Справа № 320/21708/23
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2024-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Аліменка В.О.

Грибан І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту на рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, в якому просила:

- визнати протиправними дії Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту щодо відмови у нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки ОСОБА_1 , як військовослужбовцю-жінці, яка має дітей, за період з 2014 року по 2022 рік строком 90 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язати Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту нарахувати і виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки ОСОБА_1 , як військовослужбовцю-жінці, яка має дітей, за період з 2014 року по 2022 рік строком 90 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту щодо відмови у нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки ОСОБА_1 як військовослужбовцю-жінці, яка має дітей, за період з 2014 року по 2022 рік строком 90 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту нарахувати і виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки ОСОБА_1 як військовослужбовцю-жінці, яка має дітей, за період з 2014 року по 2022 рік строком 90 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Адміністрація Державної спеціальної служби транспорту звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що при звільненні з Адміністрації Держпецтрансслужби та в установленому законодавством порядку виключення зі списків особового складу рапорт щодо виплати грошової компенсації за невикористану відпустку матері, яка має двох дітей до 15 років при звільненні з військової служби до Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту не надавався, що підтверджує небажання скористатись своїм правом.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджено паспортом № НОМЕР_1 , виданим органом 8025.

Також, ОСОБА_1 є матір`ю неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 21.03.2013 серії НОМЕР_2 .

Таким чином, з 2013 року ОСОБА_1 отримала право на щорічну додаткову відпустку із збереженням грошового забезпечення терміном 10 календарних днів, як одинока мати, яка самостійно виховує неповнолітніх дітей.

Наказом Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 18.02.2022 №6 полковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас Збройних Сил України за підпунктом «ґ» пункту 2 (через сімейні обставини або інші поважні причини - військовослужбовці-жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років).

Наказом начальника Головного штабу - першого заступника голови Адміністрації Держаної спеціальної служби транспорту від 23.02.2022 №37 ОСОБА_1 виключена зі списків особового складу Адміністрації та всіх видів забезпечення.

ОСОБА_1 звернулась до Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту з заявою від 01.05.2023, в якій просила провести нарахування та виплатити їй грошову компенсацію при звільненні з військової служби, як військовослужбовцю-жінці, яка має дітей за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період з 2014 по 2022 роки із розрахунку щорічно 10 календарних днів, всього терміном 90 календарних днів, у відповідності до норм чинного законодавства України, згідно абз. 2, 3 ч. 14 ст. 10-1, ч, 5 ст. 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 19, 24 Закону України «Про відпустки», п. 3, 5-6 Розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженому наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260.

Адміністрація Державної спеціальної служби транспорту листом від 02 червня 2023 року №518/ВихЗВГ/614 відмовила ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні з військової служби.

Не погоджуючись із даною відмовою, позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

В силу статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ), військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно частини 1 статті 9 вищевказаного Закону, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Положеннями статті 4 Закону України «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до частини 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Статтею 19 Закону України «Про відпустки» передбачено, що жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.

Абзацами 1-2 частини 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197, у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Пунктом 3 розділу XXXI Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 15.03.2018 № 200, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.04.2018 за № 405/31857 передбачено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, що звільняються з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток за поточний рік до одержання військовою частиною наказу (повідомлення) про звільнення з військової служби оплачується тривалість щорічної основної та додаткової відпусток, на які вони мають право в році звільнення.

В свою чергу, пунктом 5 розділу XXXI вищевказаної Інструкції передбачено, щ у рік звільнення військовослужбовців зі служби, зазначених у пунктах 3, 4 цього розділу, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація, зокрема, за всі невикористані ними дні щорічної відпустки.

Згідно пункту 17 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Витягу з наказу Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 18.02.2022 №6 полковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас Збройних Сил України за підпунктом «ґ» пункту 2 (через сімейні обставини або інші поважні причини - військовослужбовці-жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років) (а.с. 18).

Згідно Витягу з наказу начальника Головного штабу - першого заступника голови Адміністрації Держаної спеціальної служби транспорту від 23.02.2022 №37 ОСОБА_1 виключена зі списків особового складу Адміністрації та всіх видів забезпечення (а.с. 19-20).

У відповідь на заяву ОСОБА_1 про нарахування та виплату їх грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як військовослужбовцю-жінці, яка має дітей, Адміністрація Державної спеціальної служби транспорту листом від 02 червня 2023 року №518/ВихЗВГ/614 відмовила у нарахуванні та виплаті такої грошової компенсації (а.с. 28-30).

З даного приводу, слід зазначити наступне.

Так, в особливий період, з моменту оголошення мобілізації, припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі, додаткової соціальної відпуски.

Разом з тим, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку, позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Такий правовий висновок викладено в рішенні Верховного Суду від 16 травня 2019 року у зразковій справі №620/4218/18, яке постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року залишено без змін.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не обмежують та не припиняють право військовослужбовця-жінки, яка має дітей на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Доводи апелянта про те, що при звільненні з Адміністрації Держпецтрансслужби та виключенні зі списків особового складу ОСОБА_1 не був поданий рапорт щодо виплати грошової компенсації за невикористану відпустку матері, яка має двох дітей до 15 років, що підтверджує небажання скористатись своїм правом, колегія суддів вважає необґрунтованими. За приписами зазначених вище норм чинного законодавства саме на відповідача, в даному випадку, покладено обов`язок щодо нарахування та виплати позивачу у рік звільнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки.

Крім того, на переконання колегії суддів, неподання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) не свідчить про те, що особа втратила право на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні такої відпустки та, відповідно, реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством її прав та інтересів.

Беручи до уваги викладене, судом першої інстанції обґрунтовано зобов`язано Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту нарахувати і виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки ОСОБА_1 , як військовослужбовцю-жінці, яка має дітей, за період з 2014 року по 2022 рік строком 90 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Аліменко В.О.

Грибан І.О.