Справа № 600/3373/24-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2024-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 р. м. Чернівці Справа № 600/3373/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 23 липня 2024 року №96 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про прокуратуру»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16 липня 2024 року про призначення пенсії за вислугу років згідно статті 86 Закону України «Про прокуратуру», із зарахуванням ОСОБА_1 до вислуги років, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», половини періоду навчання з 01 вересня 1992 року по 24 червня 1994 року в Чернівецькому кооперативному технікумі.

Позов обґрунтовано тим, що оскаржуваним рішенням позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи за вислугу років на прокурорських посадах 25 років. Так, згідно з оскаржуваним рішенням стаж роботи позивача на посадах прокурора становить 24 роки 3 місяці 18 днів. За доданими до заяви про призначення пенсії документами до вислуги років позивача не зараховано половину строку навчання в Чернівецькому кооперативному технікумі з 01 вересня 1992 року по 24 червня 1994 року, оскільки не долучено довідку про відношення учбового закладу до вищого навчального закладу. Позивач, посилаючись на положення Закону Української РСР «Про освіту» та Закону України «Про освіту», вважає, що рівень освіти, отриманий нею у 1994 році (молодший спеціаліст), відноситься до І рівня вищої освіти, а саме до молодшого спеціаліста за кваліфікацією «юрист», що прирівнюється до освітньо-професійного ступеня молодшого бакалавра, який є освітнім ступенем, що здобувається на початковому рівні (короткому циклі) вищої освіти. У зв`язку з цим позивач вважає, що половина періоду її навчання з 01 вересня 1992 року по 24 червня 1994 року в Чернівецькому кооперативному технікумі із здобуттям кваліфікації юриста, яка відповідає першому рівню вищої освіти, повинна бути врахована пенсійним органом до вислуги років, що дає право на призначення пенсії відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру». Також позивач вважає безпідставною вимогу відповідача надати довідку про відношення Чернівецького кооперативного технікуму до вищого навчального закладу, оскільки подання такої довідки чинним законодавством не передбачено. На переконання позивача, названа обставина не підлягає доказуванню в цілому, оскільки є загальновідомою та закріплена у чинному законодавстві. Враховуючи наведене, позивач вказала, що належним та ефективним способом захисту її порушеного права на призначення пенсії за вислугу років є зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву про призначення пенсії із зарахуванням до вислуги років, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», половини періоду навчання з 01 вересня 1992 року по 24 червня 1994 року в Чернівецькому кооперативному технікумі.

Ухвалою суду від 01 серпня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву; витребувано з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області належним чином засвідчені копії документів, які стосуються спірних відносин.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що стажу роботи за вислугу років на підставі Закону України «Про прокуратуру» відповідачем було зараховано 24 роки 03 місяці 18 днів. При цьому до стажу роботи за вислугу років відповідачем не було зараховано половину строку навчання позивача з 01 вересня 1992 року по 24 червня 1994 року в Чернівецькому кооперативному технікумі, оскільки не було надано документів (довідку) про приналежність даного навчального закладу до вищого навчального закладу, як це передбачено частиною шостою статті 86 Закону України «Про прокуратуру». Під час розгляду заяви позивача про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» пенсійним органом встановлено, що станом на дату звернення позивача з цією заявою надані нею документи не підтверджують наявність необхідного стажу роботи за вислугу років для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру», який має становити не менше 25 років, проте стаж роботи позивача становить 24 роки 03 місяці 18 днів, у зв`язку з чим і було прийнято рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії. Просив суд відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 09 жовтня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про залучення співвідповідача у даній справі.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України.

Згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_1 від 20 вересня 1994 року, остання працювала в органах прокуратури України на таких посадах:

- з 14 вересня 1994 року по 30 березня 2000 року старший інспектор з кадрових питань;

- з 30 березня 2000 року по 05 квітня 2001 року помічник прокурора міста Чернівці;

- з 05 квітня 2001 року по 19 вересня 2002 року помічник прокурора області з кадрових питань;

- з 19 вересня 2002 року по 28 грудня 2005 року прокурор відділу роботи з кадрами прокуратури області;

- з 28 грудня 2005 року по 04 квітня 2014 року старший прокурор відділу роботи з кадрами прокуратури області;

- з 04 квітня 2014 року по 11 вересня 2020 року начальник відділу роботи з кадрами прокуратури області;

- з 11 вересня 2020 року по 14 грудня 2020 року прокурор відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Чернівецької обласної прокуратури;

- з 14 грудня 2020 року позивач перебуває на посаді начальника відділу кадрової роботи та державної служби Чернівецької обласної прокуратури.

Також у трудовій книжці ОСОБА_1 наявний запис про те, що до вступу на роботу позивач закінчила правознавче відділення Чернівецького кооперативного технікуму (диплом ЗЕ №901262 від 24 червня 1994 року), а 08 грудня 2011 року позивач прийняла Присягу працівника прокуратури.

