Справа № 300/5471/24
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2024-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"09" жовтня 2024 р. справа № 300/5471/24
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправним та скасування рішення,
ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (надалі відповідач), в якому просить:
стягнути з Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на її користь невиплачену заробітну плату за період з 30.01.2024 по 08.07.2024 в сумі 191 273 грн, відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів;
стягнути з Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на її користь компенсацію втрати доходів інфляційні втрати та три проценти річних в сумі 4 001,59 грн;
стягнути з Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на її користь моральну шкоду в сумі 24 000 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що на виконання судових рішень у справі №300/7149/23 Державна служба України з питань праці видала наказ від 09.04.2024 №16-КТ, згідно якого позивача поновлено на посаду заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Держпраці та виплачено їй середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.09.2023 по 29.01.2024 в сумі 59 343,05 грн. При цьому, ігноруючи наказ Держпраці від 09.04.2024 №16-КТ про поновлення позивача на роботі, незважаючи на те, що ОСОБА_1 після отримання наказу вийшла на роботу, начальник Південно-Західного міжрегіонального управління Держпраці ОСОБА_1 до виконання посадових обов`язків не допускав, мотивуючи тим, що посада заступника начальника управління ще не є вакантною, оскільки звільнений працівник перебуває на лікарняному і ще не передані справи. Позивач наголошує, що заробітну плату з 30.01.2024 по 08.07.2024 включно відповідач їй не нараховував та не виплачував, а її твердження, що рішення суду і наказ Держпраці про поновлення її на роботі є обов`язковими до виконання, до уваги не бере. Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що з 30.01.2024 по 08.07.2024 їй не виплачено 191 273,00 грн заробітної плати, а також у зв`язку із цим станом на 12.07.2024 сума інфляційних втрат та трьох процентів річних, які необхідно стягнути з відповідача, становить 4 001,59 грн. Окрім цього, позивач наголошує, що внаслідок протиправних дій відповідача, які проявились у позбавленні її доходу через тривалу невиплату заробітної плати і можливості заробляти собі на життя, їй завдано моральну шкоду, яку остання оцінила в 24 000,00 грн.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.07.2024 даний позов залишено без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, а позивачу надано строк для усунення недоліків.
У зв`язку із усуненням недоліків, ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.07.2024 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав. У відзиві від 07.08.2024 представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечив та вказав, що відповідно до Положення про Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, затвердженого наказом Державної служби Укоаїни з питань праці від 23.09.2022 №172 із змінами, передбачено, що начальник Міжрегіонального управління має чотири заступники, у тому числі першого, які призначаються на посади та звільняються з посад Головою Держпраці за погодженням з Першим віце-прем`єр-міністром України Міністром економіки України. Відповідно до структури та штатного розпису Міжрегіонального управління передбачено три посади заступника начальника. Так, на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 в справі №300/7149/23 та у зв`язку з поновленням на посаді державної служби особи, яка її раніше займала, Державною службою України з питань праці видано наказ від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду». У зв`язку із відсутністю вакантної посади заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, на яку поновлено ОСОБА_1 , пунктом першим вищезазначеного наказу передбачено звільнити ОСОБА_2 з посади заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці 10.04.2024 у зв`язку з поновленням на посаді державної служби особи, яка її раніше займала. Однак, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_2 , Міжрегіональне управління не могло виконати пункт перший наказу Державної служби України з питань праці від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду» щодо його звільнення із займаної посади, відповідно до вимог чинного законодавства. Відтак, через відсутність вакантної посади заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, на яку поновлено ОСОБА_1 , лише після виконання пункту першого наказу Державної служби України з питань праці від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду» із змінами, тобто звільнення ОСОБА_2 із посади заступника начальника 08.07.2024, стало можливим виконання пункту 2 даного наказу, із його оголошенням та ознайомленням ОСОБА_1 , а також допуском позивача до роботи.
