Справа № 240/1103/24
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2024-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/1103/24

Головуючий у 1-й інстанції: Шуляк Любов Анатоліївна

Суддя-доповідач: Залімський І. Г.

08 жовтня 2024 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Мацького Є.М. Сушка О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправними дії та рішення Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільнені ОСОБА_1 з військової служби на підставі п.п. "г" п.3 ч.5 ст.26 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок та військову службу" (Закон № 2232-ХІІ);

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі п.п "г" п.3 ч.5 ст.26 Закону № 2232-ХІІ.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 13.06.2024 позов задоволено частково, ухвалено:

Визнати протиправною та скасувати відмову Військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби.

Зобов`язати Військову частина НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 07 листопада 2023 року про звільнення з військової служби з підстав підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ з урахуванням висновків суду.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13.06.2024 скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач проходить військову у Збройних Силах України за контрактом, а тому може бути звільнений з військової служби у разі наявності підстав тільки відповідно підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ. Однак, у рапорті від 07.11.2023 позивач просить звільнити його у запас відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ, що суперечить вимогам закону. Крім того, позивачем надано висновок засідання лікарсько-консультативної комісії КНП "Олевська центральна лікарня" №138 від 09.10.2023, який не є належним та допустимим документом, що передбачений чинним законодавством, на підставі якого позивач може бути звільнений з військової служби за п.п. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, оскільки такий медичний висновок може підтверджувати відповідні обставини лише стосовно особи, яка не досягла 18 років. Крім того, відповідно до вказаного медичного висновку ОСОБА_2 , потребує стороннього догляду лише до 09.04.2024.

Позивач не подав відзиву або письмових пояснень на апеляційну скаргу.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 19.08.2024, з урахуванням п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Встановлено, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних сил України за контрактом про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 14.01.2020, проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 старшим солдатом.

ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_1 , про що свідчить копія свідоцтва про народження НОМЕР_2 видане 08.12.1994.

Відповідно до довідки до Акта огляду МСЕК Серії 12ААГ №409600 від 03.10.2023 ОСОБА_2 має другу групу інвалідності з 31.08.2023 на підставі захворювання пов`язаного з наслідками аварії на ЧАЕС, яка встановлена безтерміново.

07.11.2023 позивачем подано до командування військової частини НОМЕР_1 рапорт на звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ, через сімейні обставини або інші поважні причини: у зв`язку з інвалідністю матері ІІ групи.

На підтвердження вказаних обставин ОСОБА_1 , до рапорту на звільнення від 07.11.2023 було додано наступні документи: копія паспорта; свідоцтво про народження; копія картки платника податків; копія довідки до акту МСЕК; копія висновку Олевської центральної лікарні; акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї; акт обстеження фактичного проживання особи; витяг з реєстру територіальної громади; довідка складу сім`ї.

Військова частина НОМЕР_1 відмовила у задоволенні рапорту на звільнення від 07.11.2023 з доданими до нього документами, посилаючись на те, що відсутні підстави, визначені законом, оскільки зазначена у рапорті підстава як наявність одного із своїх батьків із числа осіб з інвалідністю ІІ групи у нормі Закону, на яку посилається позивач, відсутня.

Не погодившись із такою відмовою, позивач звернувся до суду.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на звільнення з військової служби згідно абзацу 4 підпункту «г» пункту 3 частини5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ та подав відповідачу необхідні документи, які підтверджують таке право.

Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому був продовжений та діє станом на час розгляду справи.

Частиною шостою статті 2 Закону № 2232 встановлено види військової служби, у тому числі, військова служба за контрактом осіб рядового складу.

Відповідно до абзацу 4 підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

В якості підстави для оскаржуваної відмови відповідач посилається на те, що позивачем надано висновок засідання лікарсько-консультативної комісії КНП "Олевська центральна лікарня" №138 від 09.10.2023, відповідно до якого ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду, який не є належним та допустимим документом, що передбачений чинним законодавством, на підставі якого позивач може бути звільнений з військової служби за п.п. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, оскільки такий медичний висновок може підтверджувати відповідні обставини лише стосовно особи, яка не досягла 18 років.

Згідно з абзацом 8 частини 1 статті 1 Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" від 06.10.2005 № 2961-IV (Закон № 2961-IV) медико-соціальна експертиза - встановлення ступеня стійкого обмеження життєдіяльності, групи інвалідності, причини і часу їх настання, а також доопрацювання та затвердження індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю (дитини з інвалідністю) в рамках стратегії компенсації на основі індивідуального реабілітаційного плану та комплексного реабілітаційного обстеження особи з обмеженням життєдіяльності.

Частиною 1 статті 7 Закону № 2961-IV визначено, що медико-соціальна експертиза осіб з обмеженнями повсякденного функціонування та осіб з інвалідністю проводиться медико-соціальними експертними комісіями, а дітей - лікарсько-консультативними комісіями закладів охорони здоров`я.

Процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначено Положенням про медико-соціальну експертизу, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 (Положення № 1317).

Згідно з пунктом 3 Положення № 1317 медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Пунктом 17 Положення № 1317 визначено, що медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб особи з інвалідністю, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Абзацами 2 та 4 підпункту 1 пункту 11 Положення № 1317 визначено, що міські, міжрайонні, районні комісії визначають:

- ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків;

- потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування.

Таким чином, необхідність здійснення постійного стороннього догляду за особами, що досягли повноліття підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії.

Позивач до рапорту про звільнення з військової служби на підставі п.п. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ не долучив висновок медико-соціальної експертної комісії, який би підтверджував необхідність здійснення постійного догляду за його матір`ю, що свідчить про відсутність підстав для звільнення з військової служби на підставі п.п. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ.

Варто зауважити, що приписи Закону № 2961-IV та постанови Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 1317 не суперечать Закону № 2232-ХІІ, а лише деталізують його положення, з огляду на специфіку регулювання спірних правовідносин в контексті співвідношення діяльності закладів охорони здоров`я та проходження такого особливого виду служби як військова. Приписи Закону № 2961-IV та постанови Кабінету Міністрів України № 1317 розмежовують повноваження таких органів в залежності від суб`єкта, якому надається відповідний висновок. Жодних суперечностей у викладеному правовому регулюванні не існує, позаяк воно не передбачає одночасної можливості різних суб`єктів підтверджувати ідентичні обставини.

Отже, висновок ЛКК, долучений позивачем до рапорту про звільнення з військової служби на підставі п.п. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, не може бути визнаний документом, передбаченим чинним законодавством, на підставі якого позивач може бути звільнений з військової служби з вказаної підстави, оскільки висновок, виданий такою комісією, може підтверджувати відповідні обставини лише стосовно особи, яка не досягла 18 років.

Крім того, за змістом висновку засідання лікарсько-консультативної комісії КНП "Олевська центральна лікарня" №138 від 09.10.2023 ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду до 09.04.2024, адже у зв`язку із погіршенням стану знаходиться на стаціонарному лікуванні в КНП "Олевська центральна лікарня".

Посилання суду першої інстанції на норми Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 080-2/о, яка затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України 09 березня 2021 року № 407, Наказу Міністерства охорони здоров`я України № 667 від 31.07.2013, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.09.2013 за № 1666/24198, яким затверджено форму висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу (висновок ЛКК) та Інструкцію про порядок надання висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, апеляційний суд вважає помилковими, адже такі посилання не релевантні із фактичними обставинами даної справи оскільки вказані норми застосовуються для підтвердження наявності когнітивних порушень, про наявність яких у матері позивача матеріали справи не свідчать.

З урахуванням наведеного апеляційний суд вважає правомірною відмову відповідача у звільненні позивача з військової служби за п.п. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ.

У відповідності із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції належить скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

За приписами ч.2 ст.139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд, керуючись вказаними положеннями статті 139 КАС України, виходить з того, що судове рішення ухвалено на користь суб`єкта владних повноважень, яким не понесено витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертизи, у зв`язку із чим судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13 червня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Мацький Є.М. Сушко О.О.