Справа № 620/10479/24
Суддя: Скалозуб Ю.О.
Дата ухвалення: 2024-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2024 року Чернігів Справа № 620/10479/24

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скалозуба Ю.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 та ОСОБА_2
доВійськової частини НОМЕР_1
провизнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання розглянути документи на звільнення, подані 12.03.2024 та прийняти відповідне рішення на підставі законодавства, чинного на момент звернення, а також стягнути компенсацію за завдану моральну шкоду в сумі 20 000,00 грн.

Мотивуючи свої вимоги, ОСОБА_1 зазначає, що він є військовослужбовцем за контрактом та проходить службу в військовій частині НОМЕР_1 з 28.04.2021. Зважаючи на необхідність здійснення постійного догляду за своїм батьком, 12.03.2024 позивач звернувся з відповідним рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 . Всупереч вимог чинного законодавства рапорт позивача розглянутий не був, що призвело до порушення його прав та зумовило необхідність подання цього позову.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.08.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 28.08.2024 у справі №62010480/24, що перебувала в провадженні судді Тихоненко О.М., об`єднано в одне провадження справу №620/10480/24 за позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 Сухопутних військ Збройних Сил України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення моральної шкоди зі справою № 620/10479/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди.

Об`єднаній адміністративній справі присвоєно № 620/10479/24.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.09.2024 справу №620/10480/24 за позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 Сухопутних військ Збройних Сил України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення моральної шкоди прийнято до провадження для спільного розгляду зі справою № 620/10479/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди.

Так, до Чернігівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення моральної шкоди в розмірі 20 000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він є особою з інвалідністю І групи та за відсутності нижньої кінцівки потребує постійного догляду, а зважаючи на те, що відповідач вчиняє протиправну бездіяльність щодо розгляду рапорту сина позивача - військовослужбовця ОСОБА_1 про звільнення за сімейними обставинами, він отримує душевні та фізичні страждання.

Відповідач направив відзив на позов, в якому із вимогами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не погоджується, в їх задоволенні просить відмовити, оскільки доданими позивачем документами не підтверджено відсутність інших осіб першого та другого ступеню споріднення, які можуть здійснювати догляд за хворим батьком. Крім того, дата встановлення інвалідності ОСОБА_2 є 28.09.2023, як зазначає ОСОБА_1 через відсутність нижньої кінцівки. Тобто нижня кінцівка у батька була відсутня і до дати огляду МСЕК, разом з тим перебуваючи на військовій службі з 2021 року ОСОБА_1 почав вчиняти дії щодо звільнення лише в березні 2024 року, що ставить під сумнів реальні підстави для звільнення. Щодо завданої моральної шкоди відповідач вважає, що позивачами не доведено в чому безпосередньо полягає завдана моральна шкода та з яких міркувань вони виходили, визначаючи саме такий розмір і якими доказами він підтверджується.

Від позивачів до суду надійшли відповіді на відзив, викладені окремо, однак тотожні за змістом, в яких зауважено щодо редакції Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яким керується відповідач та зазначено, що вимога підтвердження відсутності інших осіб, спроможних надавати догляд батькові, в редакції Закону, чинній на момент звернення ОСОБА_1 з рапортом про звільнення. Наполягають на задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 з 28.04.2021, що не заперечує відповідач.

Згідно із довідкою до акту МСЕК Серії 12ААГ №464474 від 28.09.2024 ОСОБА_2 встановлена І група інвалідності безстроково. Згідно із висновком комісії ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду (а.с. 12).

12.03.2024 ОСОБА_1 звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення за сімейними обставинами, до якого, як вказує позивач, він додав копії документів, що підтверджують підстави для звільнення.

Відповідач щодо звернення ОСОБА_1 із рапортом 12.03.2024 не заперечує, що також підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення представнику військової частини НОМЕР_1 12.03.2024 (а.с. 10).

ОСОБА_1 у позові вказує на відсутність письмової відповіді щодо розгляду рапорту, у той час як відповідач у поданому відзиві зазначає про те, що рапорт розглянутий, відповідь надана наручно через підрозділ, позитивного рішення щодо звільнення не прийнято.

Відсутність прийнятого рішення по викладеному в рапорті ОСОБА_1 питанню зумовила останнього звернутись зі скаргою до Урядового контактного центру та Чернігівської спеціалізованої прокуратури, якою скарга направлена за належністю до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується супровідним листом від 19.06.2024 (а.с. 13).

Після того, як через ІНФОРМАЦІЯ_2 надійшов запит ОСОБА_1 про розгляд рапорту, Військовою частиною НОМЕР_1 повторно підготовлено відповідь від 09.07.2024 №909/2016 про розгляд рапорту позивача.

