, регламенту, регуляторної політики, зв`язку з громадськими організаціями від 28.02.2023 о 9:00 год., у складі якої 5 членів (один з яких відсутній), за питання про звільнення заступника селищного голови з правових питань та розвитку території громади ОСОБА_1 проголосували: "за" - 3; "проти" - 0; "утримались" - 1. У зв`язку з чим, ухвалено рекомендувати питання для розгляду на сесії селищної ради. (а.с. 154 т.1).

Рішенням XХ сесії Височанської селищної ради VІІІ скликання від 28.02.2023 вирішено звільнити ОСОБА_1 з 28.02.2023 у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, здійснити з ним повний розрахунок при звільненні, видати трудову книжку із внесенням відповідних записів до неї та вивести позивача зі складу виконавчого комітету Височанської селищної ради (а.с. 154-зв. т.1).

Згідно протоколу засідання цієї сесії, за питання про звільнення заступника селищного голови з правових питань та розвитку території громади ОСОБА_1 проголосували: "за" - 15; "проти" - 0; "утримались" - 3 (а.с. 220 т.1).

Судом встановлено, що 28.02.2023 ОСОБА_1 отримав у Височанській селищній раді свою трудову книжку, про що свідчить його власноручна розписка (а.с. 157 т.1).

Апеляційний суд враховує, що позивач у позовній заяві підтверджував, що відповідне повідомлення про необхідність прибути 28.02.2023 до Височанської селищної ради він отримав телефоном. Отже позивач був достеменно обізнаний з обставинами щодо свого звільнення 28.02.2023, що додатково підтверджує його попередню комунікацію з відповідачем, у тому числі й засобами телефонного зв`язку за наявним у відповідача номером.

Окрім цього, в апеляційній скарзі позивач зазначив свій номер телефону НОМЕР_1 , тобто той номер телефону, на який йому здійснювались відповідні повідомлення відповідача.

Апелянт (позивач) також зазначив, що судом першої інстанції не було в повному обсязі з`ясовано факт запропонування будь-яких пропозицій позивачу всіх вакантних посад у селищній раді, які існували у відповідача в період з 22.12.2022 року по 28.02.2023 року включно.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції у наведеній частині, колегія суддів враховує наступне.

Як видно з повідомлення за №03-09/2064 від 22.12.2022, відповідач запропонував позивачу дві вакантні посади: посаду старшого інспектора у Відділі культури, молоді та спорту Височанської селищної ради, який є структурним виконавчим підрозділом Височанської селищної ради, а також посаду спеціаліста 1 категорії у Службі у справах дітей та сім`ї Височанської селищної ради. У разі прийняття пропозиції про переведення на іншу роботу (посаду) відповідач просив повідомити його не пізніше 03.01.2023 подати відповідну заяву на ім`я Височанського селищного голови, а в разі відмови - у той самий термін повідомити про прийняте рішення Височанського селищного голову.

Матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідача про прийняття позивачем таких пропозицій чи їх відхилення.

Натомість, за змістом повідомлення від 04.01.2023 №03-09/37 (а.с. 47 т.1) до Височанської селищної ради 03.01.2023 у мобільному додатку Telegram з телефону НОМЕР_2 на телефон НОМЕР_3 надійшло фото заяви позивача від 31.12.2022, в якій він просив надати відпустку без збереження заробітної плати з 01.01.2023 по 28.02.2023. Повідомлено позивача, що йому надано відпустку без збереження заробітної плати з 03.01.2023 по 27.02.2023 (включно) та про обов`язок з`явитися на роботі 28.02.2023 для отримання розпорядження про звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні, отримання розрахунку, а також отримання трудової книжки.

Також, згідно з повідомленнями від 09.01.2023 №03-09/64 (а.с. 201 т.1) та від 17.02.2023 №03-09/382 (а.с. 202 т.1) позивачу повідомлялося про наявність вакантних посад станом на 09.01.2023 та на 17.02.2023: робітник з благоустрою відділу житлово-комунального господарства та благоустрою; водій відділу житлово-комунального господарства та благоустрою; старший інспектор відділу молоді, культури та спорту; спеціаліст I категорії Служби у справах дітей та сім`ї.

Надіслання вказаних повідомлень підтверджується записами в журналі реєстрації вихідних документів (а.с. 203-207 т.1) та актами від 09.01.2023 та від 17.02.2023 (а.с. 208-209 т.1), за змістом останніх повідомлення надсилалися за допомогою засобів поштового зв`язку на адресу реєстрації місця проживання позивача: АДРЕСА_3 . Зазначено, що відомості щодо будь-якого іншого зареєстрованого місця проживання (перебування) ОСОБА_1 на теперішній час в селищній раді відсутні.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази повідомлення позивачем відповідача про прийняття таких пропозицій їх відхилення.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач виконав передбачений КЗпП України обов`язок щодо пропонування позивачу усіх вакантних посад, на які можна було б перевести позивача у зв`язку із скороченням штатної посади в селищній раді, яку обіймав позивач.

