Справа № 480/7646/24
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2024-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 жовтня 2024 року Справа № 480/7646/24
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Шевченко І.Г.,
за участю секретаря судового засідання - Мельник О.П.,
представника позивача - Шевченка Р.В.,
представника відповідача - Рубякіної А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Охтирського відділу державної виконавчої служби в Охтирському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа - ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) через представника звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Охтирського відділу державної виконавчої служби в Охтирському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - відповідач, Охтирський ВДВС) в якому просила визнати протиправними та скасувати:
- акт державного виконавця від 07 серпня 2024 року,
- постанову про накладення штрафу на боржника від 08 серпня 2024 року,
винесені старшим державним виконавцем Охтирського ВДВС Рубякіною Аллою Олександрівною (далі старший державний виконавець Охтирського ВДВС Рубякіна А.О.) за виконавчим провадженням №75450127 від 04.07.2024.
Ухвалою суду від 02.09.2024 було відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування акта державного виконавця від 07 серпня 2024 року, винесеного старшим державним виконавцем Охтирського ВДВС Рубякіною А.О. за виконавчим провадженням №75450127 від 04.07.2024.
В іншій частині позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу від 08 серпня 2024 року, винесеної старшим державним виконавцем Охтирського ВДВС Рубякіною А.О. за виконавчим провадженням №75450127 ухвалою суду від 23.09.2024 позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін з урахуванням особливостей розгляду цієї категорії справ, передбачених ст. ст.268, 269, 270-272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні на 01.10.2024 (а.с.31-32).
При цьому, вказаною ухвалою суду від 23.09.2024 до участі у розгляді справи було залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 (далі - третя особа, ОСОБА_2 ), а у відповідача витребувано копію ВП №75450127.
Позовні вимоги про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу від 08 серпня 2024 року вмотивовані тим, що у відповідача перебуває на примусовому виконанні виконавчий лист, виданий Сумським апеляційним судом стосовно визначення способу участі у спілкуванні та вихованні доньки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , де позивач має статус боржника. Позивач вважає, всі вимоги покладені в рішенні суду про визначення порядку спілкування з дитиною на ОСОБА_1 з першого дня після набрання законної сили рішенням суду остання виконує та надає дитину для побачень та спілкування з батьком.
У зв`язку з протиправною поведінкою батька по відношенню до матері та самої дитини, на даний час дитина побоюється спілкуватись з батьком та при зустрічах в рамках виконавчого провадження постійно про це повідомляє, виявляє небажання на даний час спілкуватись з батьком.
В акті від 07.08.2024 державний виконавець чітко не вказав які саме дії або бездіяльність ОСОБА_1 унеможливило проведення зустрічі з батьком. Зустріч і спілкування відбулось, а сам батько фактично не спілкувався з дитиною. З чого саме виконавець дійшов висновку про фактичне невиконання рішення суду не відомо та нічим не підтверджено.
Відтак, позивач вважає, що відповідачем безпідставно та протиправно було винесено постанову від 08.08.2024 ВП №75450127 про накладення штрафу на боржника за невиконання рішення суду згідно до акту державного виконавця від 07.08.2024 року у розмірі 1700 грн.
Окремо представник позивача також у позові просив стягнути з відповідача судові втрати.
Участь представника відповідача в судовому засіданні забезпечена в режимі відеоконференції згідно ухвал суду від 25.09.2024 та від 01.10.2024, а участь представника позивача - в режимі відеоконференції - згідно ухвали суду від 26.09.2024.
Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому представник просила відмовити у задоволенні позову з огляду на те, що проведення перевірки виконання рішення суду та складення процесуального документу відбувалося в межах Закону України Про виконавче провадження та Інструкції з організації примусового виконання рішень і державний виконавець діяв правомірно.
Представник відмітила, що підтвердженням проведення виконавчої дії пов`язаної як з виконанням так і не виконанням рішення суду є складання державним виконавцем акта, який підтверджує певні встановлені факти або події.
Зокрема, 07.08.2024 державним виконавцем було проведено перевірку виконання рішення суду в присутності боржника та стягувача, про що складено акти.
Наголосила, що в акті від 07.08.2024 зазначено, що під час виконання рішення неодноразово починалася повітряна тривога і дитина під час повітряної тривоги перебували в укритті. Коли ж мати виводила дитину, то вона ховалася за матір`ю і не виявляла бажання спілкуватися з батьком.
Додатково представник відповідача відмітила, що небажання дитини спілкуватись із батьком не є підставою для відкладення проведення виконавчих дій, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати іншому, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.
За вказаних обставин представник відповідача стверджує, що доводи позивача та її представника є безпідставними, у зв`язку з чим просила відмовити у задоволенні позову.
Станом на сьогодні пояснення від третьої особи до суду не надходило та в судове засідання ОСОБА_2 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
Відповідно до ч.3 ст.268 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанції.
Приймаючи до уваги вказані норми та обставини, суд вважав можливим розглядати справу у відсутності осіб, які не з`явились.
В судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву та просив суд її задовольнити з підстав, викладених у позові.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог та просила суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу також просила відмовити, у зв`язку з безпідставністю самих позовних вимог.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи, дослідивши відеозапис, наданий стороною позивача, з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
В судовому засіданні встановлено, що 01.07.2024 Сумським апеляційним судом у справі №583/338/23 було видано виконавчий лист про визначення ОСОБА_2 способів участі у спілкуванні та вихованні з неповнолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступним чином:
з моменту набрання рішенням суду законної сили протягом 2 місяців - кожної середи та суботи з 15.00 год. до 18.0 год. у присутності матері дитини ОСОБА_1 за місцем проживання дитини або в місцях загального відпочинку та дозвілля чи за домовленістю між батьками дитини;
після 2 місяців з дати набрання рішенням суду законної сили - кожної середи та суботи з 15.00 до 18.00 год. без присутності матері дитини ОСОБА_1 в місцях загального відпочинку та дозвілля, з можливістю проведення зустрічей за місцем проживання та реєстрації ОСОБА_2 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 , з покладання на ОСОБА_2 обов`язку повернути дитину до матері;
визначити побачення ОСОБА_2 з донькою ОСОБА_3 в день її народження ІНФОРМАЦІЯ_2 з можливістю привітати дитину з 08.00 до 12.00 год. кожного року;
необмежене право спілкування ОСОБА_2 особисто з донькою ОСОБА_3 шляхом телефонного та інтернет зв`язку у зручний для дитини час.
Вказаний виконавчий лист звернено до примусового виконання та з виконання вказаного виконавчого листа, виданого 01.07.2024 Сумський апеляційним судом у справі №583/338/23, старшим державним виконавцем Охтирського ВДВС Рубякіною А.О. було відкрито виконавче провадження №75450127, згідно пункту 2 якої боржнику встановлено строк в 10 робочих днів для виконання рішення суду (а.с.4).
19.07.2024 позивач в межах виконавчого провадження зверталась з заявою про залучення психолога ОСОБА_4 у проведенні виконавчої дії, призначеної на 24.07.2024 (а.с.114), втім яку, у зв`язку з хворобою дитини, просила перенести на 07.08.2024 згідно із заявою від 30.07.2024 (а.с.115), до якої, крім іншого долучила довідку з Охтирської загальноосвітньої шкоди І-ІІІ ступенів №1 про те, що ОСОБА_4 дійсно з 08.02.2019 працює у школі на посаді практичного психолога (а.с.116).
06.08.2024 старшим державним виконавцем Охтирського ВДВС Рубякіною А.О. прийнято постанову про залучення психолога для участі у проведенні виконавчих дій, призначені на 07.08.2024 з 15год по 18год. Постанова для виконання була надіслана до Охтирської міської ради (а.с.117).
З метою виконання виконавчого листа державним виконавцем 07.08.2024 було складено два акти державного виконавця в межах ВП №75450127, в одному з яких вказано, що у зв`язку з масштабною тривогою в Україні, а саме м.Охтирка Сумської області, рішення суду у справі №583/338/23 від 01.07.2024 буде виконуватися після настання відбою (а.с.5, 45).
