Справа № 260/2288/24
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2024-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 рокуЛьвівСправа № 260/2288/24 пров. № А/857/22092/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судових засідань Доморадової Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Закарпатської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду,

суддя(і) у І інстанції Луцович М.М.,

час ухвалення рішення 11 год 27 хв,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складення повного тексту рішення 15 липня 2024 року,

ВСТАНОВИВ :

08 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив стягнути із Закарпатської обласної прокуратури (далі Облпрокуратура) на його користь 480 438 грн середнього заробітку за час затримки/невиконання постанови Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.07.2017 у справі №807/2383/15 за період з 21.07.2017 по день фактичного поновлення на посаді.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.07.2024 у справі №260/2288/24 позов було задоволено. Стягнено з Облпрокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку виконання постанови Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.07.2017 у справі №807/2383/15 за період з 22.07.2017 по 04.07.2024 включно у сумі 507 273, 48 грн.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що оскільки постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.07.2017 у справі №807/2383/15 у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді відповідачем виконано не було, то позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення про його поновлення на роботі відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП).

При розгляді справи №807/2383/15 встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача становить 287,57 грн, кількість робочих днів протягом затримки виконання вказаного рішення суду, що розраховується з 22.07.2017 та закінчується днем винесення рішення суду у цій справі, становить 1764 дні. Відтак, середній заробіток позивача за час затримки виконання відповідачем рішення суду становить 287,57 грн х 1764 робочих дні = 507 273,48 грн.

Облпрокуратура оскаржила вказане рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права і просила скасувати оскаржуване судове рішення та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що обов`язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення його на роботі настає тільки тоді, коли така затримка була допущена з вини власника або уповноваженого ним органу. Позивачем не доведено протиправної бездіяльності відповідача, яка б порушували його законні права та інтереси.

Процес поновлення на роботі здійснюється за принципом диспозитивності, тобто за наявності волевиявлення особи, для чого необхідна або заява від особи, яка бажає поновитись на посаді та працювати, або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі.

ОСОБА_2 не вчиняв будь-яких дій з метою поновлення його на посаді у прокуратурі з часу постановлення 21.07.2017 відповідного судового рішення та з 28.07.2017 займався адвокатською діяльністю, що вбачається з відкритої інформації із сайту "Національної Асоціації Адвокатів України".

При цьому як Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII, так і Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VІ виключають можливість особи одночасно обіймати посаду прокурора та займатися адвокатською діяльністю.

Суд першої інстанції проігнорував наведені приписи законодавства, оскільки у спірному випадку виданню наказу про поновлення ОСОБА_1 на посаді в прокуратурі має передувати зупинення ним адвокатської діяльності.

Відтак, на переконання апелянта, вина Облпрокуратури у невиконанні постанови Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.07.2017 у справі №807/2383/15 відсутня, що свідчить про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 .

Представник Облпрокуратури у ході апеляційного розгляду підтримала апеляційну скаргу доводами, аналогічними до тих, що зазначені у її тексті. Просила скасувати оскаржуване судове рішення та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Представник ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційного суду у режимі відеоконференції заперечила доводи апелянта. Просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.07.2017 у справі №807/2383/15 було задоволено позов ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано наказ Прокуратури Закарпатської області № 991к від 02.11.2015 Про звільнення з посади та органів прокуратури Закарпатської області.

Визнано протиправним та скасовано наказ Прокуратури Закарпатської області №1253к від 21.12.2015 про внесення змін до наказу № 991к від 02.11.2015 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу представництва інтересів громадян і держави в суді управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді Прокуратури Закарпатської області з 04.11.2015.

Зобов`язано Прокуратуру Закарпатської області виплатити ОСОБА_3 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 04.11.2015 по 21.07.2017 у розмірі 81584,92 грн.

Постанову у частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 6039,12 грн звернено до негайного виконання.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2017 апеляційну скаргу Прокуратури Закарпатської області залишено без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.07.2017 у справі №807/2383/15 без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31.07.2019 касаційну скаргу Прокуратури Закарпатської області залишено без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.07.2017 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2017 у справі №807/2383/15 без змін.

На час вирішення спору, що розглядається, судом першої інстанції постанова Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.07.2017 у справі №807/2383/15 у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу представництва інтересів громадян і держави в суді управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді Прокуратури Закарпатської області виконано не було.

Відтак, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки судового рішення у частині поновлення його на займаній посаді.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції вказаного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

На підставі аналізу матеріалів справи та позицій сторін, викладених у заявах по суті справи та наданих суду пояснень, апеляційний суд дійшов переконання, що на стадії апеляційного перегляду суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до оцінки можливості поновлення відповідачем на займаній посаді позивача на виконання рішення суду, що вступило у законну силу, за відсутності доказів волевиявлення на це самого позивача та наявності обставин недотримання ним вимоги щодо несумісності через зайняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із приписами статті 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За приписами статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

У відповідності до пункту 3 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

