Справа № 560/13531/23
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2024-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/13531/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Ковальчук О.К.

Суддя-доповідач - Граб Л.С.

08 жовтня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Сторчака В. Ю. Смілянця Е. С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 липня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, за результатами розгляду якої прийнято рішення від 23 листопада 2022 року, яким зокрема зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.02.2023 із проведенням індексації середньої заробітної плати (доходу) в Україні, яка застосовується для обчислення пенсії при розрахунку доплати за понаднормативний стаж у відповідності до частини 2 статті 42 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №118 "Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2022 році"; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.03.2023 із проведенням індексації середньої заробітної плати (доходу) в Україні, яка застосовується для обчислення пенсії при розрахунку доплати за понаднормативний стаж у відповідності до частини 2 статті 42 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та постанови Кабінету Міністрів України від 24.02.2023 № 168 "Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верст населення у 2023 році".

09.07.2024 позивач звернувся до суду з заявою в порядку ст.383 КАС України, в якій просив:

-визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, які полягають у розрахунку пенсії за віком на виконання рішення суду від 23.11.2023 у справі №560/13531/23 з застосуванням прожиткового мінімуму-2093 грн., а не середньомісячного заробітку для обчислення пенсії, проіндексованого у відповідності до вимог рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 червня 2021 року при обчисленні доплати за понаднормативний стаж;

-визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, які полягають у розрахунку пенсії за віком на виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2023 року із зменшенням розміру понаднормованого стажу з 21 року до 6 років.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 липня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання протиправних дій щодо не виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 23.11.2023 по справі № 560/13531/23 відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм процесуального права.

Розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку, що предметом спору у справі №560/13531/23 було право позивача щодо перерахунку та виплати пенсії з 01.03.2022 та з 01.03.2023 з урахуванням індексації середньої заробітної плати (доходу) в Україні, яка застосовується для обчислення пенсії при розрахунку доплати за понаднормативний стаж у відповідності до частини 2 статті 42 Закону №1058-IV та постанов Кабінету Міністрів України №118 і №168. Однак, на час розгляду зазначеної справи не існувало спору щодо розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму при обчисленні доплати за понаднормативний стаж та кількості його років. Тому, правомірність розрахунку понаднормового часу, як складової пенсії позивача, не може бути предметом судового контролю за виконанням рішення суду у справі №560/13531/23.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування зобов`язані діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ч. 2, 3 ст.14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Ст.370 КАС України унормовано, що судове рішення, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності,-за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Конституційний Суд України, розглядаючи справу N 1-7/2013 у Рішенні від 26.06.2013 року, звернув увагу, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року N 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року N 11-рп/2012).

За приписами ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" вказав, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції", пункт 68).

В рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року Європейський Суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).

У справі "Сорінг проти Об`єднаного Королівства" від 07.07.1989 Європейський суд визначив, що на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Поза сумнівом, вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням, зазначено в Концепції Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень-складовою права на справедливий судовий захист.

Таким чином, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.

Ч.1 ст.255 КАС України передбачено, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Положеннями частини першої та другої статті 382 КАС України визначено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статтею 287 цього Кодексу (ч.8 ст.382 КАС України).

Крім того, відповідно до ч.1 ст.383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень-відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, КАС України передбачено спеціальні норми, спрямовані на забезпечення належного виконання судового рішення. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому статтями 382, 383 КАС України.

