Справа № 420/25846/23
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2024-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/25846/23

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції: м. Одеса;

Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:

20.12.2023 року;

Головуючий в 1 інстанції: Василяка Д.К.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Крусяна А.В.

Яковлєва О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправними та скасування рішень,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Динника Олександра Анатолійовича від 11.09.2023 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 5186,46 долари США (USD) в рамках виконавчого провадження №52481765;

визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Динника Олександра Анатолійовича від 19.07.2023 року про арешт коштів боржника в рамках виконавчого провадження №52481765.

В обґрунтування позову зазначено, що на примусовому виконанні Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало виконавче провадження ВП №52481765 з виконання виконавчого листа, виданого Київським районним судом м. Одеси про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 51562 доларів 64 центи США, пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в розмірі 11040 грн. 69 коп. В межах вказаного виконавчого провадження головним державним виконавцем винесено постанову від 11.09.2023 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 5186,46 доларів США (USD) та від 19.07.2023 року про арешт коштів боржника ОСОБА_1 .

Оспорюючи правомірність та обґрунтованість постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення арешту на кошти боржника, позивач зазначає, що державним виконавцем не надсилалась постанова про відкриття виконавчого провадження за дійсною зареєстрованою адресою боржника, чим позбавлено його можливості бути обізнаним про наявність виконавчого провадження та виконати вимоги виконавчого документа у встановлений виконавцем строк; під час винесення постанови про стягнення виконавчого збору державним виконавцем не враховано самостійне (в добровільному порядку) погашення позивачем заборгованості, а також погашення в повному обсязі солідарним боржником ОСОБА_2 основної винагороди приватному виконавцю, розрахованої, виходячи з 10 відсотків суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом; постанова про стягнення виконавчого збору не була винесена державним виконавцем під час відкриття виконавчого провадження, тобто без дотримання обов`язкової умови її прийняття.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2023 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, що відповідає вимогам статті 27 Закону №1404-VІІІ (у редакції, чинній на момент винесення оспорюваної постанови). Таким чином, постанова державного виконавця про стягнення з позивача виконавчого збору прийнята з дотриманням статей 3, 27, 40 Закону №1404-VIII, на підставі, у межах повноважень виконавця та у спосіб, визначений цим Законом.

Суд також визнав необґрунтованими доводи позивача про не повідомлення державним виконавцем про відкриття виконавчого провадження, адже матеріали виконавчого провадження, у тому числі постанова про відкриття виконавчого провадження були направлені боржнику за адресою, зазначеною у виконавчому документі та заяві стягувача про відкриття виконавчого провадження.

За висновком суду, не впливає на правомірність оспорюваної постанови і сплата солідарним боржником винагороди приватному виконавцю, оскільки таким чином не підтверджується погашення позивачем визначеного за оспорюваною постановою виконавчого збору та сплачена сума винагороди не відповідає розміру виконавчого збору в оспорюваній постанові.

З огляду на те, що матеріалами виконавчого провадження підтверджується вжиття державними виконавцями заходів, спрямованих на повне і фактичне виконання вимог виконавчого документа, при прийнятті оспорюваних постанов державний виконавець діяв з дотриманням чинного законодавства та у межах своїх повноважень, суд першої інстанції дійшов висновку про повну необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для скасування рішень державного виконавця.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, просить рішення суду скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки положенням законодавства, що регулює спірні правовідносини, та обставинам справи і помилково не враховано те, що у зв`язку із невірним зазначенням у виконавчому документі адреси боржника, позивач не отримав постанови про відкриття виконавчого провадження та усі прийняті у межах виконавчого провадження рішення державного виконавця. Не обізнаність боржника із наявністю виконавчого провадження вплинуло на право позивача добровільно виконати вимоги виконавчого документа в установленому порядку та у визначені виконавцем строки.

Додає, що зазначені обставини є суттєвими не тільки в контексті наявності підстав для стягнення з боржника виконавчого збору, а й по відношенню до тієї обставини, що виконавчий документ був прийнятий державним виконавцем до виконання не за місцем його виконання (місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням майна боржника).

Апелянт наполягає на безумовній неправомірності оспорюваної постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, адже таке рішення державним виконавцем не було прийнято у момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а стягнення з позивача як солідарного боржника виконавчого збору у сумі 10 відсотків від суми стягнення, зазначеної у виконавчому документі, при тому, що така вже фактично сплачена іншим солідарним боржником, порушує вимоги Закону України «Про виконавче провадження».

Стверджує на відсутності у державного виконавця правових підстав для прийняття постанови про накладення арешту на кошти боржника та забезпечення у такий спосіб виконання виконавчого документа, оскільки позивач виконав вимоги виконавчого документа добровільно до прийняття цієї постанови виконавцем. Разом з цим, в порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем під час закінчення виконавчого провадження не було знято арешт на майно позивача, чим підтверджується додаткова підстава для скасування цього рішення виконавця в судовому порядку.

Відзив на апеляційну скаргу від Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) у визначений апеляційним судом строк не надійшов.

Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, 18.12.2015 року Київським районним судом м. Одеси у справі №520/12495/15-ц виданий виконавчий лист про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , останнє відоме місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» за кредитним договором №0 від 30.01.2008 року заборгованість в сумі 51562,64 дол. США та заборгованість по сплаті пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів у розмірі 11040,69 грн., з яких: кредитна заборгованість складає 48787,53 дол. США; заборгованість по процентам 2775,11 дол. США; пеня за прострочення сплати кредиту 2447,47 грн.; пеня за прострочення сплати процентів 8593,22 грн.

03.10.2016 року Інгульському відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від стягувача ПАТ «УкрСиббанк» надійшла заява про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №520/12495/15-ц, виданого 18.12.2015 року Київським районним судом м. Одеси.

У заяві, серед іншого, також зазначено відомості про боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його місце мешкання: АДРЕСА_2 .

04.10.2016 року старшим державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Сидоровою Наталією Володимирівною винесено постанову №52481765 про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №520/12495/15-ц, виданого 18.12.2015 року Київським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» боргу в розмірі 51562,64 дол. США та 11040,69 грн.

Пунктом 2 постанови боржнику визначено добровільно виконати вимоги виконавчого документа у строк до 11.10.2016 року.

Пунктом 3 постанови державним виконавцем визначено, що при невиконанні рішення в наданий для добровільного виконання строк, виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій.

04.10.2016 року старшим державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Сидоровою Наталією Володимирівною винесено постанову №52481765 про накладення арешту на все майно боржника ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, у межах суми 51562,64 дол. США

17.11.2017 року старшим державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Онісіч Наталією Володимирівною винесено постанову №52481765 про оголошення в розшук майна боржника ОСОБА_1 : ВАЗ 21065 1451 (2001), синій, двигун № НОМЕР_3 , куз. № НОМЕР_4 , ДНЗ НОМЕР_5 .

06.12.2017 року старшим державним виконавцем направлено в ТОВ «Стікон» запит надання інформації по працевлаштуванню працівника (боржника) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У відповідь на запит, у листі від 14.12.2017 року за №05/745 ТОВ «Стікон» повідомило старшому державному виконавцю про те, що ОСОБА_1 працює в Товаристві маляром 3 розряду дільниці з внутрішніх опоряджувальних робіт з 03.09.2012 року (наказ №158-к від 03.09.2012 року).

10.01.2020 року старшим державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Онісіч Наталією Володимирівною винесено постанову №52481765, якою, у зв`язку із службовою необхідністю та керуючись вимогами частини 4 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження», передано виконавчий документ (виконавчий лист) №520/12495/15-ц, виданий 18.12.2015 року Київським районним судом м. Одеси, Інгульському відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса).

13.04.2020 року старшим державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Онісіч Наталією Володимирівною винесено постанову №52481765, якою з метою забезпечення виконання рішення накладено арешт на рахунки, які знаходяться в ПАТ «Приватбанк», ПАТ «Універсал банк», а також у всіх інших відкритих рахунках і кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника ОСОБА_1 .

19.07.2023 року головним державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Динником Олександром Анатолійовичем винесено постанову №52481765, якою визначено для боржника ОСОБА_1 розмір мінімальних витрат у виконавчому провадженні на суму 276,82 грн.

19.07.2023 року головним державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Динником Олександром Анатолійовичем винесено постанову №52481765 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 189617,08 гривень.

19.07.2023 року головним державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Динником Олександром Анатолійовичем винесено постанову №52481765, якою внесено виправлення до документу «Постанова про стягнення виконавчого збору» від 19.07.2023 року, вірно зазначивши суму виконавчого збору 5156,26 дол. США та 1104,07 грн.

19.07.2023 року головним державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Динником Олександром Анатолійовичем винесено постанову №52481765, якою, у зв`язку із не надходженням інформації про сплату боргу, а також стягнення виконавчого збору і витрат на проведення виконавчих дій, накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника ОСОБА_1 .

20.07.2023 року головним державним виконавцем направлено у банківські установи вимогу про надання інформації стосовно наявності та/або стану рахунків ОСОБА_1 , індивідуальний податковий номер НОМЕР_2 .

24.08.2023 року представник боржника ОСОБА_1 звернувся до головного державного виконавця із заявою, в якій просив долучити до матеріалів виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №520/12495/15-ц, виданого 18.12.2015 року Київським районним судом м. Одеси, довідку АТ «Укрсиббанк» від 14.08.2023 року про відсутність у ОСОБА_1 станом на дату складання довідки отриманих та непогашених кредитів в АТ «Укрсиббанк».

Також, 24.08.2023 року представник боржника ОСОБА_1 звернувся до головного державного виконавця із заявою, в якій, з огляду на положення пункту 2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», просив тимчасово визначити розрахунковий рахунок в АТ «Сенс Банк» поточним рахунком для здійснення видаткових операцій.

24.08.2023 року головний державний виконавець Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Динник Олександр Анатолійович направив стягувачу АТ «Укрсиббанк» запит, в якому просив протягом трьох днів повідомити про повне або часткове виконання боржником ОСОБА_1 вимоги виконавчого документа №520/12495/15-ц, виданого 18.12.2015 року Київським районним судом м. Одеси.

05.09.2023 року головному державному виконавцю від стягувача АТ «Укрсиббанк» надійшла заява про закінчення виконавчого провадження №52481765 з виконання виконавчого листа №520/12495/15-ц, виданого 18.12.2015 року Київським районним судом м. Одеси.

У заяві стягувач повідомив державному виконавцю про погашення 21.12.2021 року існуючої заборгованості за кредитним договором, а саме в сумі 11434 доларів США, залишку заборгованості зі сплати судових витрат у розмірі 3654 грн. та анулювання стягувачем решти існуючої заборгованості в рамках акції банку.

11.09.2023 року головним державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Динником Олександром Анатолійовичем винесено постанову, якою у зв`язку із фактичним повним виконанням виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №520/12495/15-ц, виданого 18.12.2015 року Київським районним судом м. Одеси, закінчено виконавче провадження №52481765.

11.09.2023 року головним державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Динником Олександром Анатолійовичем, у зв`язку із залишком виконавчого збору у виконавчому провадженні №52481765, винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у сумі 5186,46 доларів США.

Не погоджуючись із постановою державного виконавця про накладення 19.07.2023 року арешту на майно боржника, а також постановою державного виконавця від 11.09.2023 року про стягнення виконавчого збору, посилаючись на їх необґрунтованість та неправомірність, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року №606-XIV (який діяв на момент відкриття виконавчого провадження) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Подібне за змістом визначення виконавчого провадження міститься і у Законі України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII (який набрав чинності з 05.10.2016 року та діє в період спірних правовідносин).

Разом з цим, слід враховувати, що відповідно до частин 1, 2, 5 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року №606-XIV (який діяв на момент відкриття виконавчого провадження) державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у раз виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Згідно із частинами 1, 3 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року №606-XIV (який діяв на момент відкриття виконавчого провадження) у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Статтею 28 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року №606-XIV (який діяв на момент відкриття виконавчого провадження) передбачалось, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання (частини 1, 3 цієї статті Закону).

05.10.2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VIII, де пунктом 2 Розділу XIII «Прикінцеві та Перехідні положення» визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом Закон України «Про виконавче провадження» (Відомості Верховної Ради України, 1999 р., № 24, ст. 207 із наступними змінами), крім статті 4, яка втрачає чинність через три місяці з дня набрання чинності цим Законом.

Також, у пункті 7 Розділу XIII «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII передбачено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

За наведеними правовими нормами слід акцентувати увагу на тому, що виконавче провадження у даній справі було розпочато на підставі Закону від 21.04.1999 року №606-XIV, який був чинний на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (04.10.2016 року). Оспорювана постанова про стягнення виконавчого збору державним виконавцем прийнята на підставі Закону України від 02.06.2016 року №1404-VIII, прикінцевими та перехідними положеннями якого встановлено, що після набрання чинності цього Закону виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, здійснюються відповідно до цього Закону.

Державним виконавцем оспорювану постанову винесено 11 вересня 2023 року, тобто в період дії Закону України від 02.06.2016 року №1404-VIII у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» №2475-VIII, який набрав чинності з 28 серпня 2018 року.

За визначенням, наведеним у статті 27 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VIII (в редакції Закону №2475-VIII та станом на дату винесення оспорюваної постанови), виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Слід також враховувати те, що аналогічне правове регулювання стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, зокрема, що підлягає примусовому стягненню, діяло і станом на час відкриття ВП №52481765.

При цьому, норми Закону України від 21.04.1999 року №606-XIV (у редакції, яка діяла на час відкриття виконавчого провадження) та Закону України від 02.06.2016 року №1404-VIII (у редакції Закону №2475-VIII) не встановлюють залежність між прийняттям постанови про стягнення виконавчого збору та обставинами вчинення державним виконавцем дій по здійсненню примусового стягнення з боржника в межах виконавчого провадження, оскільки законодавчо прямо визначається обов`язок державного виконавця прийняти постанову про стягнення виконавчого збору одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження. Наведене підтверджується й тим, як вже зазначено, що розмір виконавчого збору законодавчо поставлений у залежність від суми, що підлягає примусовому стягненню, а не від суми, яка є фактично стягнутою в межах виконавчого провадження.

Разом з цим, відповідно до частин 5, 6, 9, 10 статті 27 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VIII виконавчий збір не стягується:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, яка підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення" та Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності зазначеними законами.

У разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону. Виконавчий збір не стягується із сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені) та недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі їх списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 та підпункту 26.2 пункту 26 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України та пунктом 9-15 розділу VIII Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Виконавчий збір не стягується, якщо інше не передбачено угодою про врегулювання спору (мировою угодою), укладеною між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулюваня спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, відповідно до якої виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню.

За наявності обставин, визначених абзацом першим цієї частини, виконавче провадження, відкрите на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у тому числі до дати укладення такої угоди, підлягає закінченню відповідно до пункту 19-1 частини першої статті 39 цього Закону.

Згідно із частинами 1, 3 статті 40 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

З наведеного правового регулювання спірних правовідносин слідує правильність висновку суду першої інстанції про те, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження.

При цьому, нестягнутий виконавчий збір, зокрема, у разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», стягується на підставі відповідної постанови виконавця, яка виконується виконавцем в порядку, встановленому цим Законом.

Стосовно доводів апелянта (позивача) про його позбавлення державним виконавцем можливості виконати вимоги виконавчого документа в добровільному порядку внаслідок направлення виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження не за місцем фактичного проживання, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин 1, 3, 4 статті 31 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року №606-XIV (який діяв на момент відкриття виконавчого провадження) копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

За письмовою заявою учасників виконавчого провадження документи виконавчого провадження можуть надсилатися адресатам каналами факсимільного зв`язку або електронною поштою. Документи виконавчого провадження, надіслані каналами факсимільного зв`язку або електронною поштою, вважаються врученими за наявності належного підтвердження їх одержання адресатами.

Державний виконавець або уповноважена ним особа може особисто вручити документи виконавчого провадження сторонам або іншим учасникам виконавчого провадження під розписку.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 31 Закону України від 21.04.1999 року №606-XIV (який діяв на момент відкриття виконавчого провадження), копія постанови виконавця, зокрема, про відкриття виконавчого провадження надсилається адресатам рекомендованим поштовим відправленням за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Виходячи з обставин справи, копія постанови про відкриття виконавчого провадження була надіслана державним виконавцем стягувачу (позивачу) засобами поштового зв`язку рекомендованим повідомленням за адресою: АДРЕСА_2 , що відповідає даним виконавчого листа, заяви про прийняття виконавчого документа до примусового виконання і даним доданої до неї копії паспорту громадянина України ОСОБА_1 .

На переконання апеляційного суду, вказані дії виконавця відповідають вище приведеним положенням Закону України «Про виконавче провадження» та порушень прав апелянта (позивача) не допустили.

Не можуть бути визнані обґрунтованими і доводи апелянта, наведені у скарзі, про порушення державним виконавцем вимог статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» та вчинення виконавцем виконавчих дій не за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходження його майна, тобто прийняття виконавчого документа до виконання не за місцем його виконання, адже такі не були підставою позову у цій адміністративній справі.

При цьому, відповідно до положень частини 5 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Також, позивач не скористався своїм правом, передбаченим частиною 1 статті 47 КАС України та не змінив підстави позову шляхом подання суду першої інстанції відповідної письмової заяви не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, з огляду на те, що справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження.

Слід також враховувати, що відповідно до частини 1 статті 18 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно зі статтею 10 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

За правилами частин 1, 2, 3, 4 статті 56 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

Отже, арешт майна (коштів) боржника є відповідним заходом примусового виконання рішення, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення. При цьому, з обставин справи слідує, що на момент винесення оспорюваної постанови про накладення арешту на кошти боржника від 19.07.2023 року у розпорядженні державного виконавця були відсутні відомості про повне і фактичне виконання боржником вимог виконавчого документа. У зв`язку із чим, застосування цього заходу примусового виконання рішення є цілком обґрунтованим, узгоджується із покладеними на виконавця завданнями та відповідає чинному законодавству.

