Справа № 460/3379/24
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2024-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 460/3379/24 пров. № А/857/15213/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Онишкевича Т.В .,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 травня 2024 року у справі № 460/3379/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення,-

суддя у І інстанції Зозуля Д.П.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складення повного тексту рішення 20 травня 2024 року.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області ( далі ГУ ПФУ в Миколаївській області ), Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області ( далі ГУ ПФУ в Рівненській області ), у якому просив:

визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області про відмову у призначенні пенсії від 08.08.2023 №66, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком згідно зі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-ХІІ (далі Закон №796-ХІІ ), як особі, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи;

зобов`язати ГУ ПФУ в Рівненській області зарахувати до страхового стажу позивачу період проходження військової служби з 15.05.1986 по 06.06.1986 та призначити пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку на 4 роки згідно із ст. 55 Закону №796-ХІІ як особі, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи, починаючи з 31.07.2023.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) та звернувся до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 55 Закону №796-ХІІ.

Проте, ГУ ПФУ в Миколаївській області прийняло рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії з підстав відсутності необхідних умов проживання або роботи позивача в означеній зоні станом на 01.01.1993.

Позивач вважає, що він набув право на отримання пенсії із зменшенням пенсійного віку у відповідності до статті 55 Закону №796-ХІІ, а тому відповідач протиправно відмовив у призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, внаслідок чого порушив гарантоване державою право на пенсійне забезпечення.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20 травня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області про відмову у призначенні пенсії від 08.08.2023 № 66.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Миколаївській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період проходження військової служби з 15.05.1986 по 06.06.1986 та призначити йому пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку згідно із ст. 55 Закону №796-ХІІ, починаючи з 31.07.2023.

У задоволенні позовних вимог до ГУ ПФУ в Рівненській області відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що підставою для прийняття рішення про відмову у призначення пенсії послугувала недостатність страхового стажу, оскільки страховий стаж позивача становить - 29 років 03 місяці 15 днів. Позиція ГУ ПФУ в Миколаївській області мотивована також тим, що за доданими документами до страхового стажу та періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано період знаходження на військовій службі згідно із даними військового квитка НОМЕР_1 , оскільки на титульному аркуші зазначено по батькові російською мовою « ОСОБА_2 », що не відповідає паспортним даним заявника.

Зауваження пенсійного органу щодо відсутності підстав для зарахування до страхового стажу періоду проходження військової служби, оскільки наявні виправлення в даті призову, суд оцінив критично та наголосив, що визначальним для призначення пенсії є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Отже, у спірному випадку надані позивачем документи є належними і допустимими в підтвердження спірних періодів його роботи і відповідачем протиправно не зараховано.

Враховуючи викладене, суд вважав, що рішення ГУ ПФУ у Миколаївській області від 08.08.2023 №66 про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах є протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Для відновлення порушеного права слід зобов`язання орган Пенсійного фонду призначити позивач з 31.07.2023 пенсію за віком, зарахувавши до стажу період проходження військової служби з 15.05.1986 по 06.06.1986.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач ГУ ПФУ у Миколаївській області, подавши на нього апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі зазначає, що до страхового стажу позивача не зараховано періоди проходження строкової військової служби з 15.05.1986 по 06.06.1988 згідно із військовим квитком НОМЕР_1 від 15.05.1986, оскільки на титульному аркуші зазначено по батькові російською мовою « ОСОБА_2 » не відповідає паспортним даним позивача « ОСОБА_3 ». Уточнюючі довідки про період проходження строкової військової служби позивачем не надано. При визначенні періоду проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано період проходження строкової військової служби з 15.05.1986 по 06.06.1988, оскільки неможливо визначити місце знаходження військової частини. За наданими до заяви про призначення пенсії документами встановлено, що період проживання (роботи) позивача в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить 02 роки 08 місяців 17 днів ( з 26.04.1986 по 14.05.1986, з 07.06.1988 по 13.09.1988, з 11.08.1990 по 31.12.1992), що є недостатнім для призначення пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону № 796.

Таким чином, позивачем не підтверджено факт постійного проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази факту проживання позивача в зоні посиленого радіологічного контролю з моменту Чорнобильської катастрофи, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання його протиправним та скасування.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України.

У відповідності до вимог частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 народився в с. Залужжя Дубровицького району Рівненської області. Зареєстроване місце проживання з 01.06.1991 - с. Залужжя, Рівненська область.

Позивач є громадянином, який потерпів від Чорнобильської катастрофи (категорія 3).

31.07.2023 позивач звернувся до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону №796-ХІІ.

З урахуванням принципу екстериторіальності заяву позивача про призначення пенсії розглянуто ГУ ПФУ у Миколаївській області та 08.08.2023 прийнято рішення №66 про відмову у призначенні пенсії у зв`язку із непідтвердженням проживання (роботи) станом на 01.01.1993 не менше 3 років в зоні посиленого радіологічного контролю.