Окрім цього, на думку відповідача, позивач протиправно ставить вимогу щодо стягнення із Міжрегіонального управління коштів за час невиконання рішення суду за період з 31.01.2024 по 20.02.2024, оскільки в цей період перебіг строку виконання рішення був зупинений у зв`язку із зверненням до суду із заявами про роз`яснення судового рішення в справі №300/7149/23. У зв`язку із цим, Міжрегіональне управління вважає, що позивач вправі вимагати стягнення коштів за час затримки виконання судового рішення тільки за період з 20.02.2024 по 08.04.2024 (оскільки наказ про виконання рішення суду від 29.01.2024 у справі №300/7149/23 виданий Держпраці 09.04.2024), та за один день 30.01.2024 (день, що передує дню подання заяви Держпраці про роз`яснення рішення суду у даній справі). Водночас, відповідач стверджує, що його вини у затримці виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Міжрегіонального управління не має, оскільки Міжрегіональне управління не є суб`єктом, який наділений правом призначення позивача на посаду, звільнення з посади, чи поновлення на посаді та, окрім того, існувала об`єктивна неможливість реалізації Міжрегіональним управлінням пункту другого наказу Держпраці «Про виконання рішення суду» від 09.04.2024 №16-КТ. Водночас, зауважено, що законодавцем чітко передбачено механізм визначення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, зокрема пославшись на приписи Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 №100.
Також представник відповідача вважає, що не підлягає до задоволення позовна вимога щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 24 000,00 грн, оскільки позивач не навела достатніх доказів завдання їй моральної шкоди з боку Міжрегіонального управління, а також не зазначила з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір такої шкоди, та якими доказами це підтверджується, як і не довела причинно-наслідкового зв`язку між затримкою виконання судового рішення та станом її фізичного чи психічного здоров`я на сьогоднішній день. З огляду на викладене, представник відповідача вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.
19.08.2024 позивач подала до суду відповідь на відзив відповідача, відповідно до якої остання не погоджується з аргументами відповідача та вважає їх безпідставними. Зазначила, що оскільки законодавством передбачено обов`язок роботодавця негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника у разі його незаконного звільнення, то у відповідача був обов`язок одразу ж виконати судове рішення. Позивача належало поновити на посаді наступного дня після постановлення судом рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді, тобто 30.01.2024 і з того ж дня виплачувати заробітну плату. Водночас, на думку позивача, твердження відповідача про відсутність вакантної посади заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці не може бути виправданням за бездіяльність і невиконання судового рішення. Також ОСОБА_1 відмітила, що Державна служба України з питань праці не вносила змін до пункту 2 наказу від 09.04.2024 №16-КТ щодо її поновлення на роботі. Тож, відповідач зобов`язаний був виконати і рішення суду, і наказ Держпраці №16-КТ про поновлення її на роботі. Окрім цього, позивач зазначила, що подання Державною службою України з питань праці до Івано-Франківського окружного адміністративного суду заяви про роз`яснення судового рішення не зупиняє перебіг строку виконання судового рішення, яке належить негайному виконанню, та не впливає на законодавчо встановлений обов`язок роботодавця, наступного дня після постановлення рішення про поновлення працівника на роботі видати наказ про його поновлення на роботі.
Суд зазначає, що головуючий по справі суддя Кафарський В.В. в період з 02.09.2024 по 18.09.2024 перебував у відпустці, у зв`язку з чим, строк розгляду справи продовжено.
Суд, розглянувши відповідно до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, дослідивши докази і письмові пояснення, викладених у заявах по суті справи, встановив наступне.
Наказом Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 18.09.2023 №122-кт «Про звільнення Мирослави Клим» ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Управління Держпраці в Івано-Франківській області з 18.09.2023 відповідно до пункту 11 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».
Правомірність винесення вказаного наказу була предметом розгляду у справі №300/7149/23 за позовом ОСОБА_1 . Так, рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 по справі №300/7149/23 повністю задоволено позов ОСОБА_1 . Зокрема, скасовано наказ Державної служби України з питань праці від 18.09.2023 №122-кт «Про звільнення Мирослави Клим». Поновлено ОСОБА_1 з 18.09.2023 в Південно-Західному міжрегіональному управлінні на рівнозначну, займаній ОСОБА_1 посадою в Управлінні Держпраці в Івано-Франківській області. Стягнуто з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.09.2023 по 29.01.2024. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 з 18.09.2023 в Південно-Західному міжрегіональному управлінні на рівнозначну, займаній ОСОБА_1 посадою в Управлінні Держпраці в Івано-Франківській області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку за один місяць допущено до негайного виконання.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2024 апеляційні скарги Державної служби України з питань праці та Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці у справі №300/7149/23 задоволено частково. Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 в справі №300/7149/23 скасовано та прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зокрема, визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з питань праці від 18.09.2023 №122-кт «Про звільнення Мирослави Клим». Поновлено ОСОБА_1 в Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці на посаду, рівнозначну займаній ОСОБА_1 в Управлінні Держпраці в Івано-Франківській області з 19.09.2023. Стягнуто з Державної служби України з питань праці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.09.2023 по 29.01.2024 в сумі 73 718,10 грн. Судове рішення суду апеляційної інстанції в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 16 683,51 грн підлягає негайному виконанню. У решті позову відмовлено (а.с. 7-16).
Як слідує із матеріалів справи, на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 в справі №300/7149/23, у зв`язку з поновленням на посаді державної служби особи, яка її раніше займала, Державною службою України з питань праці видано наказ від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду», згідно якого передбачено:
1. Звільнити ОСОБА_2 з посади заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці 10.04.2024, у зв`язку з поновленням на посаді державної служби особи, яка раніше її займала, відповідно до пункту 5 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 88 Закону України «Про державну службу».
2. Поновити ОСОБА_1 з 18.09.2023 на посаді заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (а.с. 18).
Наказом відповідача від 12.04.2024 «Про оголошення наказу Державної служби України з питань праці від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду» оголошено згаданий наказ тільки у частині звільнення ОСОБА_2 (а.с. 19).
Як зазначає відповідач, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_2 , Міжрегіональне управління не могло виконати пункт перший наказу Державної служби України з питань праці від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду» щодо його звільнення із займаної посади, у зв`язку із чим наказом Держпраці від 16.04.2024 №17-КТ внесено до пункту 1 наказу Держпраці від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду», наступну зміну: цифру « 10» замінено цифрою « 18» (зв. ст. а.с. 87).
Наказом Державної служби України з питань праці від 18.04.2024 №19-КТ внесено до пункту 1 наказу Держпраці від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду», наступну зміну: цифру « 18» замінити цифрою « 23» (а.с. 88).
Наказом Державної служби України з питань праці від 23.04.2024 №22-КТ внесено до пункту 1 наказу Держпраці від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду», наступну зміну: цифру « 23» замінити цифрою « 25» (зв. ст. а.с. 88).
Наказом Державної служби України з питань праці від 26.04.2024 №23-КТ внесено до пункту 1 наказу Держпраці від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду», наступну зміну: цифру « 25» замінити цифрою « 29» (а.с. 89).
Наказом Державної служби України з питань праці від 30.04.2024 №24-КТ внесено до пункту 1 наказу Держпраці від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду», наступну зміну: цифру « 29» замінити цифрою і словом « 07 травня» (зв. ст. а.с. 89).
Наказом Державної служби України з питань праці від 06.05.2024 №33-КТ внесено до пункту 1 наказу Держпраці від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду», наступну зміну: цифру « 7» замінити цифрою « 13» (а.с. 90).
Наказом Державної служби України з питань праці від 13.05.2024 №37-КТ внесено до пункту 1 наказу Держпраці від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду», наступну зміну: цифру « 13» замінити цифрою « 20» (зв. ст. а.с. 90).
Наказом Державної служби України з питань праці від 21.05.2024 №40-КТ внесено до пункту 1 наказу Держпраці від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду», наступну зміну: цифру та слово « 20 травня» замінити цифрою і словом « 06 червня» (а.с. 91).
Наказом Державної служби України з питань праці від 07.06.2024 №49-КТ внесено до пункту 1 наказу Держпраці від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду», наступну зміну: цифру « 06» замінити цифрою « 10» (зв. ст. а.с. 91).
Наказом Державної служби України з питань праці від 11.06.2024 №50-КТ внесено до пункту 1 наказу Держпраці від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду», наступну зміну: цифру « 10» замінити цифрою « 18» (а.с. 92).
Наказом Державної служби України з питань праці від 18.06.2024 №52-КТ внесено до пункту 1 наказу Держпраці від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду», наступну зміну: цифру « 18» замінити цифрою « 24» (зв. ст. а.с. 92).
Наказом Державної служби України з питань праці від 24.06.2024 №55-КТ внесено до пункту 1 наказу Держпраці від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду», наступну зміну: цифру та слово « 24 червня» замінити цифрою та словом « 03 липня» (а.с. 93).
Наказом Державної служби України з питань праці від 04.07.2024 №57-КТ внесено до пункту 1 наказу Держпраці від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду», наступну зміну: цифру « 03» замінити цифрою « 08» (зв. ст. а.с. 93).
Окрім цього, на підставі постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2024 у справі № 300/7149/23 наказом Державної служби України з питань праці від 05.07.2024 №60-КТ внесено до пункту 2 наказу Держпраці від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду», наступну зміну: цифру « 18» замінити цифрою « 19» (а.с. 94).