Доказів вручення позивачеві відповіді про розгляд рапорту наручно, а також повторного розгляду рапорту відповідачем до відзиву на позов додано не було, як не надано і самих відповідей.

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача позивачі звернулись до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 (далі Указ №64/2022), затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 введено воєнний стан, строк дії якого в подальшому продовжено відповідними Указами Президента України.

Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 (далі Указ №69/2022) оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано- Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-ХІІ (далі - Закон №3543-ХІІ).

Відповідно до статті 1 Закону №3543-ХІІ мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Відносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регулюються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Частинами 1, 2, 4-6 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Водночас підстави звільнення з військової служби встановлені статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» і залежать від виду військової служби.

Так, підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом передбачені частиною 5 цієї статті.

Зокрема пунктом третім визначені підстави для звільнення під час проведення мобілізації та дії воєнного стану.

Так, за змістом підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Так, судом встановлено, що 12.03.2024 позивач звернувся до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби через сімейні обставини, до якого додав докази ступеню споріднення із особою, що потребує догляду та висновок медико-соціальної експертної комісії.

Суд звертає увагу на те, що питання подання рапорту позивачем 12.03.2024 та перелік доданих документів, не є спірним у справі, що розглядається, оскільки вказаний факт не заперечує відповідач.

У справі, що розглядається вирішенню належить питання права військовослужбовця ОСОБА_1 на звільнення зі служби в умовах воєнного стану та за наявних у нього підстав (батько є особою з інвалідністю І групи та потребує в постійному сторонньому догляді).

Із відзиву військової частини НОМЕР_1 вбачається, що останній заперечує право позивача на звільнення зі служби, що мотивує чинною на даний час нормою Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме вказує, що під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах, зокрема, необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Відповідач зазначає, що ОСОБА_1 не підтверджено відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду.

Вирішуючи питання визначення норми закону, яку слід застосувати до спірних правовідносин, зважаючи на суттєву зміну з 18.05.2024 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», суд зауважує, що на обов`язковості врахування змісту конституційного принципу незворотності дії закону у часі та негайної дії норми процесуального права, а також аналізу рішення Конституційного Суду України щодо порядку застосування норми права у часі та вже сформовану практику Верховного Суду із зазначеного питання.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп).

Питання про спосіб застосування конституційного принципу незворотності дії закону у часі вирішується у процесі правозастосовної діяльності судами. Так, Верховним Судом сформульовано такі правові висновки стосовно застосування принципу дії нормативно-правового акта у часі, зокрема, «Реалізація права особи має здійснюватися за нормами, чинними на момент вираження волевиявлення такої особи у формі конкретних дій (звернення до суб`єкта владних повноважень тощо)».

Аналіз викладеного вище дає підстави для висновку, що звертаючись із рапортом в березні 2024 року, позивач мав обґрунтовану впевненість у своєму праві на звільнення з військової служби через сімейні обставини, що було передбачено чинною на час звернення нормою Закону. Зволікання ж із розглядом заяви позивача не наділяє правом останнього на застосування норми, чинної на момент такого розгляду, оскільки такі дії не відповідають вимогам Конституції України, яка є нормою прямої дії.

Отже, суд погоджується із доводами ОСОБА_1 щодо його права на звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьком, що є особою І групи інвалідності й за висновком медико-соціальної експертної комісії потребує в такому догляді. У той же час покликання відповідача на необхідність підтвердити відсутність інших осіб, що можуть здійснювати такий догляд за батьком, є безпідставним, позаяк норма законодавства, чинного на момент звернення позивача з рапортом, не містила таких вимог, а отже й маже застосовуватись в спірних правовідносинах.

Щодо твердження відповідача про сумнівність реальних підстав для звільнення ОСОБА_1 зважаючи на те, що батько останнього і раніше мав потребу в сторонньому догляді, суд зауважує на тому, що рішення суб`єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо певних обставин мають тлумачитися на користь особи.

Зважаючи на те, що під час розгляду справи, знайшов підтвердження факт наявності у позивача права на звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 України «Про військовий обов`язок і військову службу», у той час як доказів розгляду та вручення ОСОБА_1 рішення про наявність/відсутність підстав для задоволення рапорту матеріали справи не містять, то бездіяльність військової частини НОМЕР_1 є протиправною й позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині слід задовольнити.

Суд зазначає, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ухвалюючи рішення в даній справі, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував, що процесуальні гарантії, викладені у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A №18).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.

Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У даній справі суд, оцінюючи критерії ефективності судового захисту та встановлені обставини протиправної бездіяльності відповідача й заперечення права на звільнення військовослужбовця при наявних доказах на таке право, суд вважає, що в спірних правовідносинах ефективним способом захисту прав позивача буде зобов`язання військової частини НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 12.03.2024 та прийняти відповідне рішення на підставі чинного на час звернення позивача з рапортом законодавства, що регулює правовідносини в сфері проходження військової служби, з урахуванням висновків, викладених в рішенні суду.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 20 000 грн, суд зважає на таке.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Приписами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України) (п. 57).