Разом з цим, на правомірність вказаної постанови не може впливати не зняття державним виконавцем арешту, накладеного на майно (кошти) боржника, адже такі дії вчиняються виконавцем під час закінчення відповідного виконавчого провадження і які за цим позовом не оспорюються.

Стосовно доводів апелянта про те, що стягнення з нього виконавчого збору, тоді як солідарним боржником за виконавчим документом сплачено приватному виконавцю основну винагороду, суперечить вимогам статті 27 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VIII, колегія суддів виходить з наступного.

При цьому, апеляційний суд вважає за необхідне врахувати правову позицію Верховного Суду у постанові від 22 квітня 2021 року у справі №540/1187/19, де Верховний Суд зазначив, що питання стягнення виконавчого збору із солідарних боржників не врегульовано на законодавчому рівні, однак за загальним правилом солідарний обов`язок боржників означає, що кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

З наведеного слідує, що стягнення усієї суми виконавчого збору із позивача, який є солідарним боржником, створює для нього надмірний тягар, не відповідає самій суті солідарного обов`язку та вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Також, згідно правових позицій Верховного Суду у постанові від 29 січня 2021 року у справі №640/13434/19, у постанові від 26 серпня 2021 року у справі №380/6503/20, основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча й виступають формами винагороди виконавців, проте не є однаковими поняттями. Згідно з приписами статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення.

Стосовно розв`язання питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа, Верховний Суд у постанові від 21 липня 2022 року у справі №320/6215/19 зауважив на тому, Закон України «Про виконавче провадження» містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа. Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України, статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У цьому контексті Верховний Суд насамперед зауважив на тому, що означене питання про справедливість подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа полягає у тому, що несправедливим є не стягнення виконавчого збору чи основної винагороди як таких, а саме їхнє стягнення одночасно. На відміну від решти положень законодавства про виконавче провадження, тільки положення частини 8 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» регулюють подібні правовідносини. Так, вказана норма містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець. Логічний і цільовий способи уяснення цих положень Закону свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац).

Указана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагород. Ця норма покликана уникнути подвійної плати боржником зазначених коштів. Тож її застосування дозволяє розв`язати спір стосовно справедливості подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.

Керуючись приписами частини 6 статті 7 КАС України, Верховний Суд у своїй постанові визначив, що для розв`язання означеної проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону частину 8 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, Верховний Суд зробив правовий висновок, згідно якого у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається. У такому випадку належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.

Правовою основою для закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору у подібному випадку слід розглядати як загальні підстави, перелік яких наведений у частині першій статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», так і частину восьму статті 27 цього Закону, яка у таких обставинах має характер спеціальної підстави для закінчення виконавчого провадження.

До способів судового захисту у подібних ситуаціях можна віднести, серед іншого, визнання дій, бездіяльності протиправними; зобов`язання закінчити виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору. Способи такого роду не суперечать закону, є адекватними обставинам і здатні забезпечити ефективний захист права боржника на припинення стягнення з нього виконавчого збору.

Апеляційний суд враховує, що у межах спірних правовідносин виконавчий документ не був переданий від державного виконавця до приватного виконавця на примусове виконання, однак, виходячи із правового регулювання сплати виконавчого збору і винагороди приватного виконавця на підставі одного виконавчого документа, слід дійти висновку про те, що стягнутий/сплачений розмір такої винагороди за виконання або ж часткове виконання одного виконавчого документу враховується під час фактичного стягнення виконавчого збору.

Отже, як вже зазначалось вище, сама по собі постанова про стягнення з боржника виконавчого збору не може бути визнана протиправною, оскільки прийнята у межах повноважень державного виконавця та з дотриманням чинного законодавства. Натомість, у цій справі не оспорюється протиправність дій чи бездіяльності державного виконавця щодо врахування сплаченої винагороди за виконання одного виконавчого документа або ж стосовно закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору у випадку документального підтвердження державному виконавцю відповідних обставин.

З огляду на те, що під час винесення оспорюваних постанов державний виконавець діяв на підставі своїх повноважень, у відповідності до чинного законодавства, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необґрунтованість адміністративного позову і відсутність підстав для його задоволення.

Стосовно доводів апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що виразилось у вирішенні справи поза межами установлених строків, колегія суддів звертає увагу на те, що частиною 3 статті 317 КАС передбачено виключний перелік обставин, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового і такі апелянтом не наведено.

Враховуючи викладене, оскільки висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального і процесуального права та обставинам справи, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідно до положень статті 316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Відповідно до приписів частини 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 139, 272, 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: А.В. Крусян

О.В. Яковлєв