Справа № 200/4536/24
Суддя: Дмитрієв В.С.
Дата ухвалення: 2024-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2024 року Справа№200/4536/24

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Дмитрієва В.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про стягнення сум,

ВСТАНОВИВ:

04.07.2024 до Донецького окружного адміністративного суду, через систему "Електронний суд", надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про стягнення зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 31722,82 грн заборгованості при звільненні, що складається з: 7147,30 грн - компенсація за 20 днів, 12287,76 грн - грошова допомога за 2024 рік, 12287,76 грн - матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 14.03.2023 працював у Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції, та тривалий час перебував у відпустці без збереження заробітної плати. Позивач вказав, що до закінчення відпустки без збереження заробітної плати, через систему документообігу АСКОД, подав заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати на період дії воєнного стану: з 10 червня по 11 серпня 2024 року включно. Проте, в телефонному режимі та, надалі, письмово відповідач відмовив у наданні такої відпустки. Тому в останній день відпустки позивач направив відповідачеві заяву про надання щорічної відпустки, заяву про звільнення за власним бажанням та заяву про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік, заяву про виплату грошової допомоги із зазначенням рахунку для переказів коштів. Проте 12.06.2024 надано Наказ про звільнення та розрахунок компенсації за 20 днів невикористаної відпустки. Пізніше, відповідач листом повідомив про відмову у наданні щорічної відпустки, у виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік та у виплаті грошової допомоги, з посиланням на невчасне подання заяв та строки виплати грошових коштів.

Позивач вважає, що у відповідача відсутні повноваження для не надання частини основної щорічної відпустки (до 24 днів) за умови, що такий працівник не залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури, робіт з виробництва товарів оборонного призначення або до виконання мобілізаційного завдання (замовлення). Позивач вказав, що несвоєчасно подана заява про надання відпустки впливає на строки виплати коштів, а не на саме право основної щорічної відпустки.

Стосовно виплати грошової допомоги на оздоровлення вказав, що відмова у наданні відпустки не є і не може бути підставою позбавлення права у грошовій допомозі, а в разі вчинення таких дій є порушенням прав громадянина та нівелює саму суть цієї допомоги.

Позивач зазначив, що положеннями статті 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено право працівника самостійно обрати банк через який бажає отримувати заробітну плату, написавши заяву та зазначивши реквізити особистого рахунку, на який роботодавець зобов`язаний виплачувати заробітну плату яка належить працівнику. Позивач вказав, що у зв`язку з втратою попередньої банківської картки на яку надходила заробітна плата, у поданих заявах було зазначено інший розрахунковий рахунок для перерахування коштів при звільненні. Проте, на вказаний позивачем рахунок кошти не надходили.

Відповідач позов не визнав, надав відзив на позовну заяву за змістом якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач вказав, що відповідно до абзацу 5 частини першої статті 12 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні невикористаних днів щорічної відпустки. Також зазначив, що пунктом 12 розділу ІІІ «Нормування й оплата праці» Колективного договору, прийнятого на загальних зборах трудового колективу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, із змінами, заробітна плата працівникам за весь час будь-якої відпустки, у тому числі часткової, виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки, за умови своєчасного (за 14 календарних днів до початку відпустки) подання працівником заяви про відпустки. При цьому, відповідно до Конвенції № 132 «Про оплачувані відпустки» (переглянута в 1970 році)», ратифікованої Законом України від 29.05.2001 № 2481-ІІІ, за необхідності надання щорічної відпустки (або її частини) у стислі строки (у зв`язку із сімейними обставинами, станом здоров`я тощо) у заяві працівник може висловити своє бажання про отримання оплати за дні відпустки в строки, визначені між працівником і роботодавцем. Разом з цим, позивачем не зазначалось у заявах про необхідність надання щорічної відпустки у зв`язку із сімейними обставинами.

Відповідач зауважити, що несвоєчасне подання заяви про надання основної відпустки, а саме порушення строку (за 14 календарних днів до початку відпустки) подання працівником заяви про відпустки унеможливило своєчасне надання щорічної основної відпустки. Крім того, у вказаних заявах про надання відпусток Позивачем не було зазначено причин надання частини щорічної відпустки у стислі строки (у зв`язку із сімейними обставинами, станом здоров`я тощо).

Стосовно виплати грошової допомоги за 2024 рік вказав, що оскільки ОСОБА_1 відмовлено у наданні невикористаних днів щорічної відпустки, підстави для виплати матеріальної допомоги на оздоровлення відсутні, про що було повідомлено позивача.

Стосовно виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально- побутових питань за 2024 рік, з посиланням на лист Міністерства соціальної політики від 07.10.2016 № 1383/13/84-16 «Щодо виплати державному службовцю матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань», вказав, що оскільки матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не є обов`язковою виплатою, то вона може бути виплачена державному службовцю за рішенням керівника державної служби у державному органі лише за наявності коштів фонду оплати праці на її виплату або не виплачуватись взагалі.

Стосовно виплати грошової компенсації на зазначений у заявах розрахунковий рахунок, відповідач зазначив про припинення здійснення будь-яких розрахункових операцій через АТ «Райффайзен Банк» з 2023 року, оскільки НАЗК внесло Raiffeisen Bank International до переліку міжнародних спонсорів війни. Відповідач зазначив, що при призначенні на посаду 14.03.2023 позивачем було надано рахунок в АТ КБ «ПриватБанк» відповідно до якого Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції і перераховувало заробітну плату та всі необхідні виплати.

Позивач надав відповідь на відзив у якій вказав, що твердження відповідач про відсутність часу розглянути заяви є хибним, оскільки майже всі заяви були подані у період робочого часу 07.06.2024 і відповідачем на наступний робочий день було розглянуто одну з поданих заяв та винесено відповідний наказ від 10.06.2024 яким звільнено з посади. Проте винести наказ про надання щорічної відпустки, часу не вистачило.

Позивач звернув увагу суду, що перелік причин надання частини щорічної відпустки у стислі строки (у зв`язку із сімейними обставинами, станом здоров`я тощо) не є вичерпним. Відповідачу було відомо, та позивачем додатково вказано в заявах про надання щорічних відпусток, про подальше звільнення з посади. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відпустки» встановлено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням.

Позивач вказав, що відповідачем не надано жодного доказу яким би було офіційно підтверджено, що фонд оплати праці не містив коштів для виплати грошової допомоги.

Також позивач вказав, що у заявах, окрім рахунку в АТ «Райффайзен Банк», зазначав також реквізити банківського рахунку в АТ КБ «ПриватБанк», проте відповідач надав докази перерахування коштів на не визначений позивачем рахунок.

Відповідач надав заперечення на відповідь на відзив у яких висловив незгоду з твердженнями позивача, аналогічним викладеним у відзиві на адміністративний позов. Відповідач наголосив, що усі належні при звільненні кошти були перераховані на рахунок позивача наданий ним при призначенні на посаду. При цьому, вказав, що 12.06.2024 позивач ознайомлений під розпис з повідомленням про нараховані та виплачені суми, отже підтвердив отримання грошової компенсації за всі невикористані види щорічних відпусток.

Ухвалою судді Донецького окружного адміністративного суду від 09.07.2024 відкрито провадження в адміністративній справ за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та витребувано у відповідача докази по справі.

Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив на нього, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 від 03.02.2005.

Наказом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 10.03.2023 №2087/04 ОСОБА_1 з 14.03.2023 призначено на посаду головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Наказом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 24.04.2024 №2302/04 ОСОБА_1 надано відпустку без збереження заробітної плати з 29 квітня по 03 травня 2024 року, з 06 по 10 травня 2024 року, з 13 по 17 травня 2024 року, з 20 по 24 травня 2024 року, з 27 по 31 травня 2024 року, з 03 по 07 червня 2024 року.

06.06.2024 через систему документообігу АСКОД позивач направив заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати на період дії воєнного стану з 10 червня по 11 серпня 2024 року.

Як зазначає позивач та не заперечує відповідач, 07.06.2024 в телефонному режимі повідомлено про відмову у наданні безоплатної відпустки.

Також, листом від 11.06.2024 повідомлено про непогодження заяви позивача від 06.06.2024 про надання безоплатної відпустки.

У зв`язку з непогодженням заяви про надання безоплатної відпустки, позивач 07.06.2024 через систему документообігу АСКОД направив:

- заяву про надання частини щорічної основної відпустки за період роботи з 01.01.2024 по 31.12.2023 тривалістю 3 календарних дні, з 10 червня по 12 червня 2024 року з подальшим звільненням, зазначивши реквізити банківського рахунку для переказу коштів у АТ КБ «ПРИВАТБАНК»;

- заяву про звільнення за власним бажанням з 12.06.2024 з припиненням державної служби;

- заяву про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік, зазначивши реквізити банківського рахунку для переказу коштів у АТ «Райффайзен Банк»;

- заяву про виплату грошової допомоги за 2024 рік, зазначивши реквізити банківського рахунку для переказу коштів у АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Також 11.06.2024 ОСОБА_1 направив заяву (датована 10.03.2024) про надання частини щорічної основної відпустки за період роботи з 14.03.2023 по 13.03.2024, тривалістю 1 календарний день 11 червня 2024 року; про надання частини щорічної основної відпустки за період роботи з 14.03.2023 по 13.03.2024, тривалістю 1 календарний день 12 червня 2024 року з виплатою грошової допомоги за 2024 рік та наступним звільненням. При цьому зазначив рахунок у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» для перерахування належних коштів при звільненні.

Наказом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 10.06.2024 №3581/04 звільнено ОСОБА_1 із займаної посади 12 червня 2024 року за власним бажанням, відповідно до частини другої статті 86 Закону України «Про державну службу», з припиненням державної служби, з виплатою грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2023 рік за стаж державної служби понад 12 років тривалістю 08 календарних днів, за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 14.03.2023 по 13.03.2024 тривалістю 09 календарних дні, а саме: 07 календарних днів пропорційно до відпрацьованого часу у 2023 році та 02 календарних дні пропорційно до відпрацьованого часу у 2024 році, та за щорічну основну відпустку за період роботи з 14.03.204 по 12.06.2024 тривалістю 03 календарних дні, пропорційно до відпрацьованого часу, відповідно до вимог статей 83, 84 Кодексу законів про працю України.

Листом від 12.06.2024 Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції, розглянувши заяви позивача від 07.06.2024 та від 11.06.2024, повідомило про відмову у наданні щорічної основної відпустки та відмову у наданні грошової допомогу за 2024 рік, пославшись на невчасне подання заяв та строки виплат грошових коштів.

12.06.2024 ОСОБА_1 отримав наказ про звільнення та повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні, про що свідчить його особистий підпис та сторонами не заперечується.

Згідно з вказаним повідомленням, компенсація за 20 днів відпустки складає 7147,30 грн (до виплати 5753,58 грн).

Платіжною інструкцією №9818 від 11.06.2024 підтверджується перерахування Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції розрахункових та відпускних за червень 2024 року співробітникам згідно списку.

Згідно зі списком перерахувань в банк від 11.06.2024 до доручення №9819 сума виплати ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) складала 5753,58 грн.

Позивач вказав, що оскільки банківську картку втрачено, він у заявах про виплату матеріальної допомоги зазначив інший рахунок на який кошти не отримав.

У зв`язку з невиплатою матеріальної допомоги за 2024 рік, допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік та відсутністю перерахування коштів на визначений рахунок, позивач звернувся до суду з цим позовом щодо стягнення сум.

Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходив з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 1 статті 3 Закону України «Про державну службу» (в редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Частина друга статті 3 Закону України «Про державну службу» визначає, що дія цього Закону поширюється на державних службовців: 1) Секретаріату Кабінету Міністрів України; 2) міністерств та інших центральних органів виконавчої влади; 3) місцевих державних адміністрацій; 4) органів прокуратури; 5) органів військового управління; 6) органів дипломатичної служби; 7) державних органів, особливості проходження державної служби в яких визначені статтею 91 цього Закону; 8) інших державних органів.

Згідно частини 1 статті 5 Закону України «Про державну службу», правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Так, підстави для припинення державної служби визначені статтею 83 Закону України «Про державну службу», зокрема державна служба припиняється, зокрема за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

Згідно зі статтею 86 Закону України «Про державну службу» державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення (ч. 1 ст. 86 цього закону).

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом (ч. 2 ст. 86 цього закону).

Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю (ч. 3 ст. 86 цього закону).

Статтею 57 Закону України «Про державну службу» визначено, що державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Відповідно до статті 58 Закону України «Про державну службу» за кожний рік державної служби після досягнення п`ятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.

Порядок надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток визначається Кабінетом Міністрів України.

Додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати та інші види відпусток надаються державним службовцям відповідно до закону (ч.ч. 1, 2 ст. 58 цього закону).

Закон України "Про відпустки" від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням; 3) творча відпустка ; 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях; 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; відпустка у зв`язку з усиновленням дитини; додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи; 5) відпустки без збереження заробітної плати. Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи ().

Також, відповідно до статті 3 Закон України "Про відпустки" за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

У період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), визначені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до абзацу 5 частини першої статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні невикористаних днів щорічної відпустки.

Відповідно до частини п`ятої статті 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується до початку відпустки, якщо інше не передбачено трудовим або колективним договором.

Пунктом 12 розділу ІІІ «Нормування й оплата праці» Колективного договору, прийнятого на загальних зборах трудового колективу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, із змінами, заробітна плата працівникам за весь час будь-якої відпустки, у тому числі часткової, виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки, за умови своєчасного (за 14 календарних днів до початку відпустки) подання працівником заяви про відпустки. Відповідно до Конвенції № 132 «Про оплачувані відпустки» (переглянута в 1970 році)», ратифікованої Законом України від 29.05.2001 № 2481-ІІІ, за необхідності надання щорічної відпустки (або її частини) у стислі строки (у зв`язку із сімейними обставинами, станом здоров`я тощо) у заяві працівник може висловити своє бажання про отримання оплати за дні відпустки в строки, визначені між працівником і роботодавцем.

Системний аналіз наведених норм свідчить, що законом не виключаються випадки відмови у наданні невикористаних днів щорічної відпустки. При цьому, згідно з Колективним договором відповідача передбачено обов`язок виплати заробітної плати за період відпустки за три дні до початку відпустки.

Так, матеріалами справи підтверджується, що перебуваючи у безоплатній відпустці (відсутній на роботі) позивач 07.06.2024 (у п`ятницю) подав заяву про надання щорічної основної відпустки тривалістю 3 календарних дні, з 10 червня по 12 червня 2024 року включно з подальшим звільненням.

Начальником Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції заява позивача була розглянута та надана відповідь від 11.06.2024 №30210/3.1/34/32/24/З/15.1, відповідно до якої надання щорічної основної відпустки не погоджено.

Наказом №3581/04 від 10.06.2024 (у понеділок) позивача звільнено зі служби відповідно до ст. 86 Закону України «Про державну службу» за власним бажанням, за його заявою, у визначений у заяві строк, а саме: за заявою від 07.06.2024 про звільнення з 12.06.2024.

При цьому, згідно з вказаним наказом від 10.06.2024 наказано виплатити позивачеві грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової та щорічної основної відпустки, чим дотримано вимоги ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки».

При цьому суд зазначає, що позивачем не оскаржується дії чи бездіяльність відповідача в частині не надання відпустки при звільненні. Також не є спірним у справі кількість днів щорічної додаткової та щорічної основної відпустки.

Відповідно до статті 57 Закону України «Про державну службу» державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Отже, виплата грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати проводиться у разі надання щорічної основної відпустки.

Оскільки основна оплачувана відпустка не була надана ОСОБА_1 при звільненні, підстави для виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати відсутні.

Стосовно позовних вимог в частині виплати допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2024 рік суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 54 Закону України «Про державну службу»

державним службовцям може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Порядок надання та розмір такої допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.08.2016 №500 затверджено Порядок надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань (далі - Порядок).

