Справа № 440/1987/24
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2024-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 р. Справа № 440/1987/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.07.2024 (ухвалене суддею Бойко С.С.) по справі № 440/1987/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області , Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якому просила: визнати протиправним та скасувати Рішення № 31 Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області ( о/рНОМЕР_2) від 23.01.2024 щодо відмови у проведенні перерахунку пенсії, відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу"; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати до стажу державної служби період роботи з 11.06.2001 по 01.05.2016, відповідно до Закону України "Про державну службу"; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області з 17.01.2024 зробити переведення на пенсію державного службовця, відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" в розмірі 60 відсотків від заробітку, зазначеного в довідках Миргородської районної ради - довідці про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) та довідці про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби, та здійснити перерахунок та виплату пенсії з урахуванням виплачених сум.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03.07.2024 позов задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 23.01.2024 № 31; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії, згідно Закону України "Про державну службу" та прийняти рішення, з урахуванням висновків суду; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.07.2024 в частині відмови в задоволенні позову та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянтка зазначає, що судом першої інстанції помилково не зроблено висновок, що позивачка має стаж державної служби саме 21 рік 6 місяців, тобто не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займала посади державної служби.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.07.2024 в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт зазначає, що посадові особи органів місцевого самоврядування не належать до посад, віднесених до категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону України «Про державну службу» № 3723 після 04.07.2001, тому періоди роботи позивачки, починаючи з 11.06.2001 по 01.05.2016 не підлягають до зарахуванню стажу державної служби..

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційних скарг не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що позивачка перебуває на обліку ГУ ПФУ в Полтавській області та отримує пенсію, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

17.01.2024 позивачка звернулася із заявою про переведення на пенсію за віком, відповідно до норма Закону України «Про державну службу» від 10.12.2005 № 889.

За принципом екстериторіальності вищезазначену заяву розглянуто ГУ ПФУ в Запорізькій області та прийнято рішення від 23.01.2024 № 31, яким відмовлено позивачці у переведені її пенсії на пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про державну службу», оскільки страховий стаж ОСОБА_1 складає 41 рік 05 місяці 04 дні, станом на 01.05.2016 стаж на посадах державної служби складає 06 років 07 місяців 16 днів, а саме за період роботи з 25.10.1994 по 10.06.2001, а відтак відсутній стаж роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби.

Позивачка не погодилася з вищезазначеним рішенням відповідача та звернулася до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що періоди роботи позивача з 10.06.2001 по 01.05.2016 підлягають зарахуванню до стажу державної служби, оскільки згідно із п. 4 Порядку № 229 до стажу державної служби зараховується, зокрема, час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із п. 8 розд. XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом, обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Відповідно до п. 6 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 № 229, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII, обчислюється, відповідно до пункту 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10.21.2015 року № 889-VIII.

Посади і органи, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби було визначено «Порядком обчислення стажу державної служби», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 № 283 (в подальшому - Порядок №283).

Згідно із п. 2 Порядку № 283, до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема, на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування.

Порядок № 283 втратив чинність у зв`язку із затвердженням 25.03. 2016 року постановою № 229 Кабінету Міністрів України нового Порядку обчислення стажу державної служби.

Згідно з п. 4 Порядку № 229, до стажу державної служби зараховується час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування" № 2493-III від 07.06.2001 (в подальшому - Закон України № 2493-III).

Відповідно до ст. 14 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", в органах місцевого самоврядування встановлюється, серед інших, четверта категорія посад, до якої належать посади голів постійних комісій з питань бюджету обласних, Київської та Севастопольської міських рад (у разі коли вони працюють у раді на постійній основі), керівників управлінь і відділів виконавчого апарату обласних, Севастопольської міської та секретаріату Київської міської рад, секретарів міських (міст обласного і республіканського в Автономній Республіці Крим значення) рад, заступників міських (міст обласного і республіканського в Автономній Республіці Крим значення) голів з питань діяльності виконавчих органів ради, керуючих справами (секретарів) виконавчих комітетів, директорів, перших заступників, заступників директорів департаментів міських (міст обласного і республіканського в Автономній Республіці Крим значення) рад, міських (міст районного значення) голів, селищних і сільських голів, посади заступників голів районних рад.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про державну службу" № 889-VIII, до стажу державної служби зараховуються час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Таким чином, час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування", входить до стажу державної служби.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 по справі №735/939/17.

