Справа № 420/23690/24
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2024-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку (виплати компенсації неотриманого речового майна) на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення з ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням з військової служби; зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін (Військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України сплатити на користь ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (виплати компенсації речового майна) на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення за період з 19.05.2024 по 16.07.2024 включно відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 1997 р. по 18.05.2024 проходив службу в органах Державної прикордонної служби України. Відповідно до наказу від 18.05.2024 № 299-ос позивач мав отримати грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки, невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, одноразову грошову допомогу, допомогу на оздоровлення. Однак виплата відбулася 16.07.2024, а не в день звільнення, у зв`язку із чим через несвоєчасний розрахунок позивач звернувся до відповідача 17.02.2024 з проханням нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.05.2024 по 16.07.2024, проте відповіді не отримав, у зв`язку із чим звернулася до суду із даним позовом.

Ухвалою судді від 01.08.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

21.08.2024 до суду від НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що позивача було виключено зі списків особового складу в/ч НОМЕР_2 наказом командира частини № 299-ОС 18 травня 2024 року, що він не заперечує. Не заперечує позивач також, що виплата всіх належних йому сум була здійснена 16 липня 2024 року, тобто ще до того як позивач звернувся до суду (01 серпня 2024 року). Але позивач не згадує, в який саме день він звернувся до в/ч НОМЕР_2 з рапортом про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно. Так, позивач звернувся з рапортом лише 17 травня 2024 року, тобто менш ніж за день перед виключенням зі списків особового складу. В даному рапорті, позивач просить виплатити йому компенсацію з урахуванням положень Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178. В/ч НОМЕР_2 фактично не мала можливість розрахувати позивача за даним видом виплати в день виключення зі списків особового складу, оскільки позивач подав рапорт в останній день перед виключенням, не надавши в/ч НОМЕР_2 достатнього часу на опрацювання його рапорту, складання довідки про вартість речового майна, та видання наказу на виплату. З даного рапорту також вбачається, що позивач знав про те, як саме влаштований механізм виплату, а тому свідомо звернувся рапортом про виплату саме в останній день перед виключенням зі списків особового складу, з метою відтермінувати виплату та штучно створити умови для виплати середнього грошового забезпечення. Оскільки у в/ч НОМЕР_2 за штатним розписом проходять службу більше 2000 військовослужбовців, передбачити закладення кошторису на рік з урахуванням виплати компенсації не вбачається можливим, так як в/ч НОМЕР_2 заздалегідь не може планувати те, скільки військовослужбовців планують звільнитись за власним волевиявленням, а тому в/ч НОМЕР_2 змушені замовляти додаткові бюджетні видатки на виплати компенсацій, що також є певною бюрократичною процедурою, яка не здійснюється миттєво. Слід загострити увагу на тому, що позивач звільнився з військової служби у зв`язку із сімейними обставинами, про що йдеться в наказі № 299-ОС 18 травня 2024 року, тобто на момент написання рапорту на звільнення ще 17 квітня 2024 року позивач міг і повинен був передбачити те, що компенсацію не буде виплачено на день його звільнення з об`єктивних причин. Протягом періоду так званої «затримки», фінансово-економічний підрозділ в/ч НОМЕР_2 здійснював нарахування та перерахування коштів, які належать до виплати, не тільки позивачеві, а й іншим військовослужбовцям та працівникам, оскільки по вказівці вищого фінансово-економічного підрозділу Державної прикордонної служби України, перерахування коштів на карткові рахунки здійснюється, за можливістю, стосовно групи осіб, одним єдиним платежем, із метою ефективної взаємодії фінансово-економічних підрозділів та ДКУ, та недопущення перенавантаження інформаційно-комунікаційної системи, за допомогою якої проводяться всі платежі. Окрім того, протягом вказаного часу здійснювались перевірка та нарахування коштів, які належать до перерахування на рахунок позивача, а вказана процедура є великим об`ємом роботи, яка через щоденне навантаження у працівників фінансово-економічного підрозділу в/ч НОМЕР_2 , не може проводитись миттєво, як того вимагає позивач, та тривала до 16 липня 2024 року. 16 липня 2024 року позивач отримав належну йому компенсацію в повному обсязі, що до того як він звернувся до суду, а до того моменту в/ч НОМЕР_2 опрацьовувала та направляла до ДКУ платежі, чим зробила все можливе аби розрахуватися із позивачем у найкоротшій термін, а тому вказані дії протиправними бути не можуть. В свою чергу, оскільки в/ч НОМЕР_2 зробила все від себе залежне аби провести із позивачем остаточний розрахунок, запізнення через несвоєчасне подання рапорту позивачем та велику завантаженість фінансово-економічного підрозділу в/ч НОМЕР_2 , не може бути кваліфіковане як затримка, тим більш як вина роботодавця у затримці, а тому застосовувати які-небудь механізми відповідальності, при вже виплаченій в повному обсязі сумі, не варто та неспівмірно, так як з боку в/ч НОМЕР_2 не було жодного заперечення або обмеження права позивача на отримання компенсації. Також слід зауважити, що в рапорті позивача від 17 травня 2024 року позивач власноруч зазначає, що претензій скарг та заяв щодо порядку одержання компенсації за неотримане речове майне не має, тобто на момент подання рапорту позивач однозначно знав про те, що його заява не буде опрацьована на день звільнення, що свідчить про штучну природу його позовних вимог.

Розгляд справи здійснюється без проведення судового засідання та по суті розпочатий через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у НОМЕР_1 прикордонному загоні (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України та наказом від 18.05.2024 № 299-ос начальника прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України звільнений з військової служби за пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до вказаного наказу, позивач на день звільнення повинен був отримати:

- грошову компенсацію за невикористанні 45 днів щорічної основної відпустки за 2022 рік, 15 невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2023 рік та 15 невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2024 рік;

- грошову компенсацію за 140 невикористаних календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2024 роки;

- одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 27 повних календарних років служби;

- грошову допомогу на оздоровлення за 2024 рік.

16 липня 2024 року на особистий банківський рахунок позивача від військової частини НОМЕР_2 надійшло 118 625, 60 грн. (компенсація за неотримане речове майно).

17 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України із заявою щодо нарахування та виплати йому середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за неотримане речове майно з 19.05.2024 по 16.07.2024, однак відповіді не отримав, у зв`язку із чим звернувся до суду.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню у зв`язку з наступним.

Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20.12.1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» тощо.

Водночас, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум.

Отже, в даному випадку до застосування підлягають норми ст. ст. 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28.01.2021 року (справа №240/11214/19), від 24.12.2020 року (справа №340/401/20), від 05.08.2020 року (справа №826/20350/16), від 15.07.2020 року (справа №824/144/16-а), від 31.10.2019 року (справа №2340/4192/18), від 26.06.2019 року у справі №826/15235/16, від 18.11.2022 року у справі №1.380.2019.005781.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в чинній редакції (з 01.07.2022), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Враховуючи, що повний розрахунок із позивачем було проведено не у день її виключення зі списків особового складу 18.05.2024, а лише 17.07.2024 (виплачена компенсація за неотримане речове майно), тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, позивач наголошує на наявності підстави для настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати йому середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Однак суд враховує, що 17.07.2024 позивачу була виплачена компенсації за неотримане речове майно, підставою для чого слугував рапорт позивача від 17.05.2024, який був поданий за день до звільнення з військової служби.

За змістом цього рапорту ОСОБА_2 доповів, що речовою службою відділу тилового забезпечення доведено, що грошова компенсація за не отримане речове майно військовослужбовцем з правом держави та одним з механізмів реалізації військовослужбовцями їх прав, а не обов`язком держави, оскільки мені в день звільнення пропонують забрати все належне до видачі речове майно та план асигнувань загального фонду бюджету на 2024 рік (компенсація за речове майно) та можливість розрахунку.

Отримати речове майно, належне йому до видачі та наявним речовим майном, яке можливо отримати замість інших предметів на суму грошової компенсації відмовляється.

Просить дати вказівку відповідним посадовим особам про виплату мені грошової компенсації за не отримане речове майно, відповідно до ч. 1 ст. 9 закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови КМУ №178 від 16.03.2016 року.

Просить утримати суму з урахуванням зносу за недонос речового майна грошової компенсації за неотримане речове майно.

При надходженні коштів прошу здійснити виплату на рахунок установи Приват Банк банку в/ч НОМЕР_2 .

Претензій, скарг та заяв, що до звільнення та порядку одержання компенсації за неотримане речове майно не має.

Вирішуючи спір, суд враховує, що ст. 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України. У зв`язку із цим суд відхиляє відповіді заперечення сторони відповідача.

Тому, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

Водночас, виключенням із цього правила є надання військовослужбовцем на те відповідної згоди, передбаченої пунктом 242 Положення № 1153/2008.

Указані висновки корелюються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України

від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.

У разі звільнення з військової служби на військовослужбовця оформлюється службова характеристика, в якій відповідний командир (начальник) визначає посаду для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил України. Зазначена характеристика додається до особової справи військовослужбовця.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

В даному випадку позивач у рапорті від 17.05.2024 прямо вказав, що претензій, скарг та заяв щодо його звільнення та порядку одержання компенсації за неотримане речове майно не має. При цьому рапорт поданий за день до звільнення 18.05.2024, що очевидно дозволяє стверджувати, що позивач не міг розрахувати на отримання такої компенсації наступного ж дня після подання рапорту, а також що скарг та претензій з цього приводу позивач немає.

Таким чином, настання передбаченої ст. 117 КзпП України відповідальності для відповідача за викладених вище обставин місця мати не може, оскільки в даному випадку військовослужбовцем надано відповідну згоду, передбачену пунктом 242 Положення № 1153/2008.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові КАС / ВС від 19.07.2021 по справі № 480/3354/19.

У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) і «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що решта аргументів (доводів) сторін, які мають значення для правильного вирішення спору, на вирішення спірних правовідносин не впливають та не змінюють судовий розсуд цього спору за результатами судового процесу.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд зазначає, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, однак позивач в ході судового розгляду справи не доведено ґрунтовності пред`явлених вимог.

В той же час, згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача

Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини у справі Голдер проти Сполученого Королівства, згідно з якою саме небезпідставність доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду.

Отже, звертаючись до суду з позовом про захист своїх прав, позивач обтяжений обов`язком довести "небезпідставність" своїх доводів щодо порушеного права за захистом якого він звернувся до суду, надавши відповідні докази зі змісту яких можливо встановити наявність спору саме на момент звернення до суду.

Таким чином, проаналізувавши обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судові витрати розподілити відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 139, 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_2 ; ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк

.