Справа № 460/7924/24
Суддя: К.М. Недашківська
Дата ухвалення: 2024-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

10 жовтня 2024 року м. Рівне №460/7924/24

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді К.М.Недашківської, розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 та Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій.

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач 1), та Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач 2), в якому позивач просить суд: визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову під час мобілізації ОСОБА_1 та направлення його до Військової частини НОМЕР_1 ; визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) в частині про зарахування ОСОБА_1 №141 від 18.05.2024; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період та виключити позивача зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .

Стислий виклад позиції позивача.

Позивач зазначає, що у спірному випадку, протягом усього часу вчинення щодо позивача дій, спрямованих на його мобілізацію, останнім своєчасно та послідовно висловлювалась позиція щодо сповідування ним віровчення, яке не допускає користування зброєю та належності до релігійної громади євангельських християн-баптистів, а також про наявність підстав для заміни виконання військового обов`язку на альтернативну (невійськову) службу. Відповідна заява подавалась безпосередньо для службових осіб ІНФОРМАЦІЯ_2 до прийняття рішення про його мобілізацію. Відтак, при прийнятті будь-яких інших подібних рішень та вчинення дій щодо фактичної мобілізації позивача, ІНФОРМАЦІЯ_3 , як суб`єкту владних повноважень, було достеменно відомо про наявність у ОСОБА_1 релігійних переконань, які не допускають користування зброєю, дійсна його належність до релігійної організації, віровчення якої не допускає користування зброєю, а також про готовність останнього до виконання покладеного на нього обов`язку у спосіб, визначений частиною четвертою статті 35 Конституції України. Тому, прийняття рішення про призов позивача на військову службу (в тому числі і під час мобілізації), а так само будь-яких інших подібних рішень та/або вчинення дій щодо фактичної мобілізації позивача є неправомірним. Неправомірні дії щодо мобілізації ОСОБА_1 , в тому числі включення його до поіменних списків, зумовили протиправне та безпідставне настання правових наслідків у вигляді початку проходження ним військової служби під час мобілізації на особливий період та видання наказу про зарахування особового складу до списків військової частини. Відтак, відповідний наказ про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 підлягає визнанню протиправним та скасуванню. Просив задовольнити позов у повному обсязі.

Стислий виклад заперечень відповідача.

Відповідач 2 зазначає, що Верховний Суд, розглядаючи справу №344/12021/22, в постанові від 02 травня 2024 року сформулював правову позицію, згідно з якою «Положення частини 4 статті 35 Конституції України як конституційно-правова норма згідно з частиною 3 статті 8 Основного Закону є нормою прямої дії. Проте цим конституційним положенням лише передбачено конституційну гарантію заміни військової служби альтернативною невійськовою за умови існування такої обставини, як несумісність виконання військового обов`язку з релігійними переконаннями громадянина. Водночас Конституція України не унормовує спосіб доведення цієї обставини, який визначається спеціальним законодавством. У контексті наведеного колегія суддів звертає увагу, що в умовах збройної агресії російської федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпеку інших громадян і саме існування держави, існує нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії і високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання конституційного обов`язку захисту Вітчизни. За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини за статтею 9 Конвенції і статтею 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань. Це не означає, що можливість здійснення права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї. Дійсно, право на свободу віросповідання має як зовнішній, так і внутрішній аспекти, й об`єднання з іншими людьми у релігійні організації як соціальні структури є лише однією з альтернативно можливих форм його зовнішнього вираження. Проте відмовляючись від служби у збройних силах з міркувань совісті, особа має продемонструвати наявність у неї відповідних глибоких, щирих та послідовних релігійних переконань певними даними, крім власних слів і тверджень близьких осіб (інформацією про публічні висловлювання у минулому такої світоглядної позиції, участь у суспільних рухах пацифістської спрямованості тощо)». 13 червня 2024 року, при розгляді справи №601/2491/22, Верховний Суд зазначив, що «Право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним і може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета - інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише в тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених законних цілей. Ані положення Пакту, ані положення Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації». Вказує, що повноваження щодо перевірки підстав для відстрочки військовозобов`язаних від мобілізації, а також повноваження щодо перевірки законності дій ІНФОРМАЦІЯ_2 під час проведення мобілізаційних заходів, у військової частини НОМЕР_1 відсутні, тобто такі повноваження не передбачені жодним нормативно-правовим актом або керівними документами. Отже, військовою частиною НОМЕР_1 , під час здійснення прийомки військовозобов`язаних, в т.ч. ОСОБА_1 та зарахування його до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , не допущено жодних порушень вимог законодавства України, а наказ № 141 від 18.05.2024, виданий командиром військової частини НОМЕР_1 на підставі і в порядку передбаченому чинним законодавством України та в межах компетенції Відповідача 2, а підстави для його скасування відсутні. Просив відмовити позивачу у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 23.07.2024 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 09.08.2024 заяву ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду з позовом задоволено; поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 та Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій; позовну заяву прийнято до розгляду; відкрито провадження в адміністративній справі, та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 09.08.2024 у відповідачів витребувано докази за клопотанням позивача.

Ухвалою суду від 28.08.2024 клопотання Військової частини НОМЕР_1 про зупинення провадження у справі №460/7924/24 залишене без задоволення.

Ухвалою суду від 28.08.2024 заяву Військової частини НОМЕР_1 про залишення позову без розгляду залишено без задоволення.

За відсутності у процесуальному законі вказівки (прямої чи опосередкованої) на необхідність розгляду справи (з огляду на її категорію) тільки за правилами загального позовного провадження, суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження (відповідно до частини другої статті 257 КАС).

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд при вирішенні справи керується принципами верховенства права, законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин, гласності і відкритості адміністративного процесу.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності та з`ясувавши всі обставини, які мають правове значення для вирішення спору по суті, суд

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до Довідки Релігійної громади Євангельських баптистів, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 є членом релігійної громади Євангельських християн баптистів, що проводить богослужіння за адресою: АДРЕСА_1 ; Водне хрещення прийняв у 2016 році; за своїм віровченням релігійна громада відноситься до напрямку євангельських християн баптистів; відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10.11.199 року №2066 релігійні громади євангельських християн баптистів знаходяться у «Переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю» (а.с. 29).

Позивач зазначає, що 14.05.2024 ОСОБА_1 разом із своїм братом ОСОБА_2 перебуваючи у селі Вилятино Закарпатської області близько 15:20 були затримані військовослужбовцями прикордонного оперативно-розшукового відділу (протокол затримання від 15.05.2024), після чого позивача поміщено СП « ІНФОРМАЦІЯ_5 », де він утримувався до 17.05.2024 о 11:10. Зі змісту протоколу особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 15.05.2024 вбачається, що відповідною посадовою особою було проведено особистий огляд ОСОБА_1 та вилучено для тимчасового зберігання речі (закордонний паспорт НОМЕР_2 , телефон, грошові кошти). 17.05.2024 позивача (примусово, без його згоди) було доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_2 , де його без жодних підстав, проти його волі та протиправно утримували до 18.05.2024. Позивачу не надавалось жодних роз`яснень щодо його статусу та заходів, які застосовувались відносно нього, жоден документ для ознайомлення йому також не надавався (відповідно, проставлення підписів щодо ознайомлення та/або отримання документів у ОСОБА_1 не вимагали і таких підписів він не ставив), можливості для зв`язку із рідними, а також для отримання правової допомоги надано не було.

18.05.2024 позивачем до ІНФОРМАЦІЯ_2 подано заяву про наявність релігійних переконань та не можливість проходити військову службу зі зброєю у руках та виконання обов`язків військовослужбовця, що передбачають її використання та застосування, відсутність наміру ухилятись від виконання обов`язків передбачених законами (а.с. 26).

Відповідно до Довідки ВЛК від 15.05.2024 позивач визнаний придатним до військової служби (а.с. 139).

