Справа № 620/10741/24
Суддя: Скалозуб Ю.О.
Дата ухвалення: 2024-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2024 року Чернігів Справа № 620/10741/24

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скалозуба Ю.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доКомандира військової частини НОМЕР_1
провизнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі Відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним рішення командира військової частини НОМЕР_2 , яке полягає у відхиленні рапорту про звільнення з військової служби;

- зобов`язати звільнити з військової служби у запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він має мати, яка є особою з інвалідністю І групи, і яка потребує постійної сторонньої допомоги та догляду. Зважаючи на вказане, 20.07.2024 позивач подав рапорт про звільнення зі служби за сімейними обставинами, до якого надав відповідні документів, однак листом від 24.07.2024 у звільненні зі служби відмовлено з тих підстав, що наданими документами не підтверджено відсутність інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд або в разі якщо ці особи самі потребують постійного догляду. Такими діями, на переконання позивача, відповідач порушив вимоги Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та права позивача, як військовослужбовця, оскільки саме він є піклувальником матері, що підтверджено відповідним висновком органу опіки, в той час як сестра сама є хворою, перенесла оперативне втручання та за висновком ЛКК не може здійснювати догляд за іншою особою.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду від 007.08.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідач направив відзив на позов, в якому із вимогами ОСОБА_1 не погоджується, в їх задоволенні просить відмовити, оскільки доданими позивачем документами не підтверджено відсутність інших осіб першого та другого ступеню споріднення, які можуть здійснювати догляд за хворою мати. Висновок, що долучений до рапорту підтверджує те, що сестра позивача не може здійснювати догляд за іншою особою, одна такий висновок, всупереч вимог законодавства не містить строку на який він виданий, а також не містить висновку, що ОСОБА_2 сама потребує постійного стороннього догляду.

Позивач направив заперечення на відзив, в яких наполягає на його праві бути звільненим з військової служби через такі сімейні обставини, як наявність мати з інвалідністю І групи, що потребує постійного стороннього догляду та піклувальником якої є саме він.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проходить військову службу в військовій частині НОМЕР_1 та 20.07.2024 звернувся до командира частини з рапортом про звільнення за сімейними обставинами, до якого додав копії документів, що підтверджують такі обставини (а.с. 15-17).

Командир військової частини НОМЕР_1 розглянувши рапорт позивача, листом від 24.07.2024 №2991 повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для погодження рапорту, оскільки особа, яка потребує постійного догляду мати позивача, яка є особою з інвалідністю І групи, має доньку ОСОБА_2 , тобто особа першого ступеню споріднення й за наданими документами не потребує сама в постійному сторонньому догляді (а.с. 18-19).

Так, судом встановлено, що мати військовослужбовця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою з інвалідністю І групи та потребує в постійному сторонньому догляді, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією Серії 12 ААГ №067304 (а.с. 7).

Рішенням Виконавчого комітету Усть-Путильської сільської ради від 02.07.2024 №54/8 затверджено висновок органу опіки та піклування про призначення піклувальника (помічника) фізичній дієздатній особі ОСОБА_3 її сина, ОСОБА_1 (а.с. 12, 14).

Відповідно до висновку ЛКК №540 від 25.07.2024 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за станом здоров`я хворій протипоказана важка праця, підняття вантажу, а тому не може здійснювати догляд за іншою особою (а.с. 21).

Відповідно до акту про встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду) №349 від 20.06.2024 ОСОБА_1 здійснює постійний догляд за ОСОБА_3 , яка є його мати; інших членів сім`ї першого ступеню споріднення немає родичів, які проживають. Дочка ОСОБА_2 проживає окремо, не може здійснювати догляд за матір`ю, оскільки сама хворіє, на даний час після операції, не може підіймати важке, а також має неприязні стосунки з матір`ю (а.с. 22-23).

Згідно свідоцтва про смерть, батько позивача, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 25).

Не погоджуючись із наданою відмовою позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 (далі Указ №64/2022), затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 введено воєнний стан, строк дії якого в подальшому продовжено відповідними Указами Президента України.

Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 (далі Указ №69/2022) оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано- Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-ХІІ (далі - Закон №3543-ХІІ).

Відповідно до статті 1 Закону №3543-ХІІ мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Відносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регулюються Законом України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-XII).

Частинами 1, 2, 6 статті 2 Закону № 2232-XII передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Водночас підстави звільнення з військової служби встановлені статтею 26 Закону № 2232-XII і залежать від виду військової служби.

Так, підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, передбачені частиною четвертою цієї статті.

Зокрема пунктом першим визначені підстави для звільнення таких військовослужбовців під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану), а пунктом другим під час воєнного стану.

Судом встановлено, що позивач подав відповідачу рапорт, у якому просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

За змістом відповідної норми військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: 2) під час дії воєнного стану: г) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Так, пункт 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на момент подання рапорту) встановлює, що під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах, зокрема, необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Як встановлено судом, позивач має матір, яка є особою з інвалідністю І групи безстроково та потребує постійного стороннього догляду (а.с. 7).

Разом з тим, норма статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на момент виникнення спірних правовідносин містить умову відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду.

ОСОБА_3 має доньку ОСОБА_4 , яка є рідною сестрою позивача, тобто член сім`ї першого чи другого ступеню споріднення наявний.

Однак, згідно із висновком ЛКК №540 від 25.07.2024, виданого КНП «Путильська багатопрофільна лікарня», ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не може здійснювати догляд за іншою особою (а.с. 21). Втім, вказаний висновок не містить інформації про ОСОБА_6 в постійному сторонньому догляді, а отже не є допустимим доказом, що встановлює відповідні факти, а саме відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення або в разі його наявності, потребу цього члену сім`ї постійного догляду, підтверджену висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Висновок ЛКК, поданий позивачем містить інформацію про діагноз особи та протипоказання в праці, однак не містить інформації щодо потреби в отриманні постійного догляду, що свідчить про відсутність підстав для визнання за Позивачем права на звільнення з військової служби за призовом під час мобілізації у зв`язку із здійсненням постійного догляду за матір`ю, яка є особою з інвалідністю І групи.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Надаючи оцінку доводам і доказам, якими обґрунтовані позовні вимоги за встановлених судом обставин і перевірених аргументів, суд не встановив порушеного права позивача відповідачем, який діяв відповідно до закону, обґрунтовано, розсудливо, з урахуванням усіх обставин, тому дійшов висновку про відсутність підстав для визнання за позивачем права на звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Враховуючи викладене вище, відповідно до основних засад адміністративного судочинства, вимог законодавства України, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись статтями 5, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач: Командир військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 .

Дата складення повного рішення суду - 07.10.2024.

Суддя Ю. О. Скалозуб