Справа № 420/6655/24
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2024-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/6655/24

Перша інстанція: суддя Катаєва Е.В.,

повний текст судового рішення

складено 20.05.2024, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Димерлія О.О.,

суддів: Осіпова Ю.В., Шляхтицького О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.05.2024 у справі №420/6655/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

У С Т А Н О В И В:

28.02.2024 ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, у якій просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ПФУ в Чернігівській області від 17.01.2024 №96 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Чернігівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 10.01.2024.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що вона має право на зарахування до страхового стажу періодів роботи з 12.07.1993 по 31.08.1993, з 01.09.1993 по 25.06.1994, з 01.03.1995 по 10.06.1995, з 03.10.1996 по 26.10.1998, з 01.01.2002 по 01.11.2002. Натомість, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області протиправно відмовлено в зарахуванні таких періоду роботи до страхового стажу та відповідно й в призначенні пенсії за віком.

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області з позовними вимогами не погоджується та вважає їх необґрунтованими з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, наголошуючи, зокрема, на тому, що спірні періоди роботи не підлягають зарахуванню до страхового стажу ОСОБА_2 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.05.2024 у справі №420/6655/24 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком №96 від 17.01.2024 в частині не зарахування до страхового стажу періодів роботи з 12.07.1993 по 31.08.1993, з 01.09.1993 по 25.06.1994, з 01.03.1995 по 10.06.1995, з 03.10.1996 по 26.10.1998, з 01.01.2002 по 01.11.2002.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.06.2023 про призначення пенсії за віком від 10.01.2024, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні, зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 12.07.1993 по 31.08.1993, з 01.09.1993 по 25.06.1994, з 01.03.1995 по 10.06.1995, з 03.10.1996 по 26.10.1998, з 01.01.2002 по 01.11.2002, із вирішенням питання про врахування до страхового стажу періоду ведення підприємницької діяльності з 26.09.2002 по 30.06.2010 на підставі довідки Головного управління ДПС в Одеській області від 06.02.2024 №3637/6/15-32-24-07-10.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи означене рішення в частині задоволених позовних вимог суд першої інстанції вказав, що до страхового стажу ОСОБА_1 мають бути зараховані періоди роботи з 12.07.1993 по 31.08.1993, з 01.09.1993 по 25.06.1994, з 01.03.1995 по 10.06.1995, з 03.10.1996 по 26.10.1998, з 01.01.2002 по 01.11.2002. Також, окружний адміністративний суд вказав про необхідність вирішення питання про врахування до страхового стажу періоду ведення підприємницької діяльності з 26.09.2002 по 30.06.2010 на підставі довідки Головного управління ДПС в Одеській області від 06.02.2024 №3637/6/15-32-24-07-10.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області подано апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на неправильне застосування окружним адміністративним судом норм матеріального, викладено прохання скасувати оскаржувану частину судового акту із прийняттям у відповідній частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області не зазначено, у чому саме полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права, а зміст апеляційної скарги повністю дублює зміст відзиву на позовну заяву (а.с.37-40, а.с.66-69).

В силу приписів пункту 1 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку з положеннями чинного, на час виникнення спірних правовідносин, законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, з урахуванням такого.

Зокрема, колегією суддів установлено, що 10.01.2024 ОСОБА_1 до органу Пенсійного фонду скеровано заяву про призначення пенсії за віком.

На час звернення за призначенням пенсії ОСОБА_1 виповнилось 63 роки.

За наслідками розгляд вищеозначеного звернення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області прийнято рішення від 17.15.2024 №96 про відмову в призначенні пенсії за віком.

Не погодившись із таким індивідуальним актом суб`єкта владних повноважень, позивачка за захистом прав, свобод та охоронюваних законом інтересів звернулась до суду з даною позовною заявою.

Здійснюючи перегляд справи в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить із такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Право на пенсію в Україні підпадає під сферу дії статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, оскільки за чинним законодавством України особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках системи пенсійного забезпечення в Україні та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити в отриманні пенсії доти, доки право на пенсію передбачено чинним законодавством України.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Умови призначення пенсії за віком визначено статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до частин 1, 2 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року.

Відповідно до статті 48 Кодекс законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудова книжка ведеться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів, тобто перебувають у трудових відносинах. На позаштатних працівників трудова книжка ведеться за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 12.08.1993 № 637, якою затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Пунктом 3 вказаного підзаконного нормативно-правового акту передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Тобто, законодавством України встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці.