При цьому судом враховується, що правила статті 42 КЗпП України щодо врахування переважного права залишення на роботі підлягають застосуванню, якщо відбувається часткове (не повне) скорочення рівнозначних (однотипних) посад.

Відповідно до рішення I сесії Височанської селищної ради VІІІ скликання (І пленарне засідання) від 08.12.2020 та розпорядження Височанського селищного голови від 04.01.2021 №8 ОСОБА_1 з 05.01.2021 обіймав посаду заступника Височанського селищного голови з правових питань та розвитку території громади (а.с. 88, 141-зв. т.1), яка була передбачена структурою апарату Височанської селищної ради VІІІ скликання, затвердженою рішенням I сесії Височанської селищної ради VІІІ скликання (І пленарне засідання) від 08.12.2020 (а.с. 64-зв.- 65 т.1).

Зі змісту структури апарату Височанської селищної ради VІІІ скликання, затвердженої рішенням I сесії Височанської селищної ради VІІІ скликання (І пленарне засідання) від 08.12.2020, суд встановив, що до керівного складу селищної ради та її виконавчого комітету входили: селищний голова - 1 штатна одиниця (ш.о.); секретар ради - 1 ш.о.; перший заступник селищного голови - 1 ш.о.; заступник селищного голови з питань бюджету та фінансів - 1 ш.о.; заступник селищного голови з юридичних питань і розвитку території громади - 1 ш.о.; заступник селищного голови з питань житлово-комунального господарства - 1 ш.о.; керуючий справами (секретар) виконавчого комітету - 1 ш.о.; староста - 1 ш.о..

Відповідно до структури апарату Височанської селищної ради та її виконавчих органів, затвердженої рішенням XVIII сесії Височанської селищної ради VІІІ скликання від 16.12.2022, до керівного складу селищної ради та її виконавчого комітету увійшли такі посади: селищний голова - 1 штатна одиниця (ш.о.); секретар ради - 1 ш.о.; перший заступник селищного голови - 1 ш.о.; заступник селищного голови з питань бюджету та фінансів - 1 ш.о.; заступник селищного голови з питань житлово-комунального господарства - 1 ш.о.; керуючий справами (секретар) виконавчого комітету - 1 ш.о.; староста - 1 ш.о..

Тобто, посада заступника селищного голови з юридичних питань і розвитку території громади, яку скорочено, була єдиною та рівнозначної вакантної посади у відповідача в оновлено штаті передбачено не було.

При цьому, посади інших заступників селищного голови (перший заступник селищного голови; заступник селищного голови з питань бюджету та фінансів; заступник селищного голови з питань житлово-комунального господарства) за характером виконуваної роботи обсягом повноважень не є рівнозначними (однотипними) посадами відносно посади заступника селищного голови з юридичних питань і розвитку території громади, що не дає можливості порівняти кваліфікацію та продуктивність праці працівників на таких посадах та, як наслідок, застосувати до посади, яка підлягає скороченню, право переважного залишення на роботі, передбаченого статтею 42 КЗпП України.

Крім цього, посади інших заступників селищного голови (перший заступник селищного голови; заступник селищного голови з питань бюджету та фінансів; заступник селищного голови з питань житлово-комунального господарства) не були вакантними на час скорочення посади позивача.

Враховуючи наведене, окружний суд обґрунтовано вказав про відсутність з боку відповідача порушень статті 42 КЗпП України при звільненні позивача з роботи, оскільки переважне право на залишення на роботі, передбачене частиною першою вказаної статті, враховується лише у разі скорочення однорідних (аналогічних) професій та посад. У справі, що розглядається, мало місце скорочення посади позивача, яка була єдиною у селищній раді, а тому правила щодо порівняння кваліфікації та продуктивності праці не підлягали застосуванню.

З огляду на наведені правові норми в їх сукупності, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що при звільненні позивача у зв`язку із скороченням посади (штатної одиниці) відповідач дотримався вимог трудового законодавства щодо: повідомлення позивача за два місяці про таке скорочення; пропонування вакансій, на які можна було б перевести позивача, а тому, з огляду на відсутність згоди позивача на переведення його на іншу роботу та відсутність у нього переважного права перед іншими працівниками на залишення на роботі, відповідач правомірно прийняв оскаржене рішення, яким звільнив позивача з посади заступника селищного голови з правових питань та розвитку території громади.

Відповідно до частин 1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд враховує, що визначений правовою нормою ст.77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі № 520/2261/19.

Колегія суддів вважає, що позивач не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, в той час як відповідачем доведено правомірність прийняття оскаржуваного рішення, яким звільнено позивача з посади заступника селищного голови з правових питань та розвитку території громади.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції приймаються до уваги висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі та обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді, оскільки, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно та об`єктивно встановлено обставини справи, сформовано правильні висновки по суті розглядуваних правовідносин, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням чинного законодавства, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 червня 2024 року в адміністративній справі №460/11561/23 за позовом ОСОБА_1 до Височанської селищної ради про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль
Повний текст постанови суду складено 11.10.2024 року