У справі, що розглядається, позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем. Крім того, позивачем не наведено в чому безпосередньо полягає завдана йому моральна шкода, та з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

У контексті зазначеного суд вважає за необхідне звернути увагу на приписи статті 9 КАС України, якою визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відтак, ураховуючи положення статей 72- 74, 77- 78 КАС України, суд зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Понад те, надана позивачем копія медичної картки стаціонарного хворого посвідчує лише стан його здоров`я. Жодних даних про наявність причинного зв`язку між наявним станом здоров`я та негативними емоціями внаслідок протиправної бездіяльності відповідача в цій медичній документації не наведено. Інших доказів з цього приводу позивач не надав.

Отже, зважаючи на те, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, та не доведено причинно-наслідковий зв`язок з предметом позову, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

В частині позовних вимог ОСОБА_2 про визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає в нерозгляді рапорту його сина та стягнення моральної шкоди, суд виходить із таких норм чинного законодавства.

Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Аналіз наведених норм свідчить, що адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. При зверненні до суду позивачеві необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Відсутність порушеного права або неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у свої рішеннях від 01.02.2018 у адміністративній справі № 800/502/17 та від 08.02.2018 адміністративній справі № 800/191/17.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушення прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненні дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Таким чином, у розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди має похідний характер від встановлення судом самого факту їх порушення, адже відсутність порушеного права, свободи чи інтересу виключає необхідність їх захисту або відновлення.

Саме по собі порушення вимог закону діями (бездіяльністю) або рішеннями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх незаконними є доведеність позивачем порушення цими діями або рішенням безпосередньо його прав та охоронюваних законом інтересів.

З огляду на зазначене, під час вирішення спору суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Враховуючи викладене, особа повинна довести факт порушення її прав чи охоронюваних законом інтересів позивача з боку відповідача внаслідок прийняття рішення.

Схожа позиція висловлена в окремих рішеннях Конституційного Суду України, зокрема рішення від 25.11.2017 № 6-рп/1997 за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України (справа громадянки ОСОБА_2 щодо права на оскарження в суді неправомірних дій посадової особи) та від 25.12.1997 № 9-зп/1997 у справі за конституційним зверненням громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та інших громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води).

Окрім того, суд звертає увагу на рішення Верховного Суду від 28.02.2019 у адміністративній справі № 522/3665/17, в якому зазначено, що в контексті завдань адміністративного судочинства (ст. 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача. Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу збоку суб`єкта владних повноважень.

Суд зазначає, що доводи позивача є абстрактними, не містять обґрунтування негативного впливу оскаржуваної бездіяльності на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси саме позивача.

В контексті спірних правовідносин саме військовослужбовець має право на звільнення з військової служби, саме військовослужбовець має правовідносини з військовою частиною та звертається особисто з рапортом до командування частини. Син позивача є громадянином України, який має адміністративну процесуальну дієздатність, тобто здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові.

Позивачем в адміністративному судочинстві є особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду. В той же час права ОСОБА_2 відповідачем - суб`єктом владних повноважень в контексті адміністративного судочинства порушено не було, а законний інтерес особи на сторонній догляд не належить захисту в порядку адміністративного судочинства. Законні інтереси передбачені статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мають захищати особи, дія цих законодавчих норм на яких розповсюджується, зокрема, у спірних правовідносинах військовозобов`язані особи та військовослужбовці.

Водночас права ОСОБА_1 , як військовослужбовця, можуть бути поновлені лише за його особистим зверненням, що і було зроблено останнім й порушеним правам та підставам такого порушення, надано оцінку в судовому рішенні.

Таким чином, безпосередньо позивач - ОСОБА_2 не є стороною правовідносин з відповідачем, не звертався до військової частини НОМЕР_1 та останньою не приймались індивідуальні акти щодо ОСОБА_2 , а обравши такий спосіб захисту, позивач фактично має на меті реалізувати право сина на звільнення з військової служби.

Суд звертає увагу, що з`ясування матеріально-правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності рішення, котре оскаржується. Відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскарженого рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до основних засад адміністративного судочинства, вимог законодавства України, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 належить задовольнити частково, в той час як правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 відсутні.

Керуючись статтями 5, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 від 12.03.2024 про звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 12.03.2024 та прийняти рішення на підставі чинного, на час звернення позивача із рапортом, законодавства, що регулює спірні правовідносини, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення моральної шкоди - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 .

Дата складення повного рішення суду - 10.10.2024.

Суддя Ю. О. Скалозуб