Справа № 260/5467/24
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2024-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 260/5467/24 пров. № А/857/23232/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Онишкевича Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судового засідання Хомин Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2024 року про відмову у відкритті провадження у справі №260/5467/24 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» до Державного реєстратора Тячівської міської ради Тячівського району Закарпатської області Лазар Діани Василівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -

суддя в 1-й інстанції Дору Ю.Ю.,

час ухвалення рішення 26.08.2024,

місце ухвалення судового рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту судового рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» звернулося до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державного реєстратора Тячівської міської ради Закарпатської області Лазар Діани Василівни, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_1 , в якій просить: 1. Визнати неправомірними дії Державного реєстратора Тячівської міської ради Закарпатської області Лазар Діани Василівни з відмови в державній реєстрації права власності на нерухоме майно за TOB «Діджи Фінанс», а саме земельної ділянки з кадастровим номером :00:010:0171, загальною площею 0,1000 га. яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 2. Зобов`язати Державного реєстратора Тячівської міської ради Закарпатської області Лазар Діану Василівну зареєструвати за Товариством з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (код за , 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8) право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га будинком з кадастровим номером :00:010:0171; категорія земель: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 26.08.2024 відмовлено у відкритті провадження.

Роз`яснено позивачеві право звернення з даним позовом в порядку господарського судочинства.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 26.08.2024 у цій справі, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що у цій справі спору про право власності на нерухоме майно, чи будь-яке інше право не існує.

Зазначає, що згідно з умовами Іпотечного договору предметом іпотеки був не лише житловий будинок, а й земельна ділянка, на якій він розташований, що належить третій особі.

Відповідач допустив технічну помилку, оскільки під час звернення стягнення на предмет іпотеки не відкрив розділ в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки, у зв`язку з чим задоволення вимог позивача в частині звернення стягнення на земельну ділянку, що була передана в іпотеку разом із житловим будинком за одним Іпотечним договором не відбувалася, а залишилася у володінні третьої особи і ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» позбавлений правових підстав робити повторне стягнення за тим же ж іпотечним договором, стягнення по якому відбулося ще 19.10.2021.

Відповідачем безпідставно відмовлено у виправленні технічної помилки та реєстрації права власності на земельну ділянку, яка була ним допущена при реєстрації за апелянтом права власності на житловий будинок, без державної реєстрації права власності на земельну ділянку, яка знаходиться під цим же ж будинком, за одним і тим самим Іпотечним договором, одним і тим самим іпотекодавцем. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не містить такої підстави для відмови в виправленні технічної помилки при вчиненні реєстраційної дії як перебування земельної ділянки у власності іншої особи. Окрім того, житлова будівля не може бути відокремлена від земельної ділянки, на якій воно розташоване.

Звертаючи стягнення на будинок, відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» та застереження і Іпотечному договорі, відповідач зобов`язаний був зареєструвати за апелянтом і право власності на земельну ділянку, яка також була предметом іпотеки і на якій знаходиться будинок, право власності на який зареєстровано за апелянтом.

Оскільки спір стосується повноважень державного реєстратора, який у спірних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень, апелянт вважає, що такий повинен розглядатися саме в порядку адміністративного судочинства.

Апелянт наголосив, що він оскаржує неправомірні дії державного реєстратора, який реалізує функції державної реєстрації майнових прав відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме тому у даній справі дослідженню будуть підлягати виключно владні управлінські рішення та дії державного реєстратора як суб`єкта владних повноважень.

Оскільки спір стосується повноважень державного реєстратора, який у спірних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень, апелянт вважає, що такий повинен розглядатися саме в порядку адміністративного судочинства.

Ба більше, вважає, що вказаний спір не може бути розглянутим за правилами господарського судочинства.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п. 2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегією суддів встановлено, що відповідно Іпотечного договору від 16.11.2007, предметом іпотеки був не лише житловий будинок, а й земельна ділянка, на якій він розташований, площею 0,1000 га, що належить ОСОБА_1 (надалі - Третя особа) за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності станом на 20.10.2021 №280159009, 19.10.2021 державним реєстратором Тячівської міської ради Закарпатської області Лазар Діаною Василівною вчинено запис про право власності на житловий будинок, реєстраційний номер нерухомого майна 020, за адресою: АДРЕСА_1 ; земельні ділянки місця розташування: площа:0,1 га за ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС».

