Справа № 320/15125/23
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2024-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2024 року № 320/15125/23

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Панченко Н.Д., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу у місті Києві за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві та Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про скасування рішення, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач, ОСОБА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі по тексту також відповідач 1, ГУ ПФУ в м. Києві, ідентифікаційний код: 42098368, адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16) та Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі по тексту також відповідач 2, ГУ ПФУ в Харківській області, ідентифікаційний код 14099344, адреса: 61000, м. Харків, пл. Свободи, 5, Держпром, 3, під. 2, пов.), в якому з урахуванням клопотання про уточнення позовних вимог від 05.08.2024, просить суд:

- рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 07.02.2023у щодо відмови у призначенні пенсії позивачу скасувати;

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо не зарахування до страхового стажу позивача період навчання в Новосибірському технікумі легкої промисловості з 01.09.1978 року по 25.03.1983 рік, період роботи з 02.10.1989 року по 01.11.1991 року на посаді Начальника швейного цеха з пошиття верхнього одягу «Медрембудобслуговування»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком від 28.02.2023 року, зарахувавши до стажу роботи період навчання в Новосибірському технікумі легкої промисловості з 01.09.1978 року по 25.03.1983 рік, періоду роботи з 02.10.1989 по 01.11.1991 на посаді Начальника швейного цеха з пошиття верхнього одягу ПК «Медрембудобслуговування».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що після досягнення пенсійного віку він звернувся до відповідача 1 із заявою про призначення пенсії за віком, надавши усі необхідні документі для підтвердження наявності достатнього страхового стажу. Проте, відповідачем 2, яким здійснювався розгляд поданої позивачем заяви та документів за принципом екстериторіальності відмовлено у призначенні позивачу пенсії за віком у зв`язку з відсутність необхідного страхового стажу.

На думку позивача, відповідачем протиправно не було зараховано до страхового стажу періоди період навчання в Новосибірському технікумі легкої промисловості з 01.09.1978 року по 25.03.1983 рік, період роботи з 02.10.1989 року по 01.11.1991 року на посаді Начальника швейного цеха з пошиття верхнього одягу «Медрембудобслуговування».

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.05.2023 відкрито провадження у справі №320/15125/23 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідач 2 надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти заявлених позовних вимог, зазначивши про те, що станом на дату звернення позивача до ГУ ПФУ в м. Києві у зв`язку з відсутністю достатнього страхового стажу 28 років позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком.

Відповідач 2 наголошує на правомірності дій з незарахування спірних періодів у зв`язку з невідповідністю записів у трудовій книжці законодавчо встановленим вимогам.

Позивачем подано до суду заперечення на відзив, в яких зазначено спірні періоди його навчання та трудової діяльності підтверджені належним чином, у зв`язку з чим дії відповідача 2 щодо їх незарахування є протиправними. Крім того, відповідачем 2 не надано жодних обґрунтувань правомірності незарахування до страхового стажу періоду навчання позивача.

Відповідач 1, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначив про правомірність незарахування відповідачем 2 до страхового стажу спірних періодів роботи позивача з огляду на наявність помилок в таких записах. Відповідач 1 наголосив на тому, що позивачу було запропоновано надати уточнюючі довідки про роботу, видані підприємствами, для зарахування до страхового стажу означених спірних періодів роботи.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією паспорта громадянина України від 26.08.2022 №008131097.

Відповідно до свідоцтва про зміну прізвища, імені, по батькові від 29.01.1980 серія НОМЕР_2 , позивачем змінено прізвище з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 ».

Заявою від 28.02.2023, у віці 61 рік, позивач звернувся до ГУ ПФУ в м. Києві про призначення йому пенсії за віком.

Рішенням ГУ ПФУ в Харківській області від 07.03.2023 №30 у зв`язку з відсутністю страхового стажу 28 років, позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком. В означеному рішенні міститься інформація про зарахування позивачу страхового стажу 19 років 06 місяців 06 днів. До страхового стажу не зараховані періоди роботи згідно трудової книжки від 03.12.1979 НОМЕР_3 : з 02.10.1989 по 01.11.1991 у зв`язку з відсутністю наказу про звільнення з роботи; з 10.03.1998, оскільки відсутній наказ при прийом на роботу та відсутній запис, номер та дата наказу при звільненні з роботи.