16 липня 2024 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернівецькій області за принципом екстериторіальності розгляд заяви ОСОБА_1 від 16 липня 2024 року про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» доручено Головному управлінню Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області прийнято рішення від 23 липня 2024 року №96 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», оскільки не виконано вимоги частини першої статті 86 Закону України «Про прокуратуру» (прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше 25 років, в тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років).

Так, у вказаному рішенні зазначено, що за наданими документами вислуга років відповідно до частини шостої статті 86 Закону України «Про прокуратуру» становить 24 роки 03 місяці 18 днів, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів 24 роки 03 місяці 18 днів. За результатами розгляду документів, доданих до заяви, пенсійним органом встановлено, що до вислуги років не зараховано половину строку навчання в Чернівецькому кооперативному технікумі, оскільки не долучено довідку щодо відношення учбового закладу до вищого навчального закладу.

Не погоджуючись з указаним рішенням, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пунктів 7-9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

З обставин справи вбачається, що спірні відносини виникли у зв`язку з відмовою пенсійного органу як суб`єкта владних повноважень призначити позивачу за її заявою пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Так, на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі - Закон №1697-VII в редакцій, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

З огляду на набрання чинності Законом №1697-VII, втратили чинність положення статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ, саме в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років, та розміру такої пенсії.

Водночас, підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років визначено статтею 86 Закону №1697-VII, за змістом якої збільшено стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону №1789-ХІІ.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 86 Закону №1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Частиною п`ятою статті 86 Закону №1697-VII встановлено, що працівникам, які не мають вислуги років, передбаченої частиною першою цієї статті, за наявності необхідного стажу роботи на посадах прокурорів, а також страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», після досягнення чоловіками 57 років, а жінками віку, що на п`ять років менше, ніж пенсійний вік, установлений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсія призначається у розмірі, пропорційному кількості повних років роботи на прокурорських посадах, із розрахунку 60 відсотків місячної заробітної плати за відповідну вислугу років, передбачену частиною першою цієї статті. Передбачене цією частиною зниження віку для жінок застосовується також до завершення періоду підвищення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року. До досягнення віку, встановленого цією частиною, право на пенсію за віком мають чоловіки 1960 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися по 31 грудня 1957 року; 55 років 6 місяців - які народилися з 1 січня 1958 року по 31 грудня 1958 року; 56 років - які народилися з 1 січня 1959 року по 31 грудня 1959 року; 56 років 6 місяців - які народилися з 1 січня 1960 року по 31 грудня 1960 року.

Згідно з частиною шостою статті 86 Закону №1697-VII до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Тренінговому центрі прокурорів України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора, а також особи, звільнені з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоров`я, у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому особа обіймає посаду, або у зв`язку із скороченням кількості прокурорів, у зв`язку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування. Ветеранам війни, які мають необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років, така пенсія призначається незалежно від того, чи працювали вони в органах прокуратури перед зверненням за призначенням пенсії (частина восьма статті 86 Закону №1697-VII).

З наведених норм вбачається, зокрема, те, що для призначення позивачу пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» необхідна наявність двох складових для призначення пенсії за вислугу років, а саме: вислуги років (25 років) та роботи на посадах прокурорів (15 років). При цьому для набуття необхідної для призначення пенсії вислуги років за Законом України «Про прокуратуру» враховується не будь-яка робота та посада (загальний страховий стаж), а лише та, що передбачена частиною шостою статті 86 Закону України «Про прокуратуру». Згідно вказаної норми до вислуги років, що дає право на пенсію зараховується, з- поміж іншого, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання.

Згідно оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 23 липня 2024 року №96, при розгляді поданих позивачем документів до її вислуги років не зараховано саме половину строку навчання в Чернівецькому кооперативному технікумі, оскільки не долучено довідку щодо відношення учбового закладу до вищого навчального закладу.

За таких обставин суд звертає увагу на те, що пунктом 4.2 Розділу IV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25 листопада 2005 року, в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1 (далі Порядок №22-1 в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), визначені повноваження працівника структурного підрозділу органу Пенсійного фонду України, який здійснює прийом та обслуговування осіб, до яких відносяться, зокрема:

- повідомлення про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів;

- надсилання запитів про отримання необхідних відомостей з відповідних державних електронних інформаційних реєстрів, систем або баз даних згідно з пунктом 2.28 розділу II цього Порядку;

- видача особі або посадовій особі розписки із зазначенням дати прийняття заяви, переліку одержаних і відсутніх документів, строку подання додаткових документів для призначення пенсії та пам`ятку пенсіонеру (додаток 7 до Порядку);

- повідомлення особи у вибраний нею спосіб про відсутність відомостей або/та наявність розбіжностей у відповідних інформаційних реєстрах, системах або базах даних та строки подання необхідних документів для призначення пенсії, не пізніше двох робочих днів після отримання відповідної інформації.

Згідно пункту 4.7 Розділу IV Порядку №22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження. Якщо пенсію за віком призначено автоматично (без звернення особи), у повідомленні про призначення особі пенсії додатково зазначається інформація про порядок її виплати.

Отже, у разі звернення особи із заявою про призначення пенсії пенсійний орган зобов`язаний діяти згідно вказаного Порядку №22-1, зокрема, розглянути подані документи та прийняти рішення за результатами розгляду такої заяви. У разі неналежного оформлення поданих особою документів або відсутності необхідних документів для призначення пенсії (перерахунку пенсії, поновлення її виплат тощо) уповноважений працівник структурного підрозділу органу Пенсійного фонду України, який здійснює прийом та обслуговування осіб, зобов`язаний повідомити особу про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії. Також Порядком №22-1 передбачається обов`язок уповноваженого працівника структурного підрозділу органу Пенсійного фонду України, який здійснює прийом та обслуговування осіб, повідомляти особу у вибраний нею спосіб про відсутність відомостей або/та наявність розбіжностей у відповідних інформаційних реєстрах, системах або базах даних та про можливість подання у встановлені строки необхідних документів для призначення пенсії.

Водночас відповідач, посилаючись у рішенні від 23 липня 2024 року №96 на відсутність підстав для зарахування до вислуги років позивача половини строку її навчання в Чернівецькому кооперативному технікумі, не вказав жодних відомостей стосовно того, чи були вжиті визначені пунктом 4.2 Розділу IV Порядку №22-1 заходи уповноваженим структурним підрозділом Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області стосовно повідомлення ОСОБА_1 про необхідність дооформлення поданих документів або ж про надання інших додаткових документів, необхідних для зарахування до вислуги років позивача половини строку її навчання в Чернівецькому кооперативному технікумі та, відповідно, для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Не вказано про виконання відповідачем установлених пунктом 4.2 Розділу IV Порядку №22-1 обов`язків під час прийняття оскаржуваного рішення і у відзиві на позов.

Також відповідачем в оскаржуваному рішенні не зазначено положень законодавства, якими передбачено обов`язок особи, яка подала заяву про призначення пенсії, надати пенсійному органу довідку про належність закладу освіти до вищого навчального закладу, на підставі якої період строку навчання підлягатиме зарахуванню до вислуги років.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Однак у ході судового розгляду даної справи відповідачем не доведено законності та обґрунтованості оскаржуваного позивачем рішення.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що відповідачем не здійснено всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих позивачем документів для призначення пенсії, а у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів відповідачем не вчинено дій згідно вимог пункту 4.2 Розділу IV Порядку №22-1.

Отже, прийняте рішення щодо відмови у призначенні пенсії є необґрунтованим та передчасним, а тому підлягає скасуванню. Тому позов у цій частині належить задовольнити.

Оскільки відповідач під час розгляду заяви позивача від 16 липня 2024 року не дотримався вимог пункту 4.2 Розділу IV Порядку №22-1, не з`ясувавши питання належності навчального закладу, в якому навчалась позивач з 01 вересня 1992 року по 24 червня 1994 року, до закладів вищої освіти, вказав про необхідність подання позивачем таких відомостей без жодних посилань на норми законодавства, якими передбачено подання довідки про належність закладу освіти до вищого навчального закладу, то суд не надає оцінку доводам позивача, на підставі яких вона вважає, що половина строку навчання в Чернівецькому кооперативному технікумі підлягає безумовному зарахуванню до її вислуги років.

У зв`язку з цим суд вважає передчасними та, як наслідок, такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16 липня 2024 року про призначення пенсії за вислугу років згідно статті 86 Закону України «Про прокуратуру» саме із зарахуванням ОСОБА_1 до вислуги років, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», половини періоду навчання з 01 вересня 1992 року по 24 червня 1994 року в Чернівецькому кооперативному технікумі.

При цьому варто зазначити, що адміністративний суд не наділений повноваженнями спонукати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У такому випадку суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням правової оцінки суду, наведеної у такому судовому рішенні, з урахуванням повноважень адміністративного суду, визначених статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд зауважує, що в даному конкретному випадку призначенню пенсії передує встановлення наявності права на таку пенсію, а саме вислуги років та стажу роботи. Однак, враховуючи неналежний розгляд відповідачем заяви позивача від 16 липня 2024 року, тобто вчинення ним дій не у спосіб, встановлений законодавством, суд приходить до висновку, що за таких обставин належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за вислугу років на підставі статті 86 Закону України «Про прокуратуру». Відтак, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої-третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що наявні підстави для часткового задоволення заявлених вимог. При цьому доводи відповідача, викладені у відзиві, є безпідставними та такими, що не свідчать про законність та обґрунтованість його дій у спірних відносинах.

Згідно частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За приписами частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання до суду цього позову сплачено судовий збір у сумі 1211,20 грн.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в сумі 605,60 грн на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №96 від 23 липня 2024 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про прокуратуру».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16 липня 2024 року та додані до неї документи про призначення пенсії за вислугу років на підставі статті 86 Закону України «Про прокуратуру».

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 09 жовтня 2024 року.

Повне найменування учасників процесу: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ); відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (Проспект Соборний, буд. 158-Б, м. Запоріжжя, ).

Суддя О.П. Лелюк