У цьому рішенні також зазначено, що вік заявника 56 років 09 місяців, страховий стаж особи становить 29 років 03 місяці 15 днів.

Результати розгляду документів, доданих до заяви:

- до страхового стажу не зараховано період проходження військової служби з 15.05.1986 по 06.06.1988, згідно з військовим квитком НОМЕР_1 від 15.05.1986, оскільки на титульному аркуші зазначено по батькові російською мовою « ОСОБА_2 », що не відповідає паспортним даним заявника « ОСОБА_3 »;

- при визначенні періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення не враховано період проходження строкової військової служби з 15.05.1986 по 06.06.1988, оскільки неможливо визначити місце знаходження військової частини.

Період проживання (роботи) - в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить. 02 роки 08 місяців 17 днів (з 26.04.1986 по 14.05. 1986, з 07.06.1988 по 13.09.1988, з 11.08.1990 по 31.12.1992).

Не погоджуючись з відмовою відповідача в призначенні йому пенсії зі зниженням пенсійного віку, позивач звернулася до суду.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі №796-XII.

Згідно із статтею 9 зазначеного Закону особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:

1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;

2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;

4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

До потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема, особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років (стаття 11 Закону №796-ХІІ).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 14 цього Закону особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років відносяться до категорії 3 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій.

Пунктом 2 частини 2 статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років пенсійний вік зменшується на 3 роки (початкова величина) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Початкова величина (3 роки) зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Таким чином, право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Тобто, обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі частини 2 статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років з моменту аварії до 01 січня 1993 року.

При цьому особам, які додатково проживали у зоні радіологічного контролю в період з моменту аварії по 31 липня 1986 року, встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 3 роки.

Як слідує з матеріалів справи, пенсійний орган відмовив позивачу у призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII з огляду на те, що станом на 01 січня 1993 року він не проживав (відпрацював) в зоні гарантованого добровільного відселення 3 роки.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 народився в с.Залужжя, Дубровицького району, Рівненської області. Зареєстроване місце проживання з 01.06.1991 - с.Залужжя, Рівненська область. Позивач є громадянином, який потерпів від Чорнобильської катастрофи (категорія 3).

Період проживання (роботи) - в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить. 02 роки 08 місяців 17 днів (з 26.04.1986 по 14.05. 1986, з 07.06.1988 по 13.09.1988, з 11.08.1990 по 31.12.1992).

Окрім того, відповідно до військового квитка № НОМЕР_2 позивач у період з 15.05.1986 по 13.06.1988 проходив військову службу в лавах радянської армії. При цьому, матеріали справи не містять відомостей, де саме позивач проходи військову службу у цей період. Доказів того, що позивач проходив військову службу саме на території, яка відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, не надано.

Таким чином, оскільки матеріали справи не містять належних доказів факту постійного проживання та (або) роботи позивача на території гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше 3 років, то він не має права на призначення пенсії за віком зі зменшення пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 19 вересня 2024 року при розгляді справи № 460/23707/22, який в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору.

Суд першої інстанції на наведені обставини уваги не звернув, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.

Щодо незарахування пенсійним органом періоду проходження позивачем військової служби з 1986 по 1988, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що у стаж роботи, що дає право на трудову пенсію, зараховується військова служба, незалежно від місця її проходження.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Судом встановлено, що згідно з записами №№2, 3 трудової книжки НОМЕР_3 , позивач з 15.05.1986 по 13.06.1988 проходив службу в рядах Радянської Армії.

Відповідно до записів військового квитка № НОМЕР_2 , дата видачі 15.05.1986, позивач призваний на військову службу і направлений в частину 15.05.1986, а 13.06.1988 звільнений в запас.

Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» передбачено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

За правовою позицією Верховного Суду у постанові від 21.02.2018 у постанові №687/975/17 працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку на загальних підставах, відтак суд не погоджується із діями відповідача щодо не зарахування до страхового стажу з підстав неналежного оформлення довідок про підтвердження наявного трудового стажу позивача.

Зауваження пенсійного органу щодо відсутності підстав для зарахування до страхового стажу періоду проходження військової служби позивача, суд апеляційної інстанції не бере до уваги, оскільки такі підтверджуються записами в трудовій книжці позивача, а також військовим квитком.

За правилами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, при вирішенні цього публічно-правового спору суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та допустив невідповідність висновків, викладених у його судовому рішенні, таким обставинам. Відтак, апеляційні скарги ГУ ПФУ слід задовольнити частково, скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове яким позовні вимоги задовольнити частково.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 травня 2024 року у справі № 460/3379/24 скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області у частині незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 період проходження військової служби з 15 травня 1986 року по 06 червня 1988 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період проходження військової служби з 15 травня 1986 року по 06 червня 1988 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк