Справа № 520/15229/24
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2024-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 р. Справа № 520/15229/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.08.2024 та додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.08.2024, головуючий суддя І інстанції: Бідонько А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 06.08.24 та 15.08.2024 по справі № 520/15229/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом та просив суд:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби в Харківській області № 0-2030 № від 01.03.2023 року на суму 3954,0грн. № 0-2030-UA0028556 від 01.02.2024 року на суму 713.92грн., № 0-2030-UA0028556 від 01.02.2024 року на суму 1508.00грн., № 0-2030-UA0028556 від 12.03.2024 року на суму 8352,0 грн., № 0-2030-UA0028556 від 01.02.2024 року на суму 1511,25 грн., № 0-2030-UA0028556 від 12.03.2024 року на суму 8370,0 грн., якими ОСОБА_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) визначено податкові зобов`язання за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

В обґрунтування позову зазначав, що частина нежитлових приміщень, належних позивачу за своїм функціональним призначенням є фарбувальним цехом та підсобними приміщеннями, проте податковим органом невірно визначено ставку, за якою нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.08.2024 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задоволено.

Визнано протиправними та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби в Харківській області № 0-2030 від 01.03.2023 року про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання у розмірі 3954,00 грн. за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за податковий період - 2021 рік.

Визнано протиправними та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби в Харківській області № 0-2030-UA0028556 від 01.02.2024 року про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання у розмірі 713,92 грн. за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості,, за податковий період - 2022 рік.

Визнано протиправними та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби в Харківській області № 0-2030-UA0028556 від 01.02.2024 року про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання у розмірі 1508,00 грн. за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за податковий період - 2022 рік.

Визнано протиправними та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби в Харківській області № 0-2030-UA0028556 від 12.03.2024 року про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання у розмірі 8352,00 грн. за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за податковий період - 2021 рік.

Визнано протиправними та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби в Харківській області № 0-2030-UA0028556 від 01.02.2024 року про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання у розмірі 1511,25 грн. за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за податковий період - 2022 рік.

Визнано протиправними та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби в Харківській області № 0-2030-UA0028556 від 12.03.2024 року про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання у розмірі 8370,00 грн. за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за податковий період - 2021 рік.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1211 грн. 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області.

Додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.08.2024 року стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так, відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що за бажанням заявника у разі зміни технічних характеристик закінченого будівництвом об`єкта чи об`єкта незавершеного будівництва державна реєстрація права власності на такий об`єкт проводиться з використанням відомостей про його технічну інвентаризацію, отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва. Пункт 58 доповнено новим абзацом згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 24.11.2021 № 1224.

Представник відповідача вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги доводи позивача, які викладені в позовній заяві, де ОСОБА_1 особисто стверджує, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня інформація про цільове призначення нежитлової нерухомості. У графі «Тип майна» зазначено нежитлові приміщення, без конкретизації приналежності. Тобто, платником визнано, що ним не проведено процедуру внесення змін до реєстраційних даних відповідно до Закону № 1952 та Порядку № 1127.

Також, представник відповідача зазначає, що одним з головних правовстановлюючих документів виступає Витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно. Наданий Позивачем технічний паспорт не є правовстановлюючим документом, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна. ОСОБА_1 відповідно до п.п. 266.7.3 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України. 04.03.2024 року надано заяву на проведення звірки. ГУ ДПС листом від 20.03.2024 року № 14164/6/20-40-24-05-11 надана відповідь в якій платника повідомлено про необхідність внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Однак, позивачем не вчинялися дії щодо зміни цільового призначення нежитлових приміщень.

На підставі вищевикладеного та відповідно до п.п 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 ПКУ позивачу застосовано ставку податку як будівлі торгівельні. Будівлі торгівельні - це торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування контролюючим органом застосовано ставку податку 1 відсоток як до будівель торгівельних.

Отже, на переконання представника відповідача, податковим орган правомірно нараховано податкові повідомлення - рішення.

Крім того, представник відповідача не погоджується з додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.08.2024 року, та зазначає, що вирішуючи питання співмірності заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката суд має врахувати, що даний спір не є складним, причина виникнення спору, предмет спору, обсяг предмету доказування об`єктивно не вимагали вжиття суттєвих додаткових інтелектуальних та фізичних зусиль для з`ясування справжніх обставин фактичної дійсності та вивчення змісту належних норм права правова позиція сторони позивача полягала у суто запереченні правової підставності проведених контролюючим органом обчислень грошового зобов`язання з плати за нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

На переконання представника відповідача сума правничої допомоги заявлена до стягнення є не співмірною зі складністю справи.

Позивач скориставшись своїм правом надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначає, що доводи відповідача про не відображення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей щодо цільового призначення нежитлових приміщень, чим обґрунтовує правомірність винесення оскаржуваних рішень, не спростовують обов`язку відповідача за відсутності такої інформації, вжити заходів, спрямованих на з`ясування типу (цільового призначення) об`єкту нерухомості для визначення розміру ставки податку, та не наділяють контролюючий орган правом на власний розсуд, без законного на те обґрунтування, визначати будь- яку ставку податку.

Також позивач зазначає, що на його думку, неприйнятними є доводи відповідача щодо віднесення спірних приміщень до торгівельних з огляду на види діяльності позивача як фізичної особи підприємця, оскільки останні належать позивачу саме як фізичній особі, відповідно види діяльності позивача як підприємця не можуть впливати на кваліфікацію нежитлової власності позивача у якості об`єкту оподаткування податком на нерухоме майно та не засвідчують факт здійснення позивачем торгівельної діяльності. Будь-яких інших доказів на підтвердження наявності підстав для застосування при визначенні ставки податку до об`єкту нерухомого майна у розмірі 1% контролюючим органом до суду не надано.

Щодо незгоди відповідача з додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.08.2024 року, позивач у відзиві звертає увагу, що суд першої інстанції вказав, що враховуючи предмет позову та конкретні обставини справи, яка не є складною, суті виконаних послуг в рамках договору про надання правової допомоги, враховуючи заяву відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу, заявлена до відшкодування сума витрат на оплату послуг з професійної правничої допомоги 15000,00 грн. є надмірною. З урахуванням принципу справедливості і незначної складності справи, обсяг опрацьованого адвокатом матеріалу, вважає за необхідне присудити на користь позивача понесені ним витрати на правову допомогу у сумі 3000,00 грн.

Таким чином, суд першої інстанції вже врахував заяву відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу та відповідно зменшив її.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень:

- нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 65,9 кв метрів;

- нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 139,2 кв метрів;

- нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 139,5 кв метрів.

Головним управлінням ДПС у Харківській області винесені податкові повідомлення рішення:

- № 0-2030 № від 01.03.2023 року про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання у розмірі 3954,0грн. за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості (надалі - сум податкового зобов`язання), за податковий період-2021 рік;

- № 0-2030-UA0028556 від 01.02.2024 року про визначення суми податкового зобов`язання у розмірі 713.92грн., за податковий період-2022 рік,

- № 0-2030-UA0028556 від 01.02.2024 року про визначення суми податкового зобов`язання у розмірі 1508.00грн., за податковий період-2022 рік;

- № 0-2030-UA0028556 від 12.03.2024 року про визначення суми податкового зобов`язання у розмірі 8352,0 грн., за податковий період-2021 рік,

- № 0-2030-UA0028556 від 01.02.2024 року про визначення суми податкового зобов`язання у розмірі 1511,25 грн., за податковий період-2022 рік,

- № 0-2030-UA0028556 від 12.03.2024 року про визначення суми податкового зобов`язання у розмірі 8370,0 грн., за податковий період-2021 рік.

Не погодившись з податковими повідомленнями - рішеннями, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України, без дотримання вимог ч.2 ст.2 КАС України, отже, наявні підстави для їх скасування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються ПК України.

Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Нормами пп. 266.2.1 п. 266.1 статті 266 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування у відповідності до пп. 266.3.1 п. 266.1 статті 266 ПК України є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Згідно пп. 266.3.2 п. 266.1 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування. (пп. 266.5.1 п. 266.5 статті 266 ПК України).

Підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України закріплено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (п.п.266.6.1 ст.266 ПК України).

Відповідно до п.п. 266.5.1. п. 266.5. ст. 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та тинів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1.5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно із абз. 7 пп. 266.7.1 п. 266. 7 ст. 266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що позивач є власником нежитлових приміщень 1 поверху № 20,21 загальною площею 65.9 кв.м., нежитлового приміщення 9-го поверху №24 загальноюплощею 33.3 кв.м в нежитловій будівлі літ "А-16"за адресою: м.Харкiв, вул. Клочківська, буд. 111-А, нежитлові приміщення 1-го поверху №№ 63, 63а, 64, 65, 66 загальною площею 139,5 кв.м., нежитлове приміщення 1-го поверху № 60, загальною площею 139,2 кв.м. в нежитловій будівлі літ. «Н-3» м. Харків, вул. Державінська (на теперішній час вул. Ім. Дмитра Коцюбайла), будинок 38.

Відповідно до наданого відповідачем розрахунку оскаржуваних податкових повідомлень рішень податок позивачу нарахований відповідно до рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017 № 542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» зі змінами та доповненнями, застосована ставка податку 1 відсоток від мінімальної заробітної плати.

За 2021 рік:

- нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 : 65,9 * 60,00 = 3954,00 грн., де 65,9 площа приміщення, 60,00 ставка податку (1% від мінімальної заробітної плати на 1 січня 2021 року)

- нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 : 139,2 * 60,00 = 8352,00 грн, де 139,2 площа приміщення, 60,00 ставка податку (1% від мінімальної заробітної плати на 1 січня 2021 року)

- нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 : 139,5 * 60,00 = 8370,00 грн, де 139,5 площа приміщення, 60,00 ставка податку (1% від мінімальної заробітної плати на 1 січня 2021 року)

За 2022 рік:

- нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 : 65,9 * 65,00/12*2 = 713,92 грн., де 65,9 площа приміщення, 65,00 ставка податку (1% від мінімальної заробітної плати на 1 січня 2022 року)

- нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 : 139,2 * 65,00/12*2 = 1805,00 грн, де 139,2 площа приміщення, 65,00 ставка податку (1% від мінімальної заробітної плати на 1 січня 2022 року)

- нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 : 139,5 * 65,00/12*2 = 1511,25 грн, де 139,5 площа приміщення, 65,00 ставка податку (1% від мінімальної заробітної плати на 1 січня 2022 року) У 2022 році відповідно до законодавства податок нараховується за 2 місяці (січень, лютий).

Отже, ГУ ДПС у Харківській області визначено суми податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно за 2021 р. та 2022 р., виходячи зі ставки 1% від мінімальної заробітної плати, встановленої законом до відповідного податкового періоду за 1 кв. метр, як до об`єктів нежитлової нерухомості - будівель торгівельних, посилаючись на те , що дані з реєстрів не дають можливість визначити призначення приміщень.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками податкового органу, з огляду на таке.

Згідно з пп. 14.1.129-1. п. 14.1 ст. 14 ПК України об`єктами нежитлової нерухомості є будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду.

У нежитловій нерухомості виділяють: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 року № 507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд 018-2000 пункту 1252 ДК до Будівлі промисловості та склади (125) належать, крім іншого: 1251.9 Бідівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне.

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 року у справі № 822/2624/16, ДК 018-2000 використовується для визначення статусу нежитлового приміщення, від якого залежить ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, яке не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у технічній документації на об`єкт нерухомого майна.

Як вбачається з інформаційної довідки № 368232088 від 03.03.2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав та технічного паспорту від 28.02.2024, інвентаризаційна справа № 21/02/2024 Позивач володіє нерухомим майном - нежитлові приміщення 1 поверху № 20,21 загальною площею 65.9 кв.м. в нежитловій будівлі літ "А-16"за адресою: АДРЕСА_1 , які є підсобними приміщеннями.

Відповідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 2664736 від 19.04.2013 року та технічного паспорту від 29.05.2013, інвентаризаційна справа № 80897 Позивач володіє нерухомим майном - нежитлове приміщення 1-го поверху № 60, загальною площею 139,2 кв.м. в нежитловій будівлі літ. «Н-3» АДРЕСА_2 , яке є фарбувальним цехом.

Відповідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 3388444 від 14.05.2013 року та технічного паспорту від 29.05.2013, інвентаризаційна справа № 80897 Позивач володіє нерухомим майном - нежитловими приміщеннями 1-го поверху №№ 63, 63а, 64, 65, 66 загальною площею 139,5 кв.м. в нежитловій будівлі літ. «Н-3» АДРЕСА_2 , які є фарбувальним цехом та підсобними приміщеннями.

Отже, враховуючи наведені положення ДК 018-2000, досліджені судом правовстановлюючі документи та технічну документацію, яка міститься в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що спірні нежитлові будівлі слід класифікувати як Бідівлі інших промислових виробництв.

У той же час податковим органом не надано доказів та не наведено обставин, які б спростовували вказане та доводили приналежність зазначених об`єктів нерухомості до іншого типу, відмінного від зазначеного вище.

Ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням міської ради.

Рішенням 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» від 22.02.2017 № 542/17 встановлено на території міста Харкова на 2018 рік та наступні роки податок на майно, який складається, окрім іншого, з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Пунктом 5 зазначеного вище Додатку №1 встановлено ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються у-таких розмірах: 1) будівлі готельні - 1 відсоток; 2) будівлі офісні - 1 відсоток; 3) будівлі торговельні - 1 відсоток; 4) гаражі - 0,1 відсотка; 5) виключений; (підпункт 5 пункту 5 додатку 1 виключений згідно з рішенням 23 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 28.11.2018 р. № 1284/18 набрав чинності з 01.01.2019 р.) 6) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки) - 1 відсоток; 7) господарські (присадибні) будівлі - 0 відсотків; 8) інші будівлі - 0,1 відсотка.

Зважаючи, що зазначені вище об`єкти нерухомості за адресами: АДРЕСА_3 , які на праві власності належать позивачу, за своїм функціональним призначенням належать до Бідівель інших промислових виробництв, суд приходить до висновку, що ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у його власності має становити 0,1%.

Натомість, податковим органом помилково кваліфіковано нежитлову власність ОСОБА_1 як об`єкт оподаткування податком на нерухоме майно за ставкою 1% розміру мінімальної робітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного року на 1 квадратний метр бази і оподаткування.

Доводи відповідача про не відображення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей щодо цільового призначення нежитлових приміщень, чим останній з поміж іншого обґрунтовує правомірність винесення оскаржуваних рішень, не спростовують обов`язку відповідача за відсутності такої інформації, вжити заходів, спрямованих на з`ясування типу (цільового призначення) вказаної будівлі для визначення розміру ставки податку, та не наділяють контролюючий орган правом на власний розсуд, без законного на те обґрунтування, визначати будь-яку ставку податку.

Отже, колегія суддів наголошує, що у відповідача при обчисленні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки були відсутні підстави застосовувати ставку у розмірі 1%, враховуючи відсутність у встановлених законодавством джерелах відомостей, необхідних для ідентифікації, зокрема, типу відповідного об`єкта нерухомості, що є обов`язком в даному випадку.

Тобто, податковий орган, маючи законодавчо встановлений вичерпний перелік відомостей та джерел їх отримання, необхідних для правильного визначення ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, позбавлений можливості визначати розмір такої ставки на власний розсуд.

В даному випадку, визначивши ставку податку до належного позивачу нерухомого майна у розмірі 1% без належного на те обґрунтування та законних підстав, податковий орган допустив фактично свавільне втручання у майнові права позивача.