Так, відповідно до п. 2, 3 Порядку державним службовцям матеріальна допомога може надаватися один раз на рік у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати, на підставі особистої заяви у порядку, затвердженому керівником державної служби.

Рішення про надання матеріальної допомоги державним службовцям приймається керівником державної служби у державному органі в межах затвердженого фонду оплати праці.

Листом Міністерства соціальної політики від 07.10.2016 № 1383/13/84-16 «Щодо виплати державному службовцю матеріальної допомоги для вирішення соціальнопобутових питань» повідомлено, що оскільки матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не є обов`язковою виплатою, то вона може бути виплачена державному службовцю за рішенням керівника державної служби у державному органі лише за наявності коштів фонду оплати праці на її виплату або не виплачуватись взагалі.

Отже, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не є обов`язковою виплатою і вона може бути виплачена за рішенням керівника установи лише за наявності коштів в межах затвердженого фонду оплати праці.

Згідно зі службовою запискою Управління бухгалтерського обліку, планово-фінансової діяльності та ресурсного забезпечення Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 18.07.2024 матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не є обов`язковою виплатою і вона може бути виплачена за рішенням керівника установи лише за наявності коштів в межах затвердженого фонду оплати праці.

Керівником Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції рішення про виплату матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань ОСОБА_1 не приймалося, що не є спірним у цій справі.

Ураховуючи відсутність рішення керівника органу про виплату матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань ОСОБА_1 , підстави для нарахування та проведення такої виплати відсутні.

На підстав викладеного вище, ураховуючи, що надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань не є обов`язком роботодавця та регулюється в межах затвердженого фонду оплати праці, підстави для стягнення такої допомоги відсутні.

Стосовно позовних вимог в частині перерахування належних виплат на визначений у заявах позивача банківський рахунок.

Відповідно абзацу 6 статті 24 Закону України «Про оплату праці» за особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через банки/небанківських надавачів платіжних послуг, які отримали право на відкриття і ведення обслуговування рахунків.

Тобто, працівник вправі самостійно обрати банк через який бажає отримувати заробітну плату, написавши заяву та зазначивши реквізити особистого рахунку, на який роботодавець зобов`язаний виплачувати заробітну плату яка належить працівнику.

Так, 07.06.2024 позивач направив відповідачеві заяву про надання відпустки та про надання матеріальної допомоги, зазначивши банківський рахунок для перерахунку належних виплат.

Проте, оскільки заяви про надання відпустки не були погоджені, наказом відповідача від 10.06.2024 ОСОБА_1 звільнено зі служби з виплатою компенсації за невикористані дні щорічних відпусток.

Як зазначив відповідач та підтверджується матеріалами справи, перерахунок належних ОСОБА_1 коштів проведено на банківський рахунок зазначений ним у заяві при прийнятті на роботі.

Отже, оскільки заяви ОСОБА_1 від 07.06.2024 про надання відпустки та про виплату матеріальної допомоги, які містили вимогу щодо перерахування коштів на інший банківський рахунок, фактично задоволені не були, тому виплата належних при звільненні коштів проведено на визначений раніше позивачем банківський рахунок для виплати заробітної плати, чим додержано вимоги статті 24 Закону України «Про оплату праці».

Докази перерахування коштів при звільненні ОСОБА_1 наявні в матеріалах справи.

Суд критично ставиться до тверджень позивача щодо неможливості отримати кошти з рахунку у зв`язку із втратою попередньої банківської картки, оскільки у разі втрати картки можливо провести достроковий перевипуск банківської картки, що передбачено Правилами надання банківських послуг та договором банківського рахунку, отримати кошти в банкоматі за допомогою мобільного додатку Приват24 або в касі банку.

Суд зазначає, що відповідно до положень частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Суд також зауважує, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

За приписами ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням викладеного вище, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 6, 90, 132, 139, 193, 242-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місцезнаходження: Сумська обл., м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, 28, ) про стягнення сум - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя В.С. Дмитрієв