Порядок ведення трудових книжок працівників визначено Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58.

Відповідно до пункту 2.2 означеного підзаконного нормативно-правового акту до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

До прийняття наведеної вище Інструкції порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, регламентувався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 № 162, правилами якої було також передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відмовляючи у зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 01.01.2002 по 01.11.2002 орган Пенсійного фонду в оскаржуваному рішенні від 17.01.2024 №96 вказав, що в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного пенсійного страхування немає даних та в трудовій книжці записи містять виправлення.

З даного приводу колегія суддів зазначає, що відображений у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 25.04.1979 запис №19 про прийняття 01.01.2002 ОСОБА_1 на роботу продавцем до приватного підприємця ОСОБА_3 містить виправлення в частині номера трудового договору (№711).

З даного приводу апеляційний суд враховує правову позицію Верховного Суду, яку викладено в постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.

Так, відповідно вказаної позиції суду касаційної інстанції, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретній посаді, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Окрім того, Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а висловив правову позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Згідно із висновком Верховного Суду, який викладено у постанові від 04.07.2023 у справі №580/4012/19, витребування та перевірка додаткових документів і довідок є правом пенсійного органу, тобто перекладання обов`язку доказування, надання відомостей тощо на позивача є неприйнятним. Неможливість пенсійного органу скористатися правом на перевірку зазначених у трудовій книжці (пільговій довідці) відомостей не може бути підставою для обмеження права пенсіонера на отримання належної пенсії.

Отже, з урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що наявність у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 25.04.1979 виправлення трудового договору, за яким позивачку прийнято на роботу, не поже позбавити її права на гарантоване Державою належне пенсійне забезпечення.

При цьому, колегія суддів враховує, що в досліджуваній ситуації органом Пенсійного фонду не доведено, що він скористався своїм правом на витребування додаткових документів з метою перевірки відомостей трудової книжки позивачки.

Відносно відсутності в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного пенсійного страхування даних про сплату страхових внесків, колегія суддів зазначає таке.

Приписами статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що страхові внески це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Згідно із ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Статтею 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до статті 106 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів.

Страхові внески є умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті. Перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Як з`ясовано колегією суддів, у період з 01.01.2002 по 01.11.2002 ОСОБА_4 працювала за трудовим договором в приваттного підприємця ОСОБА_3 , який зареєстровано в центрі зайнятості.

Вказане підтверджується записом №19 трудової книжки серії НОМЕР_1 від 25.04.1979.

Суд апеляційної інстанції уважає за доцільне відмітити, що чинність вищевказаного правочину та виконання сторонами його умов, суб`єктом владних повноважень під сумнів не ставиться.

У досліджуваній ситуації органом Пенсійного фонду зазначає про те, що в системі персоніфікованого обліку немає даних про сплату страхових внесків.

Однак, апеляційний суд вказує, що відсутність в системі персоніфікованого обліку відомостей про сплату страхових внесків, які повинен сплатити роботодавець, не позбавляє права на зарахування періодів роботи до трудового стажу працівника.

Під час розгляду даної справи колегія суддів враховує численну та усталену практику Верховного Суду (постанови від 09.10.2020 у справі №341/460/17, від 01.03.2021 у справі № 423/757/17), згідно із якою відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи. Обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника. Внаслідок невиконання підприємством обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним засадам у сфері соціального захисту. Тому, особа не може нести відповідальність за неналежне виконання своїх обов`язків підприємством, на якому вона працює.

Беручи до уваги наведене, суд апеляційної інстанції вказує, що відсутність в органу Пенсійного фонду відомостей про сплату роботодавцем страхових внесків не є законодавчо передбаченою підставою для позбавлення позивачки права на зарахування спірного періоду роботи до трудового стажу.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи, з урахуванням сталої правової позиції Верховного Суду в подібних правовідносинах, апеляційний адміністративний суд дійшов висновку, що суб`єктом владних повноважень не спростовано належними та допустимими доказами необхідність зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 01.01.2002 по 01.11.2002р.

Відносно незарахування органом Пенсійного фонду до страхового стажу періоду ведення позивачкою підприємницької діяльності, колегія суддів вказує про таке.

Згідно із свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 26.09.2002 зареєстровано як фізична особа-підприємець.

28.01.2013 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, кошти, сплачені за договором про добровільну сплату страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Частиною 1 статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу, починаючи з 01.07.2000.

Відповідно до п.1 ст.41 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою після набрання чинності цим Законом, з яких згідно з цим Законом були фактично нараховані (обчислені) та сплачені страхові внески в межах встановленої законодавством максимальної величини заробітної плати (доходу), з якої сплачуються страхові внески, а після набрання чинності Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» - максимальної величини бази нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначеної відповідно до закону.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що зареєструвавшись 26.09.2002 як фізична особа-підприємець, ОСОБА_1 являється відповідальною за сплату збору на обов`язкове державне пенсійне страхування із заробітку (страхових внесків).

Відповідно до оскаржуваного рішення до стажу не зараховано періоди ведення підприємницької діяльності, а саме: з 26.09.2002 по 31.12.2003, оскільки немає даних про сплату страхових внесків; з 01.01.2004 по 30.06.2010, оскільки наявні розбіжності між даними про систему оподаткування y Ресстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та довідкою про систему оподаткування від 15.07.2020 №1458718/15-32-51-10-10.

Згідно із п.п.2 п.2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності, крім осіб, які здійснювали підприємницьку діяльність за спрощеною системою оподаткування, з 01 липня 2000 року підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року підтверджується спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, а з 01 січня 2004 року - довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку.

Відповідно до п.4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, серед іншого, повідомляє особу, у вибраний нею спосіб, про відсутність відомостей або/та наявність розбіжностей у відповідних інформаційних реєстрах, системах або базах даних та строки подання необхідних документів для призначення пенсії, не пізніше двох робочих днів після отримання відповідної інформації.

Отже, про наявність розбіжностей даних системи оподаткування y Ресстрі застрахованих осіб та відомостей довідки ГУ ДПС в Одеській області від 15.07.2020 №1458718/15-32-51-10-10 орган Пенсійного фонду повинен був повідомити заявницю завчасно для надання необхідних документів щодо спростування розбіжностей.

Однак, всупереч п.4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, суб`єкт владних повноважень не надано позивачці строк для подання необхідних документів щодо сплачених страховних внесків під час підприємницької діяльності.

Оскільки такі документи ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Чернівецькій області не подано, остаттім розглянуло питання зарахування до страхового стажу період ведення підприємницької діяльності в лише в межах наявних у нього документів.

Між тим, під час судового розгляду справи, на підтвердження сплати страхових внесків за період підприємницької діяльності з 26.09.2002 по 30.06.2010 позивачкою до суду подано довідку ГУ ДПС в Одеській області від 06.02.2024 №3637/6/15-32-24-07-10 про систему оподаткування ФОП ОСОБА_1 .

Згідно із вказаною довідкою позивачка з 27.09.2002 по 15.01.2015 перебувала на обліку в Малиновській ДПІ ГУ ДПС в Одеській області та відповідно до інформаційно-комунікаційної системи ДПС України у податкові періоди:

- 2002, 2005, 2006, 2007, 2008, 2-4 кв. 2009, 1-2 кв. 2010 року перебувала на загальній системі оподаткування та сплачувала фіксовану суму податку;

- 1 кв. 2009 року перебувала на спрощеній системі оподаткування та сплачувала єдиний податок;

- 2003-2004 років інформація про систему оподаткування відсутня.

Наведених у вказаній довідці відомостей орган Пенсійного фонду не досліджував, а тому окружний адміністративний суд цілком правомірно вказав про необхідність їх дослідження Головним управлінням ПФУ в Чернігівській області під час повторного розгляду заяви ОСОБА_1 від 03.06.2023 щодо призначення пенсії за віком від 10.01.2024.

Щодо зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 12.07.1993 по 31.08.1993, з 01.09.1993 по 25.06.1994, з 01.03.1995 по 10.06.1995, з 03.10.1996 по 26.10.1998, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписано Україною, стала Угода між Урядом України та Урядом Республіки Білорусь про гарантії прав громадян в галузі пенсійного забезпечення, яку ратифіковано Законом України №546/96-ВР від 22.11.1996.

Згідно із ст.ст.5-7 Угоди між Урядом України та Урядом Республіки Білорусь про гарантії прав громадян в галузі пенсійного забезпечення, пенсійне забезпечення громадян Договірних Сторін та членів їх сімей здійснюється по законодавству Договірної Сторони, на території якої вони постійно проживають, якщо цією Угодою не встановлено інше.

При призначенні пенсій зараховується трудовий (страховий) стаж, в тому числі і той, що дає право для призначення пенсій на пільгових умовах та за вислугу років, набутий по законодавству будь-якої з Договірних Сторін, в тому числі і до набуття чинності цієї Угоди, а також на території СРСР до 1 січня 1992 року. При цьому обчислення трудового (страхового) стажу проводиться по законодавству Договірної Сторони, яка призначає пенсію.

Громадянам, які проживали на території однієї Договірної Сторони і працювали після переселення на території іншої Договірної Сторони, пенсія обчислюється із заробітку (прибутку), який вони отримували на території Договірної Сторони переселення, якщо ними набутий мінімально необхідний трудовий (страховий) стаж для обчислення заробітної плати при призначенні пенсії у відповідності з законодавством Договірної Сторони переселення.

Відповідно до ст.16 Угоди між Урядом України та Урядом Республіки Білорусь про гарантії прав громадян в галузі пенсійного забезпечення, кожна Договірна Сторона має право денонсувати цю Угоду, повідомивши письмово про це іншу Договірну Сторону. Дія цієї Угоди припиняється з дня, вказаного у повідомленні, але не раніше ніж через шість місяців з дня, наступного за днем отримання повідомлення.

Згідно із листом Мністерства закордонних справ України від 15.08.2023 №72/14-612/1-96203 Угода між Урядом України та Урядом Республіки Білорусь про гарантії прав громадян в галузі пенсійного забезпечення, вчинена в м. Київ 14.12.1995, припиняє дію 23.12.2023.

Між тим, статтею 16 Угоди між Урядом України та Урядом Республіки Білорусь про гарантії прав громадян в галузі пенсійного забезпечення передбачено, що права громадян, набуті згідно положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили в разі її денонсації.

Отже, Україна як держава-учасниця Угоди виконує зобов`язання взяті згідно із Угодою перед громадянами, які набули права згідно Угоди до її денонсації.

У такому випадку, оскільки Угода була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, її положення підлягають до застосування при зарахуванні до страхового стажу позивачки періодів роботи з 12.07.1993 по 31.08.1993, з 01.09.1993 по 25.06.1994, з 01.03.1995 по 10.06.1995, з 03.10.1996 по 26.10.1998.

До того ж, відповідно до ч.3 ст.23 Загальної декларації прав людини, п. 4 ч. 1 Європейської соціальної хартії та ст. 46 Конституції України, працівники у старості мають право на пенсію, що є основним джерелом існування, яка має забезпечувати достатній життєвий рівень.

У даному випадку і при обставинах, що зумовили денонсацію Угоди, пенсійним органом не може бути відмовлено у врахуванні при обчисленні розміру пенсії заробітної плати (доходу) позивачки за періоди роботи на території Республіки Білорусь.

Записи №11-18 трудової книжки серії НОМЕР_1 від 25.04.1979, які стосуються періодів діяльності позивачки з 12.07.1993 по 31.08.1993, з 01.09.1993 по 25.06.1994, з 01.03.1995 по 10.06.1995, з 03.10.1996 по 26.10.1998 містять підставу їх внесення, завірені підписами відповідальної особи і печаткам підприємств, та не містять виправлень.

Колегія суддів зазначає, що в межах даного спору орган Пенсійного фонду не ставить під сумнів сплату страхових внесків, а тому таким обставинам оцінка не надається.

Отже, припинення Республікою Білорусь участі в Угоді не є підставою для позбавллення позивачки гарантованого їй законодавчими приписами права на пенсійне забезпечення.

Установлені в межах розгляду даної справи фактичні обставини у повному обсязі спростовують наведені в апеляційній скарзі доводи Головного управління ПФУ в Чернігівській області.

З урахуванням наведеного, колегія суддів уважає правильним висновок окружного адміністратвиного суду про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.05.2024 у справі №420/6655/24 в частині відмови в задоволенні позовних вимог не оскаржується, а тому таким обставинам суд апеляційної інстанції оцінки не надає.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а викладені відповідачем в апеляційній скарзі доводи не свідчать про порушення окружним адміністративним судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

З підстав визначених статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний адміністративний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.05.2024 у справі №420/6655/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач О.О. Димерлій
Судді Ю.В. Осіпов О.І. Шляхтицький