Старшим військової команди, до складу якої входив ОСОБА_1 , під час приймання військовозобов`язаних 18.05.2024, відповідальним посадовим особам Військової частини НОМЕР_1 , були надані: військовий квиток на ім`я ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 (а.с. 145); обліково-послужна картка ОСОБА_1 до військового квитка серії НОМЕР_3 ; довідка військово-лікарської комісії №7418 від 15.05.2024 (згідно з даною довідкою ОСОБА_1 визнаний придатним до військової служби); поіменний список військовозобов`язаних, які призвані та відправлені з першого відділу ІНФОРМАЦІЯ_2 вих. № 7419 від 17.05.2024.

Після здійснення приймання особового складу, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №141 від 18.05.2024 ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та призначений на посаду курсанта навчального взводу навчальної батареї зенітного ракетно-артилерійського дивізіону Військової частини НОМЕР_1 (далі Наказ №141) (а.с. 153).

Перевіривши правову та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених відповідачами в основу оскаржуваних дій та Наказу №141, на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України, яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку; суд зазначає таке.

Постановою Хустського районного суду Закарпатської області від 30.05.2024 у справі №309/2702/24 визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 204-1 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 500 (п`ятсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що еквівалентно 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень.

Судовим рішенням встановлено: 14.05.2024 року близько 15 год. 20 хв. прикордонним нарядом «Контрольний пост» спільно з офіцерами прикордонного оперативно розшукового відділу в межах контрольованого прикордонного району на околиці с. Велятино на напрямку 151 прикордонного знаку було виявлено та затримано гр. України ОСОБА_1 , який спільно з ОСОБА_2 здійснив спробу незаконного перетину кордону з України в Румунію поза пунктами пропуску через державний кордон, чим порушив вимоги ст.ст. 9, 12 ЗУ «Про державний кордон України», за що передбачена відповідальність за ч.2 ст. 204-1 КУпАП. Так, відповідно до вимог ст.2 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» основними функціями Державної прикордонної служби України є: охорона державного кордону України на суші, морі, річках, озерах та інших водоймах з метою недопущення незаконної зміни проходження його лінії, забезпечення дотримання режиму державного кордону та прикордонного режиму; здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна, а також виявлення і припинення випадків незаконного їх переміщення; ведення розвідувальної, інформаційно-аналітичної та оперативно-розшукової діяльності в інтересах забезпечення захисту державного кордону України згідно із законами України «Про розвідувальні органи України» та «Про оперативно-розшукову діяльність». Статтею 20 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» передбачено права Державної прикордонної служби України. За якою, органам, підрозділам, військовослужбовцям, а також працівникам Державної прикордонної служби України, які відповідно до їх службових обов`язків можуть залучатися до оперативно-службової діяльності, для виконання покладених на Державну прикордонну службу України завдань надається право втому числі, вимагати від фізичних осіб припинення правопорушень і дій, що перешкоджають здійсненню повноважень Державної прикордонної служби України (п. 12). Крім того, відповідно до Постанови КМУ від 27.07.1998 № 1147 «Про прикордонний режим» постановою установлено вздовж державного кордону на його сухопутних ділянках і вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм прикордонну смугу у межах прилеглих до кордону територій селищних і сільських рад, де запроваджується прикордонний режим та затверджено перелік міст і районів, в межах територій яких можуть бути встановлені контрольовані прикордонні райони, в тому числі до переліку яких у Закарпатській області увійшли місто Ужгород, Берегівський, Великоберезнянський, Виноградівський, Перечинський, Рахівський, Тячівський, Ужгородський, Хустський райони. Також Постановою КМУ №304 визначено межі прикордонної смуги в межах прилеглих до кордону територій селищних та сільських Рад народних депутатів. Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст.204-1 КУпАП, підтверджується сукупністю зібраних по справі та досліджених у судовому засіданні доказів, а саме, протоколом про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 147350 від 14.05.2024, протоколом про адміністративне затримання від 15.05.2024, протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 15.05.2024 року, рапортом ОСОБА_3 .

