Справа № 420/8426/24
Суддя: Самойлюк Г.П.
Дата ухвалення: 2024-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/8426/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Самойлюк Г.П., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним рішення Військової частини НОМЕР_1 від 07.01.2024 року щодо не звільнення військовослужбовця, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , старшого солдата, за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю до 18 років;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_3 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , старшого солдата, з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за сімейними обставинами у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю до 18 років.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби через сімейні обставини. Проте, військовою частино НОМЕР_1 прийнято рішення про відмову у задоволенні прохання про звільнення з військової служби через сімейні обставини, оскільки до рапорту не надано оригіналу або належним чином завіреної копії медичного висновку №16 від 29.03.2018 року про дитину-інваліда віком до 18 років.

Вважаючи протиправним рішення відповідача про відмову у звільненні з військової служби, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою від 20.03.2024 року адміністративний позов залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків позову.

Ухвалою від 18.04.2024 року продовжено строк на усунення недоліків позову.

Ухвалою від 07.05.2024 року заяву ОСОБА_1 про продовження строку на усунення недоліків задоволено. Продовжено строк на усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 08.07.2024 відкрито провадження у справі та визначено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (ст. 262 КАС України); встановлено, що справа буде розглянута судом на підставі ст.262 КАС України у межах строків, визначених ст.258 КАС України та з урахуванням встановлених сторонам строків для подання заяв по суті.

До суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому в обґрунтування правової позиції зазначено, що на підтвердження наявності у позивача підстав для звільнення з військової служби ОСОБА_1 до свого рапорту, між іншим, додав наступні документи: нотаріально завірену копію свідоцтва про народження Серія НОМЕР_4 , виданого Виконавчим комітетом Лиманської сільської ради Березанського району Миколаївської області 18.11.2013, відповідно до якого ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 та його батьком є ОСОБА_1 ; не завірену фотокопію медичного висновку № 16 від 29.03.2018 про дитину інваліда віком до 18 років (форма № 080/0), відповідно до якого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дитиною з інвалідністю.

Отже, в супереч вимогам вищевказаної Інструкції, позивач до свого рапорту не додав оригінал медичного висновку про дитину інваліда віком до 18 років, яку він виховує, і це стало причиною прийняття командуванням військової частини НОМЕР_1 рішення про відмову у задоволенні його прохання про звільнення з військової служби.

Відповідач зазначає, що прийняте ним рішення є законним, оскільки у разі прийняття рішення про задоволення прохання позивача про звільнення з військової служби за відсутності оригіналу документу, який підтверджує наявність у нього підстави для звільнення, командування військової частини НОМЕР_1 діяло б не на підставі та не у спосіб що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ч.5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до п.10 ч.1 ст.4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відтак, справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 проходить службу у військовій частині НОМЕР_2 .

ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 18.11.2013 року ОСОБА_2 є сином ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

ОСОБА_2 є дитиною-інвалідом, що підтверджується копією медичного висновку №16 від 29.03.2018 року та посвідченням серії НОМЕР_6 .

04.12.2023 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_2 з рапортом про звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю І групи. (а.с.24).

До вказаного рапорту ОСОБА_1 були додані наступні документи:

- паспорт громадянина України ОСОБА_1 (нотаріально засвідчена копія);

- довідка про присвоєння ідентифікаційного номера (нотаріально засвідчена копія);

- свідоцтво про народження ОСОБА_2 (нотаріально засвідчена копія);

- пенсійне посвідчення з вказаною категорією ОСОБА_2 (нотаріально завірена копія);

- свідоцтво про шлюб (нотаріально завірена копія).

05.12.2023 року (за вих. №1996) військовою частиною НОМЕР_2 супровідним листом направлено на адресу ВЧ НОМЕР_1 прохання про звільнення солдата ОСОБА_1 з військової служби у запас за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з наявністю сина із числа осіб з інвалідністю І групи.

Вказаним супровідним листом направлено наступні документи:

- подання на звільнення на 3х арк.;

- рапорт старшого солдата ОСОБА_1 на 5х арк.;

- копія довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру ОСОБА_1 на 1 арк.;

- копія свідоцтва про народження ОСОБА_2 на 1 арк.;

- посвідчення про соціальну допомогу ОСОБА_2 на 2х арк.;

- копія медичного висновку №16 від 29.03.2018 р.;

- копія свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_7 від 24.11.2023 р. на 1 арк.