Другий акт від 07.08.2024 складено у присутності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та іншої особи (спеціаліста) - ОСОБА_5 , в якому вказано наступне:
"на виконання прибула психолог ОСОБА_5 (диплом та довідка додані державному виконавцю до матеріалів справи). ОСОБА_1 самовільно залучила ОСОБА_4 , яка була не залучена до виконання рішення суду, чим зумовила складнощі у виконанні рішення, а саме сварки самих учасників виконавчих дій. ОСОБА_5 неодноразово спілкувалася з дитиною для встановлення контакту з дитиною. Мати дитини неодноразово вступала в спори з психологом, чим перешкоджала самому виконанню рішення (при дитині вступала в конфлікт з учасниками виконавчих дій). ОСОБА_2 викликав поліцію, тому що ОСОБА_4 перешкоджала виконанню. В 16:27год. тривога в Сумській області - дитину забрала мати до будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Рішення суду фактично не виконано.
Кінець виконання о 18:00год.".
Цей акт від 07.08.2024 підписали державний виконавець, стягувач ОСОБА_2 та інші особи - ОСОБА_5 (психолог). ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від підпису в акті відмовилися, про що в акті зроблено відповідну відмітку (а.с.6, 46).
08.08.2024 старшим державним виконавцем Охтирського ВДВС Рубякіною А.О. в межах ВП №75450127 винесено постанову, згідно із якою за невиконання рішення суду згідно акта державного виконавця від 07.08.2024 на ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 1700грн. (а.с.7, 47).
Вважаючи постанову про накладення штрафу протиправною, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд зазначає наступне.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України, яке є обов`язковими до виконання.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, регламентується Законом України Про виконавче провадження від 02.06.2016 № 1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ), відповідно до ст. 2 якого виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад, як верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; справедливості, неупередженості та об`єктивності.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно із ч. 1 ст. 13 Закону № 1404-VІІІ під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Частиною 1 статті 18 Закону № 1404-VІІІ визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону № 1404-VІІІ).
Відповідно до ч.1 ст.19 Закону № 1404-VІІІ сторони виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, та серед іншого, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання.
Положеннями статті 63 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст. 64-1 Закону №1404-VІІІ виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням (ч.1).
Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем (ч.2).
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність (ч.3).
Згідно зі статтею 75 Закону № 1404-VІІІ у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
Згідно із пункту 9 розділу ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року №512/5 (далі - Інструкція №512/5) у разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону.
Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення).
Така відповідальність настає за умови, що судове рішення не виконано без поважних причин і в строк, встановлений державним виконавцем. Тобто, даючи оцінку тому чи правомірно на боржника наклали штраф за невиконання/повторне невиконання судового рішення потрібно з`ясувати часові рамки, в межах яких боржник мав вчинити певні дії (за виконавчим листом) і в чому причина невиконання судового рішення у відведений йому строк. У цьому зв`язку варто зауважити, що сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до статті 75 Закону № 1404-VIII.
Поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.
У цій справі судом встановлено, що 01.07.2024 Сумським апеляційним судом у справі №583/338/23 видано виконавчий лист про визначення ОСОБА_2 способів участі у спілкуванні та вихованні з неповнолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серед яких: з моменту набрання рішенням суду законної сили протягом 2 місяців - кожної середи та суботи з 15.00 год. до 18.0 год. у присутності матері дитини ОСОБА_1 за місцем проживання дитини або в місцях загального відпочинку та дозвілля чи за домовленістю між батьками дитини.
У судовому засіданні встановлено, що з метою виконання рішення суду в середу 07.08.2024 о 15 годині батько та виконавець прибули за місцем проживання дитини.
Втім 07.08.2024 було складено 2 акти державного виконавця. В одному з актів вказано, що, у зв`язку з масштабною тривогою в Україні, а саме м.Охтирка Сумської області, рішення суду у справі №583/338/23 від 01.07.2024 буде виконуватися після настання відбою (а.с.5, 45).