Зазначені правові норми мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Поряд з цим, ч.1 ст.2 КАС України закріплено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Слід зазначити, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Така позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Так, у заяві від 09.07.2024 та апеляційній скарзі позивачем зазначено, що рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 23.01.2019 року, яке набрало законної сили 18.03.2019 року Головним управлінням Пенсійного фонду в Хмельницькій області було виконано. Розмір пенсії на виконання рішення суду склав з 15.11.2018-465931грн. Розрахунок пенсії наступний: 3764,40 грн. (показник середньої заробітної плати за 2014-2016 роки) х 1,93714 (індивідуальний коефіцієнт заробітної плати)=7292,17 (середньомісячний заробіток для обчислення пенсії) х 0,41333 (коефіцієнт страхового стажу)=3014,07 (розмір пенсії за віком) + 1531,36 (доплата за 21 рік понаднормативного стажу: 7292,17 /100 % * 21 )= 4545,43 (загальний розмір пенсії за віком) + 113,88 грн. (додаткова пенсія, особам, віднесеним до 3 категорії ЧАЕС) = 4659,31 грн. Тобто, при обчислення доплати за понаднормативний стаж відповідачем використано показник середньомісячного заробітку для обчислення пенсії - 7292,17 грн., а не показник прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. З 01.03.2023 року розрахунок пенсії склав 7405,03 грн. (показник середньої заробітної плати за 2014-2016 роки, 3764,40 х 1,17 х 1, 11х 1,11x1,14х 1,197) х 1,93714 (індивідуальний коефіцієнт заробітної плати)= 4344,58 (середньомісячний заробіток для обчислення пенсії) х 0,41333 (коефіцієнт страхового стажу)-5929,05 (розмір пенсії за віком)+3012,36 (доплата за 21 рік понаднормативного стажу: 14344 58 /100 % * 21 ) = 8941,41 (загальний розмір пенсії за віком) + 113,88 грн. (додаткова пенсія, особам, віднесеним до 3 категорії ЧАЕС)=9055,29 грн., а не 6168 грн., як вказує у розрахунку відповідач, та не 8166 грн. яку позивач отримував раніше.

Отже, на думку ОСОБА_1 , відповідач безпідставно при розрахунку його пенсії за віком на виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 червня 2021 року для розрахунку доплати за понаднормативний стаж, використав розмір прожиткового мінімуму-2093 грн., а не середньомісячний заробіток для обчислення пенсії, проіндексований у відповідності до вимог рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2023 р. у справі № 560/13531/23. Також протиправним є зменшення понаднормативного стажу всупереч п. 2 ст. 56 Закону № 796-ХІІ.

З вказаного слідує, що позивач фактично не погоджується з перерахунком пенсії, здійсненим на виконання рішення суду у справі №560/5500/21, оцінка правомірності якому не може бути надана судом в рамках розгляду заяви, поданої у справі № 560/13531/23.

При цьому, як підставно зазначено судом першої інстанції предметом спору у справі №560/13531/23 було право позивача щодо перерахунку та виплати пенсії з 01.03.2022 та з 01.03.2023 з урахуванням індексації середньої заробітної плати (доходу) в Україні, яка застосовується для обчислення пенсії при розрахунку доплати за понаднормативний стаж у відповідності до частини 2 статті 42 Закону №1058-IV та постанов Кабінету Міністрів України №118 і №168, а спору щодо розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму при обчисленні доплати за понаднормативний стаж та кількості його років на момент подання позову у цій справі, між сторонами не існувало.

Відносно посилання позивача на позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 25.06.2020 у справі №0240/2226/18-а, де вказано, що якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання судового рішення порушуються його права, свободи чи інтереси, то він має право звернутись до суду в порядку ст.383 КАС Україна із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, то колегія суддів вказує на те, що обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, забезпечується, у першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». А отже звернення до суду із заявою, поданою у порядку статті 383 КАС України, можливе за умови перебування виконавчого документа на примусовому виконані в органах державної виконавчої служби.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.12.2021 у справі №9901/235/20, постановах Верховного Суду від 21.03.2019 у справі №805/1458/17-а та від 27.06.2019 у справі №807/220/18, ухвалі Верховного Суду від 05.07.2021 у справі №260/636/19.

При цьому, колегія суддів зазначає, що подання заяви в порядку ст.383 КАС України, є крайнім заходом для захисту прав особи, на користь якої ухвалене рішення суду. Перед тим як подати таку заяву, стягувач має використати всі можливі засоби для виконання судового рішення. У випадку, коли боржник добровільно не виконує рішення суду, стягувач має вчинити дії для виконання рішення суду в примусовому порядку відповідно до вимог Закону № 1404-VIII, і тільки після того, як стягувач використав усі можливості для примусового виконання рішення суду, а воно залишається не виконаним, тоді в такої особи виникає право звернутися до суду із заявою в порядку статті 383 КАС України.

Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 09.12.2021 у справі № 9901/235/20.

В той же час, як слідує з матеріалів справи, 17.06.2024 державним виконавцем лише винесено постанову про відкриття виконавчого провадження у справі № 560/13531/23. Інформація про вжиття останнім будь-яких заходів спрямованих на примусове виконання рішення та про те, що заходи вжиті виконавчою службою не принесли бажаного результату, відсутня.

Вказане свідчить про передчасність поданої до суду заяви, в порядку ст.383 КАС України.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 255, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329, 370, 382, 383 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 липня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Сторчак В. Ю. Смілянець Е. С.