Також наказом відповідача від 08.07.2024 «Про оголошення пункту 2 наказу Державної служби України з питань праці від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду» (із змінами)» оголошено пункт другий згаданого наказу, що стосується поновлення ОСОБА_1 з 19.09.2023 на посаді заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (а.с. 103).
Отже, судом встановлено, що лише після виконання пункту першого наказу Державної служби України з питань праці від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду» із змінами, тобто звільнення ОСОБА_2 із посади заступника начальника, позивача 08.07.2024 було поновлено на роботі.
Зважаючи на те, що рішення суду, серед іншого, в частині поновлення на посаді у відносинах публічної служби та допуску до роботи відповідачем було виконано із затримкою, що, в свою чергу зумовило невиплату заробітної плати, ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в редакції, чинній на момент врегулювання спірних правовідносин.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частин першої та шостої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Частина перша статті 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ), практика якого застосовується судом як джерело права відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», неодноразово звертав увагу на те, що «право, передбачене частиною 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла остаточному та обов`язковому судовому рішенню залишатися без дії на шкоду однієї зі сторін» (рішення ЄСПЛ від 19.03.1997 у справі Hornsby v. Greece («Хорнсбі проти Греції»), п.40), рішення ЄСПЛ від 20.07.2004 у справі Shmalko v. Ukraine («Шмалько проти України»), п. 43).
Згідно із частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Згідно з частиною першою статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до частин першої та сьомої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Згідно із пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконується негайно.
Приписами частини другої статті 372 КАС України обумовлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Суд звертає увагу, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.
Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, який, в свою чергу, дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.
Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно із якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).
У цьому розумінні виконання рішення повинно бути повним та вичерпним, а не частковим (Matheus v. France (Матецс проти Франції), § 58; Sabin Popescu v. Romania (Sabin проти Франції), §§ 68-76), і рішення не може не виконуватись, бути позбавлено юридичної сили, або незаконно відкладено (Immobiliare Saffi v. Italy (Іммобільяре Саффі проти Італії) [ВП], § 74).
Суд зазначає, що вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалося порушення прав працівника (незаконне звільнення) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі.
Окрім того, Верховний Суд неодноразово досліджував питання стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, за результатами чого сформовано сталу правову позицію щодо тлумачення змісту та застосування статті 236 Кодексу законів про працю України у спорах про стягнення оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №711/8446/16-ц зроблений правовий висновок, згідно якого затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 Кодексу законів про працю України необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення.
Суд також зауважує, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.
Суд зазначає, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (частина 3 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України). Ця відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.
Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 Кодексу законів про працю України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Так, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. До вимушеного прогулу прирівнюється затримка виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі (стаття 236 Кодексу законів про працю України).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.09.2020 у справі №140/3020/19.
Виконання рішення про поновлення на посаді покладається головним чином на орган влади, якому слід використати всі засоби, передбачені в національній правовій системі, щоб прискорити процес виконання рішення і не допустити таким чином порушення Конституції та законів України, а також Конвенції, як міжнародного договору обов`язкового для виконання та такого, що є частиною національного законодавства.
Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.
Таким чином, з огляду на встановлені державні гарантії обов`язковості виконання судових рішень, суд зазначає, що державний орган, який був учасником адміністративного процесу, в даному випадку, у межах адміністративної справи №300/7149/23 відповідно до вимог пункту 3 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України мав негайно вчинити дії та прийняти відповідне рішення щодо поновлення позивача на посаді. Затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.
Разом з тим, у спірних правовідносинах судом встановлено, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.01.2024 в справі №300/7149/23 позивача поновлено з 18.09.2023 в Південно-Західному міжрегіональному управлінні на рівнозначну, займаній ОСОБА_1 посадою в Управлінні Держпраці в Івано-Франківській області. При цьому, рішення суду в цій частині та частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку за один місяць допущено до негайного виконання.
Однак, як слідує із матеріалів справи, таке рішення частково виконано відповідачем вже після відкриття виконавчого провадження від 05.03.2024 (а.с. 21), а саме Державною службою України з питань праці видано наказ від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду», пунктом 2 якого поновлено ОСОБА_1 з 18.09.2023 на посаді заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (а.с. 18).
Разом із цим, як уже встановлено, 09.04.2024 фактично відповідач не виконав рішення суду, допустивши позивача до роботи, та, відповідно, не виплачував заробітну плату, оскільки лише 08.07.2024 після виконання пункту першого спірного наказу Державної служби України з питань праці від 09.04.2024 №16-КТ «Про виконання рішення суду» було оголошено його пункт другий щодо поновлення ОСОБА_1 на роботі та, відповідно, допущено останню до роботи.
Вказане підтверджується і відповіддю відповідача від 18.04.2024 №ПЗ/1/2293-24 (а.с. 26), наданої на заяви позивача від 15.04.2024 (а.с. 23), від 16.04.2024 (а.с. 25), а також службовою запискою від 16.04.2024 (а.с. 24). Так, згідно вказаної відповіді, начальник Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці повідомив ОСОБА_1 , що наказом від 09.04.2024 №16-КТ її поновлено на відповідній посаді з 18.09.2023, проте, приступити до виконання обов`язків із визначенням робочого місця та технічним забезпеченням на посаді заступника начальника Міжрегіонального управління зможе після звільнення з посади ОСОБА_2 (а.с. 26).
Також факт невиконання судового рішення і фактичного допуску ОСОБА_1 до виконання посадових обов`язків підтверджується листом відповідача від 03.07.2024 №ПЗ/1/4056-24, наданий на запит позивача від 27.06.2024. Так, згідно вказаного листа відповідачем повідомлено, що виконання пункту 2 наказу від 09.04.2024 №16-КТ (щодо поновлення ОСОБА_1 ) можливе буде після звільнення ОСОБА_2 та оголошення і ознайомлення ОСОБА_3 із наказом про поновлення. Також зазначено, що за таких обставин, організаційно-розпорядчий акт про поновлення ОСОБА_1 на посаді не оголошувався, тому нарахування і виплата заробітної плати за лютий-червень 2024 року позивачу не здійснювалась (а.с. 31).
Суд відхиляє доводи відповідача стосовно неможливості виконання спірного наказу в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі через відсутність вакантної посади заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, на яку поновлено ОСОБА_1 , оскільки як уже зазначено, відповідно до вимог законодавства, судове рішення є обов`язковим до виконання, а рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконується негайно (ч. 1 ст. 129-1 Конституції України, п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України).
При цьому, спосіб виконання судового рішення щодо поновлення на роботі не має перешкоджати особі у поновленні такого права, а тому незаконно звільнений працівник не може нести негативні наслідки у зв`язку із неефективним чи неправильно вибраним способом виконання роботодавцем судового рішення в частині поновлення на роботі. Іншими словами, труднощі з виконання рішення суду не мають ставитись у залежність з необхідністю поновлення права позивача.
Отже, суд встановив протиправну затримку виконання судового рішення щодо поновлення ОСОБА_1 та, як наслідок і протиправну затримку у виплаті заробітної плати за період з 30.01.2024 по 08.07.2024.
Таким чином, наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період затримки виконання рішення про поновлення на роботі з 30.01.2024 по 08.07.2024 включно, що, відповідно до норм чинного законодавства, фактично є санкцією за несвоєчасне виконання судового рішення.
При цьому, суд критично ставиться до доводів відповідача щодо зупинення виконання судового рішення по справі №300/7149/23 у період з 31.01.2024 по 20.02.2024, з огляду на те, що звернення до Івано-Франківського окружного адміністративного суду задля роз`яснення рішення від 29.01.2024 по справі №300/7149/23 не має жодного значення, оскільки, як уже зазначено вище, таке рішення підлягало до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, тобто воно набуло властивостей здійснення і підлягало виконанню відразу з часу його оголошення в судовому засіданні.
Більше того, як слідує із ч. 2 ст. 254 КАС України, подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо воно ще не виконано або не закінчився строк, протягом якого судове рішення може бути подане для примусового виконання. В даному ж випадку, строку як такого не було, оскільки воно мало бути виконано негайно.
Суд зазначає, що середній заробіток працівника згідно ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі Порядок №100).
За правилами пункту 5 розділу IV Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, установленим із дотриманням вимог законодавства.
Пунктом 3 розділу ІІІ Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
За правилами підпункту б абзацу першого пункту 4 розділу ІІІ Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).
Водночас, суд звертає увагу, що висновками постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2024 по справі №300/7149/23, встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 станом на день звільнення становила 775,98 грн (червень 23 564,66 грн + липень 9 802,36 грн = 33 367,02 грн; 33 367,02 грн грн/43 робочі дні = 775,98 грн).
Частиною 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно, за період затримки виконання рішення суду (з 30.01.2024 по 08.07.2024, тобто 115 робочих днів: січень 2 робочі дні, лютий 21 робочий день, березень 21 робочий день, квітень 22 робочих дні, травень 23 робочих дні, червень 20 робочих днів, липень 6 робочих днів) на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 89 237,70 грн (775,98 грн х 115 днів).
Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача компенсації втрати доходів інфляційних втрат та трьох процентів річних в сумі 4 001,59 грн, суд зазначає наступне.
Правове регулювання порядку нарахування та виплати громадянам компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати врегульовано Законом України від 19.10.2000 №2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №159.
Стаття 1 Закону №2050-ІІІ передбачає, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Відповідно до статті 2 Закону №2050-ІІІ, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.
Згідно зі статтею 3 Закону №2050-ІІІ, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Зі змісту вказаних норм слідує, що їх дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).
Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4 Закону №2050-ІІІ).
На реалізацію положень Закону №2050-ІІІ постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 затверджено «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» (далі Порядок №159).
Згідно з пунктами 2-4 Порядку №159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу.
Отже, компенсація нараховується та проводиться при виплаті доходу, тобто право на компенсацію позивач набуває в момент отримання доходу.
При цьому, слід враховувати, що основною умовою для виплати громадянину передбаченої положеннями зазначеного Закону компенсації, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі страхових виплат). Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, в тому числі пенсії, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер.
Таким чином, обов`язок здійснити компенсацію втрати частини доходів настає лише у випадку порушення встановлених строків їх виплати.
На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що у відповідності до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація частини доходів проводиться тільки у випадку, якщо такі доходи були нараховані, але були затримані строки їх виплати. Основними умовами для виплати суми компенсації є: порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів та виплата нарахованих доходів. При цьому, виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу. Тобто, виплата компенсації втрати частини доходу за Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» можлива лише у разі наявності факту виплати основної суми доходу в розумінні цього Закону.
За приписами ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд звертає увагу, що виплата заробітної плати за період з 30.01.2024 по 08.07.2024 не відбулась, тож відсутні підстави вважати, що відповідачем порушено строки виплати нарахованого заробітку, оскільки для проведення розрахунку компенсації втрати частини доходів порушений строк, зокрема, період затримки виплати пенсії, має бути визначений.
При цьому, суд наголошує, що остаточна сума компенсації, відповідно до приписів законодавства, підлягає розрахунку на день виплати боргу та не залежить від дати ухвалення судового рішення.
Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.
Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 24 000,00 грн, суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За змістом статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Згідно з статтею 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
В постанові №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Пленум Верховного Суду України в пункті 4 вказав, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В пункті 9 цієї Постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Для відшкодування моральної шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30.01.2018 у справі №804/2252/14 та від 20.02.2018 у справі № 818/1394/17.
ОСОБА_1 обґрунтовує підстави для стягнення моральної шкоди з відповідача тим, що через постійні хвилювання вона позбулася нормального сну, через тривалий стрес змушена приймати заспокійливі лікарські засоби і ліки від тиску.
При цьому, суд вказує на те, що в даному випадку відсутні будь-які докази причинно-наслідкового зв`язку між зазначеними позивачем обґрунтуваннями моральних страждань і діями відповідача щодо затримки у виконанні рішення суду щодо фактичного допуску до роботи. Наведені позивачем доводи не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.
Вказане позбавляє суд можливості встановити факт завдання позивачу моральної шкоди протиправними діями відповідача та провести розрахунок її розміру згідно з критеріями, встановленими статтею 23 Цивільного кодексу України, а відтак підстави для задоволення позовних вимог у цій частині відсутні.
Окрім цього, суд зазначає, що сам по собі факт протиправної поведінки відповідача (затримка у виконанні рішення суду, недопуск до роботи) не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди, як і факт перебування позивача на листку непрацездатності з 28.02.2020 по 12.03.2020 згідно виписки Богородчанської центральної районної лікарні, тобто більше як через два місяці після фактичного звільнення позивача.
Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №804/6922/16.
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку відповідач не діяв на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання, тобто не дотримано приписів частини 2 статті 2 КАС України. Водночас, позивач частково довела правомірність і обґрунтованість заявлених позовних вимог, а тому такі підлягають до часткового задоволення.
Судові витрати, які відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України підлягають розподілу, відсутні.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Відповідачу рішення надіслати через підсистему «Електронний суд».

Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ «Мої справи».

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Кафарський В.В.