07.01.2024 року військовою частиною НОМЕР_1 прийнято рішення про відмову у задоволенні прохання ОСОБА_1 про звільнення з військової служби, оскільки останнім до рапорту не додано оригіналу медичного висновку про дитину інваліда віком до 18 років.

Вважаючи протиправним вказане рішення ВЧА4860, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Дослідивши заяви по суті та надані учасниками справи докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до абзацу 1 статті 1-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Одночасно військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_3 , командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Указами Президента України № 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, № 757/2022 від 07.11.2022, № 58/2023 від 06.02.2023, № 254/2023 від 01.05.2023, № 451/2023 від 26.07.2023 строк дії режиму воєнного стану продовжувався.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-ХІІ), норми якого суд застосовує в редакції, чинній на час звернення позивача із рапортом від 04.12.2023 року.

За змістом ч. 1, ч. 3 ст. 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Частиною шостою ст. 2 Закону № 2232-XII визначені види військової служби, зокрема, строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також інші види.

Згідно із ч. 5 ст. 1 Закону № 2232-XII від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII.

Так, встановлений законодавцем у ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII перелік підстав для звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, в умовах дії воєнного стану на момент виникнення спірних правовідносин є вичерпним.

Відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII (в редакції, чинній до 17.05.2024, тобто до набрання з 18.05.2024 чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" від 11.04.2023 № 3633-ІХ) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу),зокрема, у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначений Положенням "Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України", затверджений Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення № 1153/2008).

Відповідно до п. 233 Положення № 1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 04.12.2023 року позивач звернувся до ВЧ НОМЕР_2 із рапортом про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст.і 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю І групи віком до 18 років.

До рапорту від 04.12.2023 позивач долучив копії документів, перелік яких наведений вище.

Згідно із Законом № 2232-XII та Указом Президента України «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» №1153 від 10.12.2008 року, наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009 року (зі змінами) затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Інструкція).

Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009 року (далі -Інструкція №170) визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Абзацом 2 п. 14.10 Інструкції визначено, що звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Отже, чинним законодавством України передбачені підстави для звільнення за сімейними обставинами з військової служби військовослужбовців, призваних на військову службу під час мобілізації в особливий період. Однак, такі підстави мають бути підтверджені наданими військовослужбовцем відповідними документами.

Водночас, як вбачається з рапорту позивача, оригінал або належним чином завірена копія медичного висновку № 16 від 29.03.2018 про дитину інваліда віком до 18 років (форма № 080/0), відповідно до якого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дитиною з інвалідністю відсутній в переліку документів, доданих до рапорту від 04.12.2023 року.

Проте, як встановлено з супровідного листа ВЧ НОМЕР_1 від 05.12.2023 року, позивачем до рапорту надано не завірену фотокопію медичного висновку № 16 від 29.03.2018 про дитину інваліда віком до 18 років (форма № 080/0), відповідно до якого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дитиною з інвалідністю.

Отже, в супереч вимогам вищевказаної Інструкції, позивачем до рапорту на додано оригінал або належним чином засвідчену копію медичного висновку про дитину інваліда віком до 18 років, яку він виховує.

Поряд з цим позивачем доводів відзиву не спростовано та судом не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправним рішення Військової частини НОМЕР_1 від 07.01.2024 року щодо не звільнення військовослужбовця, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , старшого солдата, за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю до 18 років; зобов`язання Військової частини НОМЕР_3 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , старшого солдата, з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за сімейними обставинами у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю до 18 років, у зв`язку з суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

При цьому, суд зазначає, що позивач не позбавлений права повторного звернення до ВЧ НОМЕР_2 з рапортом про звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю І групи з наданням необхідних документів, оформлених відповідно до вимог чинного законодавства.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Враховуючи висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог судові витрати зі сплати судового збору стягненню з відповідача не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 139, 242-246, 250, 251, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст.295-297 КАС України.

Суддя Самойлюк Г.П.

.