Позивач зазначає, що ним подана до відповідача 1 заява від 18.05.2024 про те, що ОСОБА_1 являється віруючим християнином, за віровченням належить до Євангельських християн-баптистів і є членом релігійної громади з 2016 року; євангельські християни-баптисти віднесені до релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

У заяві також зазначено, що враховуючи власні релігійні переконання та користуючись правами, наданими Конституцією України, позивач не може проходити військову службу зі зброєю в руках та виконанням обов`язків військовослужбовця, що передбачають її використання та застосування, про що завчасно повідомляється; зазначене унеможливлює наявність згоди на військову службу та підписання будь-яких документів, якими оформлюється зарахування до складу осіб, які призвані для проходження військової служби; не ухиляючись та не маючи наміру ухилятися від виконання обов`язків, передбачених законами України, позивач готовий виконувати свій громадянський обов`язок у спосіб, що не суперечитиме релігійним переконанням.

Тобто, можливе подання позивачем до відповідача 1 такої заяви свідчить про те, що позивач був усвідомлений щодо вчинення відносно нього дій по мобілізації, що спростовує доводи позивача про те, що йому не надавалось жодних роз`яснень щодо його статусу та заходів, які застосовувались відносно нього.

Частинами 1, 2 статті 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (надалі Пакт) передбачено, що кожній людині гарантовано право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та вчень. Ніхто не повинен зазнавати примусу, що принижує його свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір.

Відступ від положень цієї статті згідно з частинами 1, 2 статті 4 Пакту не допускається навіть під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою.

Статтею 9 ЄКПЛ передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно до частини 2 зазначеної вище статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Отже, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним, а може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише у тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених вище законних цілей.

Ні стаття 18 Пакту, ні стаття 9 Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.

Разом із тим, Європейський суд з прав людини (надалі ЄСПЛ, Суд) у своїй практиці сформував орієнтири, за якими відмова від військової служби є переконанням, що досягає достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності та важливості, щоб на нього поширювалися встановлені статтею 9 ЄКПЛ гарантії, у випадках, коли така відмова мотивована серйозним і непереборним конфліктом між обов`язком служити в армії та совістю людини або її щирими та глибокими, релігійними чи іншими, переконаннями (див., зокрема, рішення у справах: «Баятян проти Вірменії» (Bayatyan v. Armenia) від 27 жовтня 2009 року, заява № 23459/03, пункт 110; «Папавасілакіс проти Греції» (Papavasilakis v.) від 15 вересня 2016 року, заява № 66899, пункт 36; «Мушфіг Маммадов та інші проти Азербайджану» (Mushfig Mammadov et Autres c. Azerbaidjan) від 17 жовтня 2019 року, заяви № 14604/08 та 3 інших, пункт 74; «Канатли проти Туреччини» (Kanatli v. Turkiye) від 12 березня 2024 року, заява № 18382/15, пункт 42).

Водночас ЄСПЛ послідовно визнає, що коли особа, посилаючись на статтю 9 Конвенції, просить скористатися правом на сумлінну відмову від військової служби, вимоги компетентними органами держави певного рівня доказування для обґрунтування такого прохання і відмова у його задоволенні, якщо відповідні докази не надаються, не суперечать положенням зазначеної вище статті (зокрема, рішення у справах: «Енвер Айдемір проти Туреччини» (Enver Aydemir v. Turkiye) від 07 червня 2016 року, заява № 26012/11, пункти 78, 81; «Дягілєв проти Росії» від 10 березня 2020 року, заява № 49972/16, пункт 62; «Канатли проти Туреччини», згадане вище). Фактично у цьому випадку на карту поставлено питання про розуміння та межі свободи релігії та совісті (рішення у згаданих вище справах: «Енвер Айдемір проти Туреччини», пункт 78; «Канатли проти Туреччини», пункт 43).

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава вправі встановлювати процедури для оцінки серйозності переконань людини і запобігати спробам зловживання можливістю звільнення з боку осіб, котрі у змозі нести військову службу (рішення у зазначених вище справах: «Папавасілакіс проти Греції», пункт 54; «Дягілєв проти Росії», пункт 63). Питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень статті 9 ЄКПЛ і в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи (рішення у згаданих вище справах: «Баятян проти Вірменії», пункт 110; «Мушфіг Маммадов та інші проти Азербайджану», пункт 74; «Дягілєв проти Росії», пункт 59).

У зазначеній вище справі «Дягілєв проти Росії» Суд констатував відсутність порушення вимог статті 9 Конвенції у зв`язку з відмовою компетентними органами держави у задоволенні клопотання про заміну виконання військового обов`язку альтернативною невійськовою службою заявнику, котрий не підтвердив жодними доказами своєї належності до релігійних організацій, пацифістських рухів чи інших об`єднань громадян, які б сповідували і публічно заявляли відповідні погляди і переконання.

На рівні національного законодавства України право на свободу совісті та віросповідання гарантовано як одне з конституційних прав людини, зміст якого розкрито у статті 35 Конституції України.

Одним із аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби. Зокрема, відповідно до частини 4 згаданої статті у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Положення частини 4 статті 35 Конституції України як конституційно-правова норма згідно з частиною 3 статті 8 Основного Закону є нормою прямої дії. Проте цим конституційним положенням лише передбачено конституційну гарантію заміни військової служби альтернативною невійськовою за умови існування такої обставини, як несумісність виконання військового обов`язку з релігійними переконаннями громадянина. Водночас Конституція України не унормовує спосіб доведення цієї обставини, який визначається спеціальним законодавством.

Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII, воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану» від 24.02.2022 №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено: ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.03.2022 №133/2022 постановлено про часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, та продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 18.04.2022 №259/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17.05.2022 №341/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12.08.2022 №573/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 07.11.2022 №757/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06.02.2023 №58/2023 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 01.05.2023 №254/2023 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 26.07.2023 №451/2023 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06.11.2023 №734/2023 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №49/2024 від 05.02.2024 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №271/2024 від 06.05.2024 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року строком на 90 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №469/2024 від 23.07.2024 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 12 серпня 2024 року строком на 90 діб.

Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 постановлено: Оголосити та провести загальну мобілізацію (далі мобілізація); мобілізацію провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Подальшими Указами Президента України строк проведення загальної мобілізації продовжено: з 25 травня 2022 року на 90 діб згідно з Указом Президента №342/2022 від 17.05.2022; строк проведення загальної мобілізації продовжено з 23 серпня 2022 року на 90 діб згідно з Указом Президента № 574/2022 від 12.08.2022; строк проведення загальної мобілізації продовжено з 21 листопада 2022 року на 90 діб згідно з Указом Президента №758/2022 від 07.11.2022; строк проведення загальної мобілізації продовжено з 19 лютого 2023 року на 90 діб згідно з Указом Президента № 59/2023 від 06.02.2023; строк проведення загальної мобілізації продовжено з 20 травня 2023 року на 90 діб згідно з Указом Президента № 255/2023 від 01.05.2023; строк проведення загальної мобілізації продовжено з 18 серпня 2023 року на 90 діб згідно з Указом Президента № 452/2023 від 26.07.2023; строк проведення загальної мобілізації продовжено з 16 листопада 2023 року на 90 діб згідно з Указом Президента № 735/2023 від 06.11.2023; строк проведення загальної мобілізації продовжено з 14 лютого 2024 року на 90 діб згідно з Указом Президента № 50/2024 від 05.02.2024; строк проведення загальної мобілізації продовжено з 14 травня 2024 року на 90 діб згідно з Указом Президента № 272/2024 від 06.05.2024; строк проведення загальної мобілізації продовжено з 12 серпня 2024 року на 90 діб згідно з Указом Президента №470/2024 від 23.07.2024.

У контексті наведеного суд звертає увагу, що в умовах збройної агресії російської федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпеку інших громадян і саме існування держави, існує нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії і високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання конституційного обов`язку захисту Вітчизни.

За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини за статтею 9 Конвенції і статтею 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань.

Це не означає, що можливість здійснення права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї.

Право на свободу віросповідання має як зовнішній, так і внутрішній аспекти, й об`єднання з іншими людьми у релігійні організації як соціальні структури є лише однією з альтернативно можливих форм його зовнішнього вираження. Проте відмовляючись від служби у збройних силах з міркувань совісті, особа має продемонструвати наявність у неї відповідних глибоких, щирих та послідовних релігійних переконань певними даними, крім власних слів.

Відповідно до визначення, наведеного у частині 1 статті 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» від 12 грудня 1991 року № 1975-XII (далі Закон №1975-XII), альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану, як передбачено частиною 2 цієї статті, можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

Право на альтернативну службу згідно зі статтею 2 Закону №1975-XII мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Отже, положення спеціального нормативно-правового акта пов`язують право на альтернативну (невійськову) службу лише з участю у діючих в установленому законом порядку релігійних організаціях, зміст віровчення яких несумісний з виконанням військового обов`язку.

Положення Закону №1975-XII не наділяють зазначеним вище правом осіб, що не належать до релігійних організацій, навіть незалежно від наявності чи відсутності у державі особливого правового режиму.

Водночас норми частини 2 статті 1 Закону №1975-XII щодо обмеження права на проходження альтернативної (невійськової) служби в умовах воєнного чи надзвичайного стану із зазначенням строку дії цих обмежень поширюються лише на осіб, що входять до складу згаданих вище об`єднань громадян.

Відтак у розумінні наведеного спеціального Закону відмова у проходженні невійськової служби особам, що не належать до релігійних організацій, не є обмеженням права на відповідну службу, яке в умовах воєнного стану потребувало би прийняття окремого нормативно-правового акта, оскільки Закон №1975-XII взагалі не наділяє цих осіб правом на виконання військового обов`язку в альтернативний спосіб.

Окрім цього, згідно частиною 1 статті 1 зазначеного вище Закону альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби, на яку призивають громадян, зазначених у статті 15 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», віком 18-25 років. Можливості заміни в означений спосіб військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період Закон № 1975-XII не передбачає.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 150 Основного Закону України вирішення питання про відповідність/невідповідність законів Конституції належить до повноважень Конституційного Суду України.

У порядку, встановленому Законом України «Про Конституційний Суд України», цей орган не визнавав неконституційними положення Закону №1975-XII. Не констатував і ЄСПЛ у своїх рішеннях невідповідність цього акта національного законодавства вимогам Конвенції.

Відповідно до статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За приписами статті 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зазначає, що Довідка, релігійної громади євангельських християн баптистів, яка долучена ОСОБА_1 до позовної заяви, не містить обов`язкових реквізитів для документів такого виду, а саме: реєстраційного номера вихідного документа, дати складання документа, печатки релігійної організації, тощо.

Також, зі змісту заяви від 18.05.2024, яку, як зазначає позивач він подав до відповідача 1, вбачається, що до такого документа не долучалися жодні підтверджуючі документи.

Нормативно-правовим актом, який встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів, є Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (далі Закон №3543-XII).

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (стаття 1 Закону №3543-XII).

Організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України (частина перша статті 4 Закону №3543-XII).

Постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154 затверджено Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (далі Положення №154).

Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації (пункт 1 Положення №154).

За правилами пункту 8 Положення №154, завданнями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки є виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, керівництво військовим обліком призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, здійснення контролю за його станом, зокрема в місцевих держадміністраціях, органах місцевого самоврядування та в органах, що забезпечують функціонування системи військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (крім СБУ та розвідувальних органів України), забезпечення в межах своїх повноважень адміністрування (територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя) та ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Реєстр) (районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), проведення заходів з приписки громадян до призовних дільниць, призову громадян на військову службу, проведення відбору кандидатів для прийняття на військову службу за контрактом, участь у відборі громадян для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил, підготовка та проведення в особливий період мобілізації людських і транспортних ресурсів, забезпечення організації соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори до Збройних Сил (далі - збори), ветеранів війни та військової служби, пенсіонерів з числа військовослужбовців Збройних Сил (далі - пенсіонери) та членів їх сімей, участь у військово-патріотичному вихованні громадян, здійснення інших заходів з питань оборони відповідно до законодавства.

Відповідно до пункту 9 Положення №154, Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань, зокрема:

ведуть військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також облік громадян України, які уклали контракт добровольця територіальної оборони, ветеранів війни та військової служби, та інших осіб, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб;

здійснюють ознайомлення громадян України з їх правами та обов`язками під час взяття на військовий облік, направлення для проходження базової військової служби, призову на військову службу та проходження зборів, а Центральне управління та регіональні органи СБУ, відповідні підрозділи розвідувальних органів України - під час призову на військову службу та проходження зборів;

оформлюють та видають військово-облікові документи призовникам, військовозобов`язаним та резервістам;

взаємодіють з місцевими держадміністраціями, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування з питань військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, бронювання військовозобов`язаних на період мобілізації та на воєнний час;

здійснюють заходи оповіщення та призову громадян (крім військовозобов`язаних та резервістів СБУ та розвідувальних органів): на військову службу за призовом осіб офіцерського складу; на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (зарахованих до військового оперативного резерву); на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (незалежно від місця їх перебування на військовому обліку);

забезпечують згідно із законодавством організацію соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на збори, ветеранів війни та військової служби, пенсіонерів та членів їх сімей;

розглядають звернення військовослужбовців, працівників та членів їх сімей, а також громадян з питань, що належать до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а також ведуть прийом громадян, які звертаються із зазначених питань, видають необхідні довідки та інші документи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560 «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі Порядок №560).

Відповідно до пункту 25 Порядку №560, громадяни чоловічої статі віком від 18 до 60 років зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ (військово-обліковий документ в електронній формі) та пред`являти його за вимогою уповноваженого представника територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейського, а також представника Держприкордонслужби у прикордонній смузі, контрольованому прикордонному районі та на пунктах пропуску через державний кордон України.

Відповідно до частини шостої статті 22 №3543-XII, у період проведення мобілізації (крім цільової) громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ та пред`являти його за вимогою уповноваженого представника територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейського, а також представника Державної прикордонної служби України у прикордонній смузі, контрольованому прикордонному районі та на пунктах пропуску через державний кордон України.

Позивач зазначає, що при прийнятті рішень та вчинення дій щодо мобілізації позивача, ІНФОРМАЦІЯ_3 , як суб`єкту владних повноважень, було достеменно відомо про наявність у ОСОБА_1 релігійних переконань, які не допускають користування зброєю, дійсна його належність до релігійної організації, віровчення якої не допускає користування зброєю, а також про готовність останнього до виконання покладеного на нього обов`язку у спосіб, визначений частиною четвертою статті 35 Конституції України. Тому, прийняття рішення про призов позивача на військову службу (в тому числі і під час мобілізації), а так само будь-яких інших подібних рішень та/або вчинення дій щодо фактичної мобілізації позивача є неправомірним.

Такі доводи позивача спростовуються зазначеними вище судом висновками, а тому дії відповідача 1 щодо мобілізації позивача є правомірними.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування Наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) в частині про зарахування ОСОБА_1 №141 від 18.05.2024, суд зазначає таке.

У відповідності до статті 17 Закону України «Про оборону України», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством. Громадяни проходять військову службу, службу у військовому резерві та виконують військовий обов`язок у запасі відповідно до законодавства.

За правилами статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України».

У відповідності до статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Відповідно до частини 1 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

У відповідності до частини першої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», громадяни, серед іншого, зобов`язані: з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Відповідно до пункту 97 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №560 від 16 травня 2024 року встановлено, що «На склад військової (зведеної військової) команди районним, міським (обласним, Київським та Севастопольським міським) територіальним центром комплектування та соціальної підтримки оформляється поіменний список (додаток 14) у трьох примірниках.