Не погоджуючись з правомірністю прийнятого відповідачем означеного рішення, позивач звернувся з даним позовом до суду про визнання його протиправними та скасування, з приводу чого суд зазначає таке.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі по тексту - Закон №1788) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг, врегульовано Законом України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі по тексту також - Закон №1058).

Відповідно до частини першої статті 24 Закону №1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною другою статті 24 Закону №1058 визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати на дату здійснення доплати, таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частини третя, четверта статті 24 Закону №1058).

Відповідно до статті 62 Закону №1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Означена норма Закону №1788 кореспондується з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 №637 (далі по тексту - Порядок №637), відповідно до якої основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Частиною першою статті 44 Закону №1058 визначено, що призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Згідно частин четвертої та п`ятої статті 46 Закону №1058 перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених частиною першою статті 35, частиною другою статті 38, частиною третьою статті 42 і частиною п`ятою статті 48 цього Закону, провадиться, зокрема, у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа.

Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Цей строк може бути продовжено за рішенням керівника територіального органу Пенсійного фонду України на строк проведення додаткової перевірки достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умов їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсію, але не більше ніж на 15 днів.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж працівника є його трудова книжка. При цьому, лише у разі відсутності трудової книжки або записів в ній органи пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів чи показань свідків.

У справі, що розглядається, спірними є період роботи позивача з 02.10.1989 по 01.11.1991 на посаді начальника швейного цеху з пошиття верхнього одягу ПК «Медрембудобслуговування» та період навчання з 01.09.1978 по 25.03.1983 в Новосибірському технікумі легкої промисловості.

Відповідно до записів у трудовій книжці НОМЕР_3 №№14, 15 позивач у період з 02.10.1989 по 01.11.1991 працював начальником швейного цеху по пошиву верхнього одягу ПК «Медрембудобслуговування».

Суд констатує, що у записі №15 відсутні відомості щодо наказу про звільнення, а саме, відсутні номер та дата наказу про звільнення позивача.

Водночас, із записів №№ 14, 15 у трудовій книжці позивача вбачається про відсутність у ній неправильних чи неточних записів про цей період роботи, які б унеможливлювали його зарахування до страхового стажу, зокрема у датах прийняття на роботу та звільнення з роботи, найменуванні роботодавця.

Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі по тексту також - Інструкція № 58), яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110.

Відповідно до пункту 1 Інструкції № 58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників підприємств, установ і організацій (надалі підприємств) усіх форм власності, які пропрацювали на них понад 5 днів, включаючи осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до пункту 2.4 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Отже, з вищенаведених норм слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність страхового стажу у позивача.

Також слід зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Враховуючи означене, у суду є підстави вважати, що власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.08.2019 по справі №654/890/17 (провадження № К/9901/22832/18).

Крім того, суд зазначає, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у її трудовій книжці, оскільки неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення особи її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 72366973) та від 16.04.2020 у справі №159/4315/16-а (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР -88814807).

Так, Верховний Суд у постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 72028704) зазначив, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.

У постанові від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 72608654) Верховний Суд зауважив, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

З огляду на означене, суд зауважує, що власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для позивача, щодо якого такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Частиною другою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, вихід за межі заявлених позовних вимог допускається з метою захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Оскільки відповідачем 2 протиправно не зараховано період роботи позивача з 02.10.1989 по 01.11.1991 працював начальником швейного цеху по пошиву верхнього одягу ПК «Медрембудобслуговування», проте позивачем не було заявлено позовні вимоги щодо зарахування означеного періоду, з метою ефективного захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог шляхом визнання протиправними дій відповідача 2 щодо незарахування до страхового стажу означеного періоду та зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській області зарахувати цей період до страхового стажу позивача.

Щодо незарахування відповідачем 2 до страхового стажу періоду навчання позивача в Новосибірському технікумі легкої промисловості з 01.09.1978 року по 25.03.1983 рік, суд зазначає таке.

Матеріалами справи підтверджено видачу позивачу диплому ЖТ №363988 про те, що він у період з 1978 по 1983 навчався у Новосибірському технікумі легкої промисловості та закінчив повний курс за спеціальністю «швейне виробництво».

Архівною довідкою від 31.01.2022 №41-01, виданою об`єднаним відомчим архівом освітніх установ початкової та середньої професійної освіти Новосибірської області, підтверджується період навчання позивача з 01.09.1978 (наказ від 23.08.1978 №120-к) по 20.11.1979 (відрахований наказом від 20.11.1979 №174-к). Поновлений 31.08.1981 на заочне відділення спеціальності «швейне виробництво» (наказ від 31.08.1981 №120-к), відрахований після закінчення навчання з 25.03.1983 (протокол від 25.03.1983).

У відповідності до пункту «д» частини третьої статті 56 Закону №1788 до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Пунктом 1 Порядку №637 визначено, що за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

З наданих відповідачем 1 матеріалів пенсійної справи вбачається про наявність у ній копії диплому позивача та архівної довідки від 31.01.2022 №41-01 щодо періоду його навчання. Проте, питання щодо спірного періоду навчання відповідачем 2 при розгляді заяви позивача про призначення йому пенсії за віком не розглядалось.

Враховуючи означене, з метою ефективного захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог шляхом зобов`язання відповідача 2 розглянути питання щодо зарахування до страхового стажу періоду навчання позивача відповідно до наявних в матеріалах пенсійної справи документів.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що зарахування до страхового стажу певного періоду навчання позивача віднесено до дискреційних повноважень органів пенсійного фонду України з огляду на відсутність доказів на підтвердження розгляду означеного питання.

Оскільки відповідачем 2 під час розгляду заяви позивача про призначення йому пенсії за віком було протиправно не зараховано період роботи з 02.10.1989 року по 01.11.1991 року на посаді Начальника швейного цеха з пошиття верхнього одягу «Медрембудобслуговування» та не розглянуто питання зарахування до страхового стажу періоду навчання, суд дійшов висновку про передчасність прийняття відповідачем 2 спірного рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії за віком. Як наслідок, підлягають задоволенню позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення відповідача 2 від 07.03.2023 №30 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком та зобов`язання відповідача 2 повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком від 28.02.2023 з урахуванням висновків суду.

Водночас, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача 1 повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком від 28.02.2023, зарахувавши до стажу роботи період навчання в Новосибірському технікумі легкої промисловості з 01.09.1978 року по 25.03.1983 рік з огляду на їх передчасність, оскільки відповідачем 2 означене питання не розглядалось.

Також, відповідач ще не ухвалював рішення щодо розгляду питання про зарахування періоду навчання позивача до страхового стажу на виконання цього рішення суду, а тому відсутні підстави вважати, що права позивача у зазначеній частині при здійсненні такого перерахунку будуть порушені.

Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити, як передчасної.

Позовні вимоги до відповідача 1 не підлягають задоволенню з огляду на прийняття спірного рішення відповідачем 2.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим суд звертає увагу на те, що принцип пропорційності при стягненні судового збору у разі часткового задоволення позову щодо позовної вимоги немайнового характеру не застосовується.

За подання даного адміністративного позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в сумі 1073,60 грн згідно квитанції про сплату від 24.04.2023 №, який в силу положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо незарахування ОСОБА_1 до страхового стажу періоду роботи з 02.10.1989 року по 01.11.1991 року на посаді Начальника швейного цеха з пошиття верхнього одягу «Медрембудобслуговування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 02.10.1989 року по 01.11.1991 року на посаді Начальника швейного цеха з пошиття верхнього одягу «Медрембудобслуговування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області розглянути питання щодо зарахування до страхового стажу періоду навчання ОСОБА_1 відповідно до наявних в матеріалах пенсійної справи документів та у порядок і спосіб, що визначений чинним законодавством.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 07.03.2023 №30.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 28.02.2023 з урахуванням висновків суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір у сумі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три грн 60 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (ідентифікаційний код 14099344, адреса: 61000, м. Харків, пл. Свободи, 5, Держпром, 3, під. 2, пов).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

рішення виготовлене та підписане 09.10.2024

Суддя Панченко Н.Д.