Апелянт звернувся до державного реєстратора Тячівської міської ради Закарпатської області Лазар Діани Василівни із заявою вих. №87/в/24 від 13.05.2024, у якій просив виправити технічну помилку здійснену 19.10.2021 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, шляхом реєстрації за позивачем права власності на земельну ділянку, що була предметом іпотеки за відповідним Іпотечним договором.

Однак, листом від 25.05.2024 державний реєстратор повідомила апелянта про те, що відповідно до п. 2 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» йому відмовлено в державній реєстрації прав щодо об`єкту нерухомого майна, а саме: земельної ділянки :00:010:0171 загальною площею 0,1000 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки право власності на вказану земельну ділянку згідно відомості згідно відомостей Державного земельного кадастру зареєстроване за іншою особою.

Отже, позивач вважає, що державний реєстратор безпідставно відмовив позивачу у виправленні технічної помилки та реєстрації права власності на земельну ділянку, яка була ним допущена при реєстрації за позивачем права власності на житловий будинок, без державної реєстрації права власності на земельну ділянку, яка знаходиться під цим будинком, за одним і тим же Іпотечним договором, з одним і тим же Іпотекодавцем.

В ст. 24 Закону №1952-ІV не міститься такої підстави для відмови в виправленні технічної помилки при вчиненні реєстраційної дії як перебування земельної ділянки у власності іншої особи. У зв`язку з чим позивач вважає дії відповідача неправомірними та такими, що порушують вимоги Закону №1952-ІV.

Зміст позовної заяви вказує на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» звернулося до суду щодо захисту майнових прав, які, на його думку, порушені внаслідок відмови відповідача у державній реєстрації права власності на нерухоме майно, яке, як вважає позивач, належить йому.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що даний позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Такий спір є приватноправовим і за суб`єктним складом сторін підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 КАС України).

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (ч. 2 ст. 2 КАС України).

Справою адміністративної юрисдикції у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами п. 1 ч. 2 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Визначений у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1ст. 4 КАС України).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Разом з тим, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Своєю чергою, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

За змістом позовної заяви, а також письмових доказів, долучених до апеляційної скарги, предметом справи є незгода позивача (апелянта) з відмовою державного реєстратора виправити, як вказує апелянт, технічну помилку шляхом реєстрації за ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» права власності на земельну ділянку, що є предметом іпотеки за відповідним Іпотечним договором.

Як вірно з`ясував суд першої інстанції, позивач вважає, що державний реєстратор безпідставно відмовив позивачу у виправленні технічної помилки та реєстрації права власності на земельну ділянку, яка була ним допущена при реєстрації за позивачем права власності на житловий будинок, без державної реєстрації права власності на земельну ділянку, яка знаходиться під цим будинком, за одним і тим же Іпотечним договором, з одним і тим же Іпотекодавцем. В ст. 24 Закону №1952-ІV не міститься такої підстави для відмови в виправленні технічної помилки при вчиненні реєстраційної дії як перебування земельної ділянки у власності іншої особи. У зв`язку з чим позивач вважає дії Відповідача неправомірними та такими, що порушують вимоги Закону №1952-ІV.

Окрім того, слід відзначити, що житлова будівля або споруда не можуть бути відокремлені від земельної ділянки без їх пошкодження або істотного знецінення. Такі об`єкти є фактично складовою частиною земельної ділянки. Звертаючи стягнення на будинок, відповідно до вимог Закону «Про іпотеку» та застереження в Іпотечному договорі, Відповідач зобов`язаний був зареєструвати за Позивачем і право власності на земельну ділянку, яка також була предметом іпотеки за Іпотечним договором і на якій знаходиться будинок, право власності на який Відповідач зареєстрував за Позивачем.

Зміст позовної заяви вказує на те, що ТОВ «Діджи Фінанс» звернулося до суду щодо захисту майнових прав, які, на його думку, порушені внаслідок відмови відповідача у державній реєстрації права власності на нерухоме майно, яке, як вважає позивач, належить йому.