Старший військової (зведеної військової) команди отримує перший та другий примірники поіменного списку, військово-облікові документи, обліково-послужні картки, особові справи, довідки з висновком військово-лікарської комісії про придатність до військової служби за станом здоров`я на кожного резервіста та військовозобов`язаного та приймає особовий склад військової команди у своє підпорядкування.

Третій примірник поіменного списку підшивається до справи у районному, міському (обласному, Київському та Севастопольському міському) територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки. Перший примірник поіменного списку та комплект документів на кожного резервіста та військовозобов`язаного передається військовій частині (установі) або обласному (Київському та Севастопольському міському) територіальному центру комплектування та соціальної підтримки.

Після завершення прийому особового складу військової команди другий примірник поіменного списку з відмітками про кількість прийнятих (неприйнятих) резервістів та військовозобов`язаних, скріплений гербовою печаткою військової частини або обласного ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , повертається старшому військової команди для повернення до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки», а згідно пункту 98 цього ж порядку, встановлено, що старший військової команди несе персональну відповідальність за особовий склад, включений до складу військової команди з моменту прийняття у своє підпорядкування, під час слідування до військової частини (установи) або (обласного) збірного пункту та до моменту завершення прийому особового складу військової команди військовою частиною (установою) або об`єднаним (обласним) збірним пунктом, що підтверджується підписом і печаткою посадових осіб у другому примірнику поіменного списку військової команди.

Відповідно до пункту 85 Порядку №560, на кожного резервіста та військовозобов`язаного, який призивається на військову службу під час мобілізації, на особливий період, оформляється (заповнюється): військово-обліковий документ; обліково-послужна картка (для рядового та сержантського складу); послужна картка (для офіцерів запасу); особова справа (для офіцерів запасу або осіб, що раніше проходили військову службу за контрактом); довідка з висновком військово-лікарської комісії про придатність до військової служби за станом здоров`я.

Отже, зарахування військовозобов`язаного до списків особового складу військової частини відбувається на підставі чітко визначеного переліку документів, а саме: військово-облікового документа, обліково-послужної картки, довідки військово-лікарської комісії та поіменного списку.

З матеріалів справи вбачається, що старшим військової команди, до складу якої входив ОСОБА_1 , під час приймання військовозобов`язаних 18.05.2024, відповідальним посадовим особам Військової частини НОМЕР_1 , були надані: військовий квиток на ім`я ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 ; обліково-послужна картка ОСОБА_1 до військового квитка серії НОМЕР_3 ; довідка військово-лікарської комісії № 7418 від 15.05.2024 (згідно з даною довідкою ОСОБА_1 визнаний придатним до військової служби); поіменний список військовозобов`язаних, які призвані та відправлені з першого відділу ІНФОРМАЦІЯ_2 вих. № 7419 від 17.05.2024.

Таким чином, після здійснення приймання особового складу, Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 141 від 18.05.2024 ОСОБА_1 був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначений на посаду курсанта навчального взводу навчальної батареї зенітного ракетно-артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 .

Отже, Військовою частиною НОМЕР_1 не допущено жодних порушень вимог законодавства щодо позивача, а Наказ №141 від 18.05.2024 є таким, що виданий командиром Військової частини НОМЕР_1 на підставі і в порядку, передбаченому чинним законодавством України, та в межах компетенції Відповідача 2, а тому підстави для його скасування відсутні.

Вказане свідчить і про відсутність правових підстав для задоволення похідної позовної вимоги про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період та виключити позивача зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .

За приписами статті 19 Конституції України від 28.06.1996 №254к/96-ВР, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідачами доведено правомірність оскаржуваних дій та рішення в порядку статті 77 КАС України, а тому заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат у порядку статті 139 КАС України не підлягає вирішенню.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 ) та Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 10 жовтня 2024 року

Суддя К.М. Недашківська