Справа № 380/29015/23
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2024-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 380/29015/23 пров. № А/857/9310/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Бруновської Н.В., Гудима Л.Я.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року, ухвалене суддею Кухар Н.А. у м. Львові, за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, у справі № 380/29015/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції у Львівській області про компенсацію втрати частини доходів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача в якому просить суд:

- визнати протиправною відповідача щодо ненарахування та невиплати суми компенсації втрати частини доходів - індексації у зв`язку із порушенням строків виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 24 березня 2021 року по 24 травня 2023 року;

- зобов`язати відповідача провести виплату суми компенсації втрати частини доходів - індексацію у зв`язку із порушенням строків виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 24 березня 2021 року по 24 травня 2023 року в сумі 20232 (двадцять тисяч двісті тридцять дві) грн. 55 коп.

14 березня 2024 року Львівський окружний адміністративний суд прийняв рішення, яким адміністративний позов задовольнив частково.

Визнав протиправною відмову Державної екологічної інспекції у Львівській області у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу за несвоєчасну виплату середнього грошового забезпечення за період з 24 березня 2021 року по 24 травня 2023 року.

Зобов`язав Державну екологічну інспекцію у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу за несвоєчасну виплату середнього грошового забезпечення за період з 24 березня 2021 року по 24 травня 2023 року.

Визнав протиправною бездіяльність Державної екологічної інспекції у Львівській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Зобов`язав Державну екологічну інспекцію у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 03.03.2015 року по 20.11.2020 року.

У задоволенні інших позовних вимог відмовив.

Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Державної екологічної інспекції у Львівській області на користь ОСОБА_1 2000 (дві тисячі) грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому, суд вказав, що розрахунок цієї компенсації проводить відповідач, оскільки це входить до його повноважень. Також суд вважає, що позивач має право на індексацію середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 03.03.2015 року по 20.11.2020 року.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції його оскаржив позивач, подавши апеляційну скаргу, в якій просить це рішення скасувати в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 03.03.2015 року по 20.11.2020 року та в частині відмовив в задоволенні позову про виплату компенсації втрати частини доходу у конкретно визначеній сумі і прийняти в цій частині постанову, якою зобов`язати відповідача провести виплату ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу за несвоєчасну виплату середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 24 березня 2021 року по 24 травня 2023 року в сумі 20323,55 грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає те, що не заявляв позовних вимог про визнання бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати індексації середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 03.03.2015 року по 20.11.2020 року.

Крім цього, позивач вважає, що суд вправі зобов`язати відповідача виплати компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у конкретно визначені сумі, оскільки, ця дія не входить до дискреційних повноважень відповідача.

Також, позивач стверджує, що суд першої інстанції помилково зменшив позивачу до відшкодування витрати на правову допомогу, оскільки відповідач не висловлював заперечення з приводу суми цих витрат.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20.11.2020 у справі № 813/1645/15 крім іншого, зобов`язано Державну екологічну інспекцію у Львівській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з проведенням усіх відрахувань відповідно до чинного законодавства та фактично нарахованих коштів за місцем праці, за період з 03.03.2015 по 20.11.2020.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.11.2020 у справі № 813/1645/15, відповідач 15.06.2023 року виплатив позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 52040,43 грн. за період з 03.03.2015 року по 30.04.2016 року.

01.08.2023 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строку виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Листом від 10.08.2023 № 14-2518 відповідач відмовив у виплаті компенсації втрати частини доходу у зв`язку з тим, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не є заробітною платою в розмінні Закону України «Про оплату праці», так і Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, позивач оскаржив рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати індексації середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 03.03.2015 року по 20.11.2020 року, а також в частині відмови в задоволенні позову про нарахування та виплату позивачу компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 березня 2021 року по 24 травня 2023 року у конкретно визначені сумі, то апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції в цій частині.

Щодо доводів апеляційної скарги про наявність у суду повноважень визначити у судовому рішенні конкретну суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 березня 2021 року по 24 травня 2023 року, апеляційний суд зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) передбачено те, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 3 Закону № 2050-ІІІ, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Пунктом 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 (далі - Порядок № 159) передбачено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держстатом.

Пунктом 5 Порядку № 159 визначено, що сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Системний аналіз цих положень дає змогу дійти висновку, що компенсацію втрати частини доходів обчислює орган, який здійснює її виплату.

Тому, суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу у задоволенні позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплати компенсацію втрати частини доходів у конкретній сумі.

Що стосується позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати індексації середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 03.03.2015 року по 20.11.2020 року, то, як встановлено зі змісту позову та позовних вимог, позивач не висловлював вказані позовні вимоги, тому рішення суду першої інстанції в цій частині необхідно скасувати, у зв`язку з неправильним встановленням обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції вирішив позовні вимоги, які позивач не заявляв в частині індексації середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У той ж час позивач наполягає на розгляді справи в межах позовних вимог.

Отже, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції безпідставно розглянув вимоги, які позивач не заявляв.

Зважаючи на наведені вище міркування, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення, в оскарженій позивачем частині, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги такими, що частково спростовують висновки суду першої інстанції, в оскарженій частині, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції, в оскарженій частині, скасувати та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати індексації середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 03.03.2015 року по 20.11.2020 року. У частині відмови в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплати компенсацію втрати частини доходів у конкретній сумі рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Що стосується судових витрат, то апеляційний суд зазначає наступне.

Позивач за подання позову та апеляційної скарги судовий збір не платив, оскільки, є інвалідом ІІ групи і, в силу вимог Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору.

Що стосуються витрат на правову допомогу, то позивач стверджує, що суд першої інстанції неправильно зменшив їх суму, оскільки, відповідач не висловлював заперечень щодо суми судових витрат позивача на правову допомогу.

Апеляційний суд встановив, що позивач поніс на правову допомогу адвоката надану у цій справі 8500 грн.

Суд першої інстанції зменшив ці витрати до 2000 грн.

Як передбачено частиною 1 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частиною 3 та 4 статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та, з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Частиною 7 статті 134 КАС України визначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас, щоб заявити відповідне клопотання відповідач має бути обізнаний з документами, які підтверджують витрати на правову допомогу та з клопотанням про їх відшкодування.

Однак, у матеріалах справи немає доказів про те, що відповідач отримав документи, які підтверджують розмір витрат позивача на правову допомогу, внаслідок чого відповідач був позбавлений можливості довести їх неспівмірність.

Тому, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції правильно оцінив розмір витрат позивача на правову допомогу та, виходячи з предмета спору, складності справи, виконаної адвокатом роботи та часом затраченим адвокатом на її виконання, правильно визначив розмір витрат, які необхідно стягнути з відповідача на користь позивача за правову допомогу надану адвокатом у розгляді цієї справи.

Отже, вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу в повному обсязі необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в цій частині без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року у справі № 380/29015/23, в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Державної екологічної інспекції у Львівській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання Державної екологічної інспекції у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 03.03.2015 року по 20.11.2020 року скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні цих позовних вимог відмовити.

У частині відмови в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Державної екологічної інспекції у Львівській області нарахувати та виплати ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у конкретно визначеній сумі та з приводу розподілу судових витрат рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 березня 2024 року у справі № 380/29015/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Н. В. Бруновська
Л. Я. Гудим