За правилами частини 8 статті 235 КЗпП рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно з приписами статті 236 КЗпП у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Суд першої інстанції в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» доречно зауважив, що виходячи із усталеної практики Верховного Суду (зокрема, у постановах від 21.10.2021 у справі № 640/19103/19, від 16.02.2018 у справі №807/2713/13-а, від 27.06.2019 у справі №821/1678/16, від 31.07.2019 у справі №813/593/17, від 25.09.2019 у справі №813/4668/16, від 27.11.2019 у справі №802/1183/16-а, від 19.12.2019 у справі №2а-7683/12/1370, від 05.02.2020 у справі №815/1676/18, від 05.03.2020 у справі №280/360/19, від 26.11.2020 у справі №500/2501/19, від 19.04.2021 у справі №826/11861/17, від 24.06.2021 у справі №640/15058/19, від 20.07.2021 у справі №826/3465/18, від 21.10.2021 у справі №280/5260/19, від 27.01.2022 у справі № 580/5185/20, від 09.11.2022 у справі № 460/600/22 та від 23.03.2023 у справі № 420/8539/21) негайне виконання судового рішення полягає у тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.

Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника. Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП, згідно з якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

При цьому Верховний Суд наголосив, що наведені приписи КЗпП не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі.

Окрім того, суд першої інстанції слушно послався на висновки, що містяться у постанові Верховного Суду від 09.11.2022 у справі № 460/600/22, відповідно до яких приписи частини 8 статті 235 КЗпП і приписи пункту 3 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України достатньо чітко і однозначно встановлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню й цей імператив адресований передовсім роботодавцю. Невчинення позивачем як працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення чи не звернення до органу державної виконавчої служби) жодним чином не впливає на обов`язок роботодавця самостійно виконати рішення суду, допущеного до негайного виконання, яке покладає на нього зобов`язання щодо поновлення працівника на посаді.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суду з прав людини у пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

У пункті 46 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Заява № 40450/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece), № 8415/02, п. 19, від 27 травня 2004 року; та у справі «Лізанец проти України» (Lizanets v. Ukraine), № 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року). У таких справах відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання.

Окрім того, у пункті 51 того ж рішення Суд зазначив, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі «Іммобільяре Саффі" проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), [GC], N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

З урахуванням наведеного апеляційний суд відхиляє доводи апелянта у частині того, що позивач не виявив бажання поновлюватися на роботі шляхом вчинення активних дій, спрямованих на виконання судового рішення, та погоджується із судом першої інстанції у тому, що невиконання відповідачем безумовного обов`язку щодо виконання рішення суду, що набрало законної сили, свідчить про наявність у позивача права на середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі відповідно до статті 236 КЗпП.

При наданні оцінки доводам апелянта щодо наявності обставин несумісності посади прокурора зі статусом адвоката, яка позбавляла можливості поновити позивача на займаній посаді на виконання рішення суду, апеляційний суд зазначає таке.

У статті 18 Закону України «Про прокуратуру» викладені вимоги щодо несумісності.

Перебування на посаді прокурора несумісне з обійманням посади в будь-якому органі державної влади, іншому державному органі, органі місцевого самоврядування та з представницьким мандатом на державних виборних посадах.

Вимоги щодо несумісності не поширюються на участь прокурорів у діяльності виборних органів релігійних та громадських організацій (частина 1 статті 18 Закону).

На прокурора поширюються обмеження щодо сумісництва та суміщення з іншими видами діяльності, визначені Законом України "Про запобігання корупції" (частина 2 статті 18 Закону).

Пунктом 1 частини першої статті 25 Закону України Про запобігання корупції встановлено, що особам, зазначеним у пункті 1 частини першої статті 3 цього Закону, забороняється займатися іншою оплачуваною (крім викладацької, наукової і творчої діяльності, медичної практики, інструкторської та суддівської практики із спорту) або підприємницькою діяльністю, якщо інше не передбачено Конституцією або законами України.

Статтею 7 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність визначено вимоги щодо несумісності діяльності адвоката, серед яких робота на посадах осіб, зазначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону України Про запобігання корупції.

У разі виникнення обставин несумісності, встановлених частиною першою цієї статті, адвокат у триденний строк з дня виникнення таких обставин подає до ради адвокатів регіону за адресою свого робочого місця заяву про зупинення адвокатської діяльності.

На підставі аналізу наведених правових норм апеляційний суд дійшов переконання, що заборона суміщати посаду прокурора з адвокатською діяльністю з урахуванням обставин справи, що розглядається, не позбавляла можливості відповідача винести наказ про поновлення позивача на роботі, оскільки лише після цього виникали б обставини несумісності діяльності адвоката із зайняттям посади прокурора і у разі неналежного реагування позивача на такі обставини це могло бути підставою для його звільнення з огляду на недотримання ним законодавчих обмежень.

Водночас апеляційний суд зазначає, що на час виникнення у відповідача обов`язку по виконанню постанови Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.07.2017 у справі №807/2383/15 у частині поновлення позивача на роботі той ще не займався адвокатською діяльністю, а відтак обставини несумісності були відсутні.

Доводів щодо правильності визначення судом першої інстанції числового значення розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі апеляційна скарга не містить.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 250, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року у справі № 260/2288/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк
Постанова у повному обсязі складена 09 жовтня 2024 року.