У другому акті від 07.08.2024 зазначено, що на виконання прибула психолог ОСОБА_5 (диплом та довідка додані державному виконавцю до матеріалів справи). ОСОБА_1 самовільно залучила ОСОБА_4 , яка була не залучена до виконання рішення суду, чим зумовила складнощі у виконанні рішення, а саме сварки самих учасників виконавчих дій. ОСОБА_5 неодноразово спілкувалася з дитиною для встановлення контакту з дитиною. Мати дитини неодноразово вступала в спори з психологом, чим перешкоджала самому виконанню рішення (при дитині вступала в конфлікт з учасниками виконавчих дій). ОСОБА_2 викликав поліцію, тому що ОСОБА_4 перешкоджала виконанню. В 16:27год. тривога в Сумській області - дитину забрала мати до будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Рішення суду фактично не виконано.
Надаючи оцінку цим обставинам, суд, насамперед, звертає увагу на те, що в оскаржуваній постанові відповідач зазначає, лише, що за невиконання рішення суду згідно акта державного виконавця від 07.08.2024 на ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 1700грн. (а.с.7, 47). Поряд з цим відповідач не наводить, який саме акт від 07.08.2024 став підставою для прийняття постанови, що оскаржується. Крім того, у постанові відсутнє будь-яке обґрунтування того, у зв`язку з чим відповідач дійшов висновку про не виконання позивачем рішення та саме без поважних причин.
В судовому засіданні представник відповідача наголошує на тому, що самовільне залучення позивачем свого психолога перешкодило виконанню рішенню суду. Однак, суд відмічає, що вказані доводи були відсутні в оскаржуваній постанові як підстава для обґрунтування невиконання рішення та, зокрема, без поважних причин.
Більше того, матеріалами справи підтверджено, що 19.07.2024 позивач в межах виконавчого провадження зверталась до відповідача з заявою про залучення психолога ОСОБА_4 у проведенні виконавчої дії, призначеної на 24.07.2024 (а.с.114), втім яку, у зв`язку з хворобою дитини, просила перенести на 07.08.2024 згідно із заявою від 30.07.2024 (а.с.115), до якої, крім іншого долучила довідку з Охтирської загальноосвітньої шкоди І-ІІІ ступенів №1 про те, що ОСОБА_4 дійсно з 08.02.2019 працює у школі на посаді практичного психолога (а.с.116). Ці документи були в наявності у відповідача під час прийнятті постанови про залучення психолога від 06.08.2024 (а.с.117). Однак, будь-яких рішень за результатом розгляду заяви позивача про залучення психолога відповідачем не надано, обґрунтування не взяття до уваги вказаного клопотання позивача в постанові про залучення психолога від 06.08.2024, відсутні, у той час як згідно із п.3 ч. 2 ст. 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання. Як пояснила представник відповідача вказані заяви та додані до них позивачем докази були долучені до матеріалів виконавчого провадження без прийняття рішення. З урахуванням вказаних обставин, до доводів представника відповідача щодо самовільного залучення позивачем психолога ОСОБА_4 суд відноситься критично.
Крім того, в судовому засіданні з досліджених відеозаписів встановлено, що позивач, у відповідності до визначеного у рішенні суду місця побачення після відбою оголошеної масштабної тривоги в Україні, а саме м.Охтирка Сумської області вивела доньку для спілкування з батьком. Втім дитина одразу ж звернулась до батька зі словами, що вона його боїться і не треба до неї приходити. На відео також зафіксовано, як дитина ховається за матір`ю. Поряд з цим, не зважаючи на поведінку і слова доньки, позивач залишилась на місці, надаючи можливість батьку спілкуватися з дитиною. Будь-яких вказівок матір`ю з приводу того, як має вести себе донька, на відео не зафіксовано.
