Справа № 420/23085/24
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2024-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі ГУ ПФУ), в якому позивач просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ №57 від 21.06.2024 про відмову в призначенні пенсії йому - ОСОБА_1 ; - зобов`язати ГУ ПФУ зарахувати до страхового стажу його - ОСОБА_1 , періоди навчання з 01.09.1990 по 11.05.1991 р.; періоди служби в армії з 18.06.1991 по 03.05.1993 р., до його підземного стажу періоди роботи: з 24.05.1993 по 05.12.1993 р.; з 17.04.1995 по 31.12.1998 р.; з 02.07.2001 по 30.11.2001 р.; з 24.03.2005 по 21.08.2005 р. та зобов`язати застосувати до періодів роботи його - ОСОБА_1 , на посадах машиніста гірничих виємочних машин та прохідника: з 07.08.1996 р. по 19.06.2001 р та з 02.07.2001 р. по 23.08.2002 р., з 14.01.2003 р. по 16.02.2005 р., з 24.03.2005 р. по 21.08.2005 р., з 24.08.2005 р. по 23.08.2006 р., з 13.09.2006 р. по 15.12.2008 р., з 22.12.2008 р. по 22.03.2009 р., з 30.09.2009 р. по 09.11.2011 р., з 10.11.2011 р. по 28.09.2015 р. збільшення стажу на 3 місяці за кожний рік роботи машиністом гірничих виємочних машин, прохідником та зобов`язати призначити йому - ОСОБА_1 , пенсію за віком відповідно до п. 2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 13.06.2024 р.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 13.06.2024 року через портал ПФУ він звернувся із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, за результатом розгляду якої ГУ ПФУ прийнято рішення №57 від 21.06.2024 про відмову в призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю документа про реєстрацію місця проживання заявника та підтверджуючого документа про фактичне місце проживання.

Позивач вважає, що така підстава відмови в призначенні пенсії суперечить ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», оскільки особа може вільно переміщатися, але при цьому скористатися своїм правом на пенсію.

При цьому, вважає, що у нього відсутній обов`язок надавати документи, що засвідчують місце реєстрації та факт проживання, оскільки згідно вимог Порядку №22-1 особа надає саме відомості про місце проживання, а не про місце реєстрації.

Позивач вказує, що місце його реєстрації АДРЕСА_2 , яка наразі відноситься до тимчасово окупованої території.

На виконання вимог Порядку №22-1 ним зазначено у заяві місце проживання - АДРЕСА_1 . Вказана адреса являється адресою фактичного місця проживання його сина як внутрішньо переміщеної особи, у якого він періодично проживає. В інший час він перебуває в країнах Європи. Зареєструвати своє місце проживання він не може, оскільки не має на підконтрольній Україні території нерухомості у власності. Реєстрація як ВПО не є обов`язком, а лише правом, тому оскільки він багато часу проводить за кордоном, не вважає за правильним реєструватися як ВПО.

Позивач наголошує, що 01.02.2007 року Україною ратифікована Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996 р., яка визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (п.23 ч.І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Також позивач вважає, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення протиправно не зараховано: 1) до загального страхового стажу періодів навчання та служби в армії; 2) до спеціального стажу за списком №1 періодів роботи на підземних роботах в шахті.

Позивач просив задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 29.07.2024 року позов залишено без руху, надано строк на усунення недоліків позову.

Ухвалою суду від 16.08.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в електронній формі.

Представник ГУ ПФУ подав відзив на позов, у якому просив відмовити в задоволенні позову, зазначивши, що ОСОБА_1 13.06.2024 звернувся через Веб - портал Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, яку за принципом екстериторіальності розглянуто ГУ ПФУ та прийнято рішення від 21.06.2024 №57 про відмову в призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю документів про місце реєстрації та проживання заявника.

Представник відповідача зазначив, що Порядком №22-1 чітко визначено перелік документів для розгляду заяви про призначення пенсії, зокрема, для підтвердження інформації про місце проживання особа надає відомості про місце проживання, що були внесені до документів, визначених Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

Проте позивачем до заяви про призначення пенсії не додано жодного документу, що засвідчують його місце проживання за адресою АДРЕСА_1 .

Таким чином, Головне управління не порушувало прав, свобод та інтересів позивача, а діяло лише на підставі норм чинного законодавства України.

Крім того, представник ГУ ПФУ зазначив, суд не уповноважений встановлювати наявність чи відсутність всіх підстав для призначення чи відмови у призначенні пенсії, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки. А тому, вирішення питання про призначення пенсії без перевірки наявності, чи відсутності усіх для цього підстав є передчасним, так, як органам Пенсійного фонду кореспондований обов`язок здійснити повну перевірку поданих позивачем документів та винести обґрунтоване рішення відповідно до норм чинного законодавства.

Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову.

Справа розглянута у письмовому провадженні.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом № НОМЕР_1 , орган що видав №2126, дата видачі 05.12.2022 року, місце народження м. Макіївка, Донецька область.

13.06.2024 року через Веб - портал Пенсійного фонду України позивач звернувся до ГУ ПФУ в Донецькій області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1, що не заперечується сторонами.

За принципом екстериторіальності заяву розглянуто ГУ ПФУ в Одеській області та за результатом розгляду прийнято рішення від 21.06.2024 №57 про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

В рішенні зазначено, що: 1) необхідний вік для призначення пенсії становить 50 років, вік заявника 51 рік; 2) необхідний страховий стаж становить 25 років, страховий стаж заявника становить 19 років 04 місяці 27 днів з урахуванням кратності 32 роки 08 місяців 00 днів; 3) необхідний пільговий стаж становить 10 років, пільговий стаж за Списком №1 заявника становить 13 років 10 місяців 29 днів.

