Справа № 600/4562/24-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2024-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

10 жовтня 2024 р. м. Чернівці Справа № 600/4562/24-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Лелюк О.П., розглянувши адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам начальницького і рядового складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі, збільшеному до 100000,00 грн в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні, внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, за період із 07 червня 2023 року по 18 серпня 2023 року та із 07 вересня 2023 року по 15 січня 2024 року, та за період перебування у відпустці за станом здоров`я із 06 травня 2023 року по 06 червня 2023 року, з урахуванням фактично виплачених сум;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам начальницького і рядового складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі, збільшеному до 100000,00 грн в розрахунку на місяць пропорційно дням перебування на стаціонарному лікуванні, внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, за період із 07 червня 2023 року по 18 серпня 2023 року та із 07 вересня 2023 року по 15 січня 2024 року, та за період перебування у відпустці за станом здоров`я із 06 травня 2023 року по 06 червня 2023 року, з урахуванням фактично виплачених сум.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.

Розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали, суд дійшов висновку, що вона не відповідає вимогам, встановленим статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пункту 5 частини п`ятої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в позовній заяві зазначається виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Згідно з частиною четвертою статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Як вбачається зі змісту позову, позивач в обґрунтування позову посилається на те, що він звертався, зокрема, зі скаргою від 25 липня 2024 року до Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України та ІНФОРМАЦІЯ_2 із проханням провести службову перевірку діяльності керівництва військової частини НОМЕР_1 на предмет недбалого ставлення до військової служби та можливих інших порушень норм чинного законодавства, а також надати інформацію про причини невиплати додаткової винагороди із розрахунку 100000,00 грн на місяць за період перебування та стаціонарному лікуванні із 07 червня 2023 року по 18 серпня 2023 року та із 07 вересня 2023 року по 15 січня 2024 року, та за період перебування у відпустці за станом здоров`я із 06 травня 2023 року по 06 червня 2023 року.

Також позивач вказав про долучення ним до матеріалів позову скарги від 25 липня 2024 року.

Однак, усупереч наведеним нормам, до позовної заяви фактично не було додано належним чином засвідченої копії скарги ОСОБА_1 від 25 липня 2024 року до Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України та ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім цього згідно з пунктом 5 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Так, строки звернення до адміністративного суду встановлені статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, положення наведеної норми допускають при вирішенні справ в порядку адміністративного судочинства застосування строків, визначених не тільки Кодексом адміністративного судочинства України, а й іншими законами.

При цьому положення статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України не містять норм, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

В судовій практиці усталеним є підхід щодо застосування приписів Кодексу законів про працю України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо проходження публічної служби, у яких виник спір. Такий підхід відповідає висновкам Конституційного Суду України, сформульованим у рішенні від 07 травня 2002 року №8-рп/2002, за змістом якого при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, суд, встановивши відсутність у спеціальних законах норм, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівника.

Згідно з частиною 2 статті 233 КЗпП України (у редакції, яка діяла до 19.07.2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Тобто, до 19.07.2022 звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати не було обмежено строками.

При цьому під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу законів про працю України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

19.07.2022 року набрав чинності Закон України від 01.07.2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-ІХ), згідно з яким, частина перша і друга статті 233 КЗпП України діють у новій редакції. Зокрема, відповідно до статті 233 КЗпП України в редакції Закону №2352-ІХ працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Як вбачається зі змісту позовної заяви, така обґрунтована тим, що позивач вважає, що він має право на отримання додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, із розрахунку 100000,00 грн на місяць за період перебування на стаціонарному лікуванні із 07 червня 2023 року по 18 серпня 2023 року та із 07 вересня 2023 року по 15 січня 2024 року, а також за період перебування у відпустці із 06 травня 2023 року по 06 червня 2023 року. Однак така додаткова винагорода відповідачем не нараховувалась та не виплачувалась.

Тобто, у спірні періоди, за які позивач просить суд зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому додаткову винагороду (період перебування у відпустці з 06 травня 2023 року по 06 червня 2023 року, періоди перебування на лікуванні з 07 червня 2023 року по 18 серпня 2023 року та з 07 вересня 2023 року по 15 січня 2024 року), а також на момент звернення позивача до суду із цим позовом діяла редакція частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, яка передбачала, що у справах про виплату всіх належних працівнику сум встановлено тримісячний строк звернення до суду.

Як вбачається з матеріалів позову, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14 березня 2024 року №76 ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 14 березня 2024 року як такий, що звільнений з військової служби за станом здоров`я (на підставі висновку військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку).

При цьому, як свідчить зміст зазначеного наказу, позивачу були призначені до виплати види грошового забезпечення, належні йому при звільненні з військової служби (грошова премія, надбавка за особливості проходження служби, грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, додаткової відпустки як учаснику бойових дій, грошова допомога на оздоровлення, одноразова грошова допомога в розмірі 4% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби).

Враховуючи звільнення позивача з військової частини НОМЕР_1 з 14 березня 2024 року, суд приходить до висновку, що позивачу стало відомо про порушення його прав щодо не нарахування та невиплати йому додаткової винагороди за періоди перебування у відпустці та на стаціонарному лікуванні саме з цієї дати.

За таких обставин перебіг строку звернення до адміністративного суду з даним позовом почався з 15 березня 2024 року, а тому строк, протягом якого позивач мав право звернутися до суду з цими позовними вимогами у межах, визначених частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України, тривав з 15 березня 2024 року по 17 червня 2024 року (15 та 16 червня 2024 року вихідні дні).

Однак з даним позовом позивач звернувся до суду лише 04 жовтня 2024 року (згідно відбитку штемпеля на конверті та відомостей про трекінг поштового відправлення Укрпошти), тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду, встановленого частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що даний позов подано до адміністративного суду з пропуском строку звернення до суду.

Також суд звертає увагу і на те, що у постанові від 14 червня 2018 року (справа №800/102/17) Велика Палата Верховного Суду вказала, що в пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 20 травня 2010 року у справі "Пелевін проти України" (Заява №24402/02), яке набуло статусу остаточного 20 серпня 2010 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див., наприклад, рішення у справі "Ашінгдан проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the United Kingdom), від 28 травня 1985 року, пункт 57, Серія A, N 93).

Отже, за практикою Європейського суду з прав людини застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Відповідно до частини першої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Згідно частини шостої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Проте, всупереч наведеним нормам, позивачем до позову не було додано заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із зазначенням підстав пропуску цього строку та відповідних доказів.

Відповідно до частини першої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для залишення даної позовної заяви без руху.

Керуючись статтями 122, 123, 169, 241, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії залишити без руху.

2. Встановити позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня отримання цієї ухвали шляхом подання позовної заяви у відповідності до вимог, встановлених статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України, а також шляхом подання заяви (клопотання) про поновлення строку звернення до суду й доказів поважності причин його пропуску.

3. Роз`яснити, що в разі невиконання вимог ухвали і не усунення недоліків у вказаний строк позовна заява буде вважатися не поданою і буде повернута особі, яка її подала, на підставі пункту 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя О.П. Лелюк