Судовим розглядом встановлено, що стаж роботи позивачки з 25.10.1994 по 10.06.2001 на посадах державної служби відповідачем не заперечується.

Згідно із записів трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_1 від 10.09.1980 позивачка: 01.10.1998 прийнята по переводу на посаду спеціаліста 1 категорії відділу бухгалтерського обліку; 10.05.2000 присвоєно черговий 13 ранг державного службовця; 10.06.2001 згідно зі статтею 11 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» складено присягу посадової особи в органах місцевого самоврядування; 01.11.2001 присвоєно 13 ранг (7 категорія) посадової особи в органах місцевого самоврядування; 22.05.2002 переведено на посаду спеціаліста 1 категорії виконавчого апарату районної ради з питань бухгалтерського обліку та звітності; 01.06.2004 призначено на посаду завідуючої фінансово - господарського відділом виконавчого апарату районної ради; 01.06.2004 присвоєно 12 ранг посадової особи місцевого самоврядування (6 категорія); 21.06.2006 посаду «завідуючий фінансово - господарського відділу» перейменовано на посаду «начальник фінансово - господарського відділу»; 06.07.2006 присвоєно черговий 11 ранг посадової особи місцевого самоврядування (6 категорія); 21.01.2021 звільнено із займаної посади в зв`язку із реорганізацією на пункті 1 частини 1 статті 40 КЗпП.

Таким чином, із урахуванням вищевикладеного, суд апеляціної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що стаж позивача на державній службі станом на 01.05.2016 складає понад 10 років, оскільки періоди роботи позивачки з 10.06.2001 по 01.05.2016 підлягають зарахуванню до стажу державної служби, у зв`язку з чим пенсійним органом, у спірному рішенні, зроблено помилковий висновок, що станом на 01.05.2016 позивачка не працювала на посаді державного службовця.

Доводи апеляційної скарги позивачки, що судом першої інстанції помилково не зроблено висновок, що вона має стаж державної служби саме 21 рік 6 місяців, тобто не менше 20 років, суд апеляційної інстанції вважає помилковими, оскільки судом першої інстанції зроблено висновок, що стаж позивача на державній службі станом на 01.05.2016 складає понад 10 років.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначаються Законом України "Про державну службу" від 10.12. 2015 № 889-VIII (в подальшому - Закон №889-VIII).

Відповідно до п. 2 розд. ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 889-VIII, з 01.05.2016 втратив чинність Закон України "Про державну службу" від 28.12.1993 № 3723-XII (в подальшому - Закон № 3723-XII), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Згідно із п. 10 розд. ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідно до п. 12 розд. ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, за наявності в особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Частиною 1 статті 37 Закону № 3723-XII визначено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини 1 статті 28 згаданого Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Таким чином, обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії, відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-XII після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених частиною 1 статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-XII і Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» №889-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу та стажу державної служби.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 822/524/18, від 02 .04.2020 у справі № 687/545/17.

Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що, з урахуванням того, що позивач має стаж передбачений абзацом 1 частини 1 статті 28 згаданого Закону № 3723-XII, та станом на 01.05.2016 позивач працювала на посаді, робота на якій зараховується до державної служби, то позивач має право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про державну службу", у зв`язку з чим оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 23.01.2024 № 31 є протиправним, та підлягає скасуванню., а доводи апелянта про те, що позивач працювала на посаді органу місцевого самоврядування, яка не належать до посад державної служби, визначених ст. 25 Закону № 3723-XII, є помилковими та не обгрунтованими.

Відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо зарахування страхового стажу / призначення та перерахунку пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Таким чином, завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно із спірним рішенням відповідача № 31 від 23.01.2024, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області відмовлено позивачці у призначені пенсії, у зв`язку відсутністю необхідного стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, проте оцінка довідкам Миргородської районної ради Головним управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, з урахуванням яких позивачка просить призначити її пенсію, відповідачем не надавалась.

Таким чином, із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що, з огляду на втручання в дискреційні повноваження відповідачів належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії згідно Закону України "Про державну службу" та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційних скарг, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційних скарг зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.07.2024 без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.07.2024 по справі № 440/1987/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді Л.В. Любчич О.А. Спаскін