Цих обставин представник відповідача не заперечувала. Більше того, як у відзиві, так і в судовому засіданні підтвердила те, що дитина ховалася за матір`ю і не виявляла бажання спілкуватися з батьком. Однак, представник відповідача наголосила, що небажання дитини спілкуватись із батьком не є підставою для відкладення проведення виконавчих дій, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати іншому, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.
Щодо вказаних доводів, суд зауважує, що Конституцією України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою (частина 3 статті 51).
Стаття 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.
Згідно статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюють вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Ухвалюючи рішення у справі М. С. проти України від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.
Отже, небажання дитини спілкуватися зі стягувачем, фактично є примушуванням дитини, що може призвести до психологічного тиску на дитину та явно не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини в аспекті забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. А тому до вказаних вище доводів представника відповідача суд ставиться критично.
Запитання позивача поставлені психологу, на чому наголошує представник відповідача, в акті, складеному щодо виконавчої дії з 15год25хв до 18год, не може бути розцінено як перешкода у спілкуванні саме дитини з батьком. Дослідженими доказами не зафіксовано будь-яких перешкод зі сторони позивача у спілкуванні батька з дитиною чи можливості батьком поставити питання доньці чи в будь-який інший спосіб. Натомість дослідженими доказами підтверджено, що більшу частину часу з дитиною спілкувалися психологи, а на декілька поставлених батьком питань, донька нічого не відповідала, в інший час батько стояв і спостерігав як спілкуються психологи з дитиною, та періодично відходив для розмов по телефону.
Однак, вказані обставини щодо небажання самої дитини у спілкуванні з батьком взагалі не відображені в акті державного виконавця, та їм в оскаржуваній постанові не надано жодної оцінки, на предмет не взяття їх до уваги та спростування наявності таких причин невиконання рішення суду як поважні. Поряд з цим саме державний виконавець зобов`язаний провести перевірку виконання судового рішення боржником та встановити наявність чи відсутність поважних причин невиконання рішення.
Таким чином, акт державного виконавця від 07.08.2024, складеному щодо виконавчої дії з 15год25хв до 18год, (а.с.6), на переконання суду, не може бути належним доказом невиконання рішення суду позивачем та саме без поважних причин. Так само не може бути доказом невиконання рішення суду позивачем без поважних причин і акт складений о 15 год., оскільки в ньому зафіксовано, що, у зв`язку з масштабною тривогою в Україні, а саме м.Охтирка Сумської області, рішення суду у справі №583/338/23 від 01.07.2024 буде виконуватися після настання відбою.
Крім того, варто зауважити, що приймаючи оскаржувану постанову, як вбачається з її змісту, відповідачем взагалі не досліджувались причини невиконання рішення суду, оскільки такі підстави, крім зазначення посилання на акт від 07.08.2024, в ній відсутні. У той же час підставою для відповідальності боржника відповідно до статті 75 Закону № 1404-VIII може бути невиконання рішення саме без поважних причин, та такий факт має бути встановлений на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу. В оскаржуваній постанові вказано лише невиконання рішення суду згідно акта державного виконавця від 07.08.2024, однак без зазначення та встановлення факту невиконання рішення саме без поважних причин, а, отже, оскаржувана постанова не може бути обґрунтованою.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач не довів правомірності прийнятої ним постанови про накладення штрафу від 08.08.2024.
Отже, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова не може відповідати критеріям правомірності, визначених в ч.2 ст. 2 КАС України, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог та визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу на боржника від 08 серпня 2024 року, винесену старшим державним виконавцем Охтирського ВДВС Рубякіною А.О. у виконавчому провадженні №75450127.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Згідно зі ст. 244 Кодексу адміністративного судочинства України, під час ухвалення рішення, суд, окрім іншого, має вирішити як розподілити між сторонами судові витрати.
Відповідно до ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що у відповідності до ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вказаних вимог, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження) та суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України, від 10 грудня 2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12 жовтня 2006 року у справі Двойних проти України, від 30 березня 2004 року у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі №810/3806/18, від 31.03.2020 у справі №726/549/19.
Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога у цій справі надавалася позивачу адвокатом Шевченко Романом Володимировичем (далі - адвокат, ОСОБА_6 ).
Представником позивача для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до суду було подано наступні документи, в тому числі копії: договір про надання правової допомоги, укладеного 07.08.2024 між адвокатом та позивачем (а.с.10, далі - Договір), додаткову угоду до Договору, укладеної 07.08.2024 між адвокатом та позивачем (а.с.11, далі - Додаткова угода), квитанція від 07.08.2024 про сплату позивачем 5000,00грн. (а.с.12), та ордер на надання правничої (правової) допомоги (а.с.8) та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.9).
Згідно п.п.1.1 Договору адвокат приймає доручення позивача та бере на себе зобов`язання надати позивачу правову допомогу щодо:
Надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань.
Складання звернень (заяв, скарг, пропозицій) та інших документів правового характеру.
Складання процесуальних документів (заперечень, клопотань, претензій, позовних заяв, апеляційних і касаційних скарг, заяв про вжиття заходів забезпечення позову та інших документів відповідно до вимог процесуального законодавства).
Представництва та захисту інтересів позивача в будь-яких органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування, а також у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного судочинства з будь-яких питань у справі про визнання протиправними та скасування Акту державного виконавця від 07 серпня 2024 року та Постанови про накладення штрафу від 08 серпня 2024 року у виконавчому провадженні № 75450127.
Згідно п.3.1 Договору розмір гонорару, який позивач сплачує Адвокату за надану в межах цього Договору правову допомогу, визначається сторонами окремою д о д а т к о в о ю угодою, яка є невід`ємною частиною цього Договору. Така додаткова угода може бути викладена у формі додатку до Договору, який набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками Сторін.
Так, згідно п.3 Додаткової угоди гонорар адвоката за угодою сторін встановлюється в суді першої інстанції у розмірі 5000,00грн.
Згідно квитанції позивачем було сплачено суму у розмірі 5000,00грн.
Вказані вище документи відповідають вимогам частини другої статті 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні від 16 липня 1999 року №996-14 та підтверджують факт понесення 5000грн. як витрат позивача на правничу допомогу саме у цій справі.
Також судом підтверджено, що на виконання умов договору, представником позивача було складено позовну заяву, представник позивача приймав участь в судових засіданнях. Тобто послуги, які були надані представником позивача є реальними та необхідними у цій справі.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти стягнення правничої допомоги, у зв`язку з безпідставністю самого позову. Однак, суд зауважує, що в судовому засіданні було визнано обґрунтованість позовних вимог, а відтак зазначені підстави для відмови у стягнення правничої допомоги, суд не приймає до уваги.
Поряд з цим жодних заперечень чи клопотань щодо незгоди саме із заявленим до відшкодування розміром чи зменшення витрат на правничу допомогу відповідач до суду не надіслав, у відзиві таких заперечень відповідач не навів.
При цьому принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони. З урахуванням викладеного, за відсутності будь-якого обґрунтування про зменшення розміру витрат на правничу допомогу чи неспівмірності правничої допомоги, суд, вирішуючи питання розподілу судових витрат, не може оцінювати відповідність їх розміру критеріям, що передбачені у частині п`ятій статті 134 КАС України, та, відповідно, самостійно зменшувати розмір заявлених до відшкодування сум.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 червня 2022 року у справі №380/4759/21, від 18 травня 2023 року у справі №280/1983/19.
Враховуючи вищевикладене, а також приймаючи до уваги, що розмір понесених позивачем 5000грн. витрат в ході судового розгляду справи підтверджується належними та допустимими в розумінні КАС України доказами, суд вбачає необхідним стягнути 5000грн. в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу та стягнути їх за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 287, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Охтирського відділу державної виконавчої служби в Охтирському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Рубякіної Алли Олександрівни від 08.08.2024 ВП №75450127 про накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 1700,00грн.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Охтирського відділу державної виконавчої служби в Охтирському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в рахунок повернення витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00грн.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Г. Шевченко