Доводи відповідача про правомірність віднесення належних позивачу будівель до торгівельних з огляду на види діяльності позивача, колегія суддів не бере до уваги, оскільки останні належать позивачу саме як фізичній особі, відповідно види діяльності позивача як підприємця не можуть впливати на кваліфікацію нежитлової власності позивача у якості об`єкту оподаткування податком на нерухоме майно та не засвідчують факт здійснення позивачем торгівельної діяльності.

Так, положення статті 4 ПК України закріплюють низку принципів, які повинні застосовуватися як на стадії встановлення податків, їх основних елементів, при внесенні змін до окремих елементів податку, так і на стадії застосування норм, якими визначений обов`язок сплати податку. Серед принципів, проголошених у вказаній нормі, є, зокрема, презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (підпункт 4.1.4. пункту 4.1. статті 4 Податкового кодексу України).

В силу ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідач правомірності рішень належним чином не довів.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України, без дотримання вимог ч.2 ст.2 КАС України, отже, наявні підстави для їх скасування.

Щодо посилань відповідача на наявність підстав для скасування додаткового рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.08.2024 року, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями ст. 139 КАС України передбачено стягнення судових витрат стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 134 КАС України).

Згідно з ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Відповідно до ч. 6 ст. 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 134 КАС України).

Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Таким чином, до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься у постанові Верховного Суду від 31.07.2018 року по справі № 820/4263/17.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що між ОСОБА_1 та адвокатом Гореловим Артемом Вікторовичем 24.05.2024 року укладено договір про надання правничої допомоги.

Відповідно до п. 1.1. вказаного Договору вказано, що за цим Договором Адвокат зобов?язується здійснити представництво Клієнта, що вказане в цьому Договорі на умовах і в порядку, що визначені цим Договором, а Клієнт зобов?язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання цього Договору.

Згідно п. 4.1. вказаного Договору зазначено, що за надання Адвокатом правничої допомоги за цим Договором, що вказана в розділі 1 Договору, Клієнт зобов?язаний виплатити адвокату гонорар (винагороду) та оплатити фактичні витрати, необхідні для виконання цього Договору в розмірі та на умовах визначених в Додатку до цього Договору.

Відповідно до звіту за Договором № б/н про надання правничої допомоги від 24.04.2024 відповідно до пп., 1.1, 1.2 договору № б/н про надання правничої допомоги від 24.05.2021 та на підставі п. 4 Додатку до нього повідомляю про перелік наданих послуг згідно з п. 2 Додатку до договору № б/н про надання правничої допомоги від 24.05.2024 надано такі послуги: зустріч з клієнтом, вивчення документів, надання консультації (1500 грн.); складання та подання позовної заяви разом з усіма доказами (1500 грн.); ознайомлення з відзивом на позовну заяву, підготовка, подання до суду та паправлення пішим учасникам справи відповіді на відзив (1500 грн.).

Згідно ч.2 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 15 лютого 2022 року у справі №280/569/21, що враховується судом при вирішенні питання відшкодування понесених позивачем витрат на правничу допомогу.

Також, Верховний Суд в постанові від 03 березня 2021 року у справі №640/18964/17 зазначив, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

В той час, при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268) (постанова Верховного Суду від 15 лютого 2022 року у справі №280/569/21).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Вищевказаний висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного суду, висловленою в постанові від 23.04.2019 року по справі №826/9047/16.

Отже, враховуючи предмет позову та конкретні обставини справи, яка не є складною, суті виконаних послуг в рамках договору про надання правової допомоги, враховуючи заяву відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заявлена до відшкодування сума витрат на оплату послуг з професійної правничої допомоги 15000,00 грн. є надмірною.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з урахуванням принципу справедливості і незначної складності справи, обсяг опрацьованого адвокатом матеріалу, стягненню з відповідача підлягають витрати на правову допомогу у сумі 3000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.08.2024 року по справі № 520/15229/24 та додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.08.2024 року відповідають вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для їхнього скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.08.2024 та додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.08.2024 по справі № 520/15229/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя З.О. Кононенко
Судді О.М. Мінаєва В.А. Калиновський