Колегія суддів зазначає, що вказані вимоги є похідними при вирішенні судом питання щодо належного чи неналежного виконання сторонами умов договору іпотеки та правомірності набуття зазначеними особами права власності на спірне нерухоме майно.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що існує спір про право у сфері приватноправових відносин.

Крім того, у справах про оскарження рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, якими проведено державну реєстрацію права приватної власності на майно на підставі договорів іпотеки, спір про право відсутній, а дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії державного реєстратора, який у межах спірних правовідносин діє як суб`єкт владних повноважень, тому спір є публічно-правовим.

Однак у даному випадку спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки зазначена категорія справ відноситься до спорів щодо права на предмет іпотеки, тобто права цивільного, отже має розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб`єктного складу сторін спору.

У даному випадку спір пов`язаний з реалізацією іпотекодержателем своїх прав на предмет іпотеки земельну ділянку, яка станом на момент звернення до суду належить іншій особі ОСОБА_1 .

Оскарження позивачем дій реєстратора щодо нереєстрації права власності та зобов`язання зареєструвати право власності на спірну земельну ділянку, яка все ж належить на праві власності третій особі відповідно до письмових доказів долучених до матеріалів справи, не нівелює приватноправовий характер спірних правовідносин. Ба більше, адміністративний суд, за таких обставин, позбавлений права констатувати наявність права власності у позивача на таку земельну ділянку, оскільки таке не входить до компетенції адміністративного суду та адміністративний суд не є у спірних відносинах судом встановленим законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що вказаний спір виник з державним реєстратором, як учасником публічно-правових відносин, і стосується його управлінських рішень та дій як суб`єкта владних повноважень, а тому цей спір належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки позивач залишив поза увагою те, що спірні відносини пов`язані із реєстрацією майнових прав, що виникли на підставі договірних відносин між позивачем та третьою особою у справі, яка не заявляє самостійних вимог, безпосередньо впливають на цивільні права вказаних суб`єктів щодо нерухомого майна, а вимоги до державного реєстратора витікають (є похідними) саме із цивільних правовідносин та пов`язані з їх реалізацією.

Як вірно вказав суд першої інстанції, зважаючи на те, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи з приводу захисту майнових прав позивача, стосуються зокрема і права третьої особи на спірний об`єкт нерухомого майна, а отже, існує спір про право, то це виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства та такий спір має вирішуватися судами за правилами цивільного або господарського судочинства.

Однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Колегія суддів звертає увагу також на те, що спір щодо державної реєстрації права чи обтяження має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на земельну ділянку або на інший об`єкт нерухомості особою, на користь якої державним реєстратором прийняте оспорюване рішення, або щодо державної реєстрації права якої вимагається внесення запису до Державного реєстру. Юрисдикційність такого спору не залежить від того, чи дотримано державним реєстратором вимог законодавства. Та обставина, що позивач не може досягти внесення відомостей до Державного реєстру власними діями, оскільки не має до нього самостійного доступу, а тому може діяти виключно через посередництво державного реєстратора в установленому законом порядку, не змінює цивільно-правового характеру відносин. Належним відповідачем у такій справі є особа, на користь якої державним реєстратором прийняте оспорюване рішення, або щодо державної реєстрації права якої вимагається внесення запису. Участь державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) не змінює цивільно-правового характеру цього спору

Отже, цей спір не є публічно-правовим і з огляду на суб`єктний склад має розглядатися за правилами господарського судочинства.» (пункт 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16).

Зі встановлених судом апеляційної інстанції фактичних обставин справи слідує, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи (здебільшого між позивачем та третьою особою), у зв`язку з реалізацією договірних зобов`язань і реалізацією прав іпотекодержателя на предмет іпотеки, а отже, існує спір про право, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на наведене та ураховуючи суть спірних правовідносин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що спір у цій справі не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки має вирішуватися в порядку цивільного або господарського судочинства, залежно від обраного позивачем способу захисту права, суб`єктного складу учасників та характеру спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001 рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994 статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Суд апеляційної інстанції, також, враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не встановлено, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» залишити без задоволення.

Ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2024 року про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі № 260/5467/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 09.10.24