Підставою відмови в рішенні зазначено відсутність документів про місце реєстрації та проживання заявника.

Позивач, не погоджуючись із відмовою у призначенні пенсії, звернувся до суду з цим позовом.

Справа розглянута в письмовому провадженні.

Відповідно до ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основним спірним питанням у даній справі є питання умов реалізації позивачем свого право на призначення пенсії.

Пенсійні правовідносини регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV (далі Закон №1058-ІV), який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Згідно із ст.1 Закону №1058-ІV пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

За приписами статті 5 Закону № 1058-IV Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного та соціального страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Статтею 44 Закону №1058-IV встановлено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії, відповідно до якого заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу ПФУ або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням ПФУ за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 25.11.2005 №22-1 (далі Порядок №22-1).

Відповідно до п.п.1 розділу І Порядку №22-1 заява про призначення пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі орган, що призначає пенсію).

Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує електронну пенсійну справу (абз.14 п.4.2 розділу IV Порядку №22-1).

Після призначення пенсії електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи для здійснення виплати пенсії (абз.1 п.4.10 розділу IV Порядку №22-1).

Таким чином, зазначення у документах, що подаються для призначення пенсії місця проживання заявника, є необхідним, крім іншого, для визначення належного територіального органу, уповноваженого на формування пенсійної справи та призначення і виплати пенсії заявнику.

Розділом ІІ Порядку №22-1 визначено перелік документів, необхідних, зокрема, для призначення пенсії, згідно з п.п. 4 пункту 2.1 якого до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи, що підтверджують відомості про місце проживання особи.

За змістом абз.1 п.2.9 розділу ІІ Порядку №22-1 під час подання заяви про призначення пенсії особою пред`являється паспорт громадянина України. Особи, які тимчасово проживають за кордоном, надсилають копії вищезазначених документів та документ про посвідчення факту, що фізична особа є живою.

В заявах зазначається інформація про місце проживання, для підтвердження якої особа може надати відомості про місце проживання, що були внесені до документів, визначених Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (абз.2 п.2.9 розділу ІІ Порядку №22-1).

Відповідно до абз.4 п.2.9 розділу ІІ Порядку №22-1 документи мають бути чинними (дійсними) на дату їх подання.

Для підтвердження інформації про місце проживання особа може надавати відомості про місце проживання, що були внесені до документів, визначених Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» №1871-IX від 05.11.2021 (далі Закон України №1871-IX).

Вказаний Закон відповідно до його преамбули регулює відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, встановлює порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг.

Відповідно до п. 12 ст.1 Закону реєстрація місця проживання (перебування) особи це внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.

Статтею 3 Закон України №1871-IX визначена мета декларування та реєстрації місця проживання (перебування) особи.

Декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою, зокрема, створення умов для реалізації прав особи на отримання соціальних послуг, у випадках, передбачених законом.

Згідно з п.2 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №1871-IX місце проживання (перебування) особи, зареєстроване до набрання чинності цим Законом, не підлягає повторній реєстрації (декларуванню). Для підтвердження інформації про місце проживання (перебування), зареєстроване до набрання чинності цим Законом, особа може подавати відомості про місце проживання, що були внесені до:

1) паспорта громадянина України, виготовленого у формі книжечки;

2) паспорта громадянина України або паспорта громадянина України для виїзду за кордон у формі е-паспорта або е-паспорта для виїзду за кордон;

3) витягу з реєстру територіальної громади.

Таким чином, згідно з положеннями Закону України №1871-IX для реалізації особою прав на отримання соціальних послуг, у тому числі призначення пенсії, обов`язковою умовою є зазначення місця проживання та надання документів, що підтверджують відомості про місце проживання особи.

Згідно з ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду

Верховний Суд у постанові від 15.02.2024 по справі №1.380.2019.001249, аналізуючи положення Порядку №22-1, дійшов висновку особа яка звертається до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії повинна пред`явити чинні паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Таким чином, згідно з правовим висновком Верховного Суду подання документу на підтвердження відомостей про місце проживання особи є обов`язковим для призначення пенсії.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 під час подання заяви про призначення пенсії за віком на пільгових умовах не долучив до неї жодного документу на підтвердження відомостей про місце проживання.

Отже позивачем не дотримано встановленого порядку звернення за призначенням пенсії у зв`язку із поданням неповного комплекту документів, визначених Законом №1058-IV та Порядком №22-1.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», згідно з положеннями якою було встановлено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Вказана норма втратила чинність саме з прийняттям Закону України №1871-IX, який регламентує питання щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні та статтею 3 визначив, що саме декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою, зокрема, створення умов для реалізації прав особи на отримання соціальних послуг, у випадках, передбачених законом.

Таким чином, передбачене Конституцією України та Європейською соціальною хартією право особи на соціальний захист, на призначення та отримання пенсії повинно реалізовуватися у спосіб встановлений законодавством.

За приписами ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

ЄСПЛ у своїй практиці зазначав, що у тих випадках, коли особа не відповідає («Беллє, Уерта та Віалят проти Франції», § 5) або перестає відповідати передбаченим у внутрішньому законодавстві юридичним критеріям призначення допомог чи пенсій у тій чи іншій формі, немає втручання у здійсненні нею прав, передбачених статтею 1 Протоколу №1 («Расмуссен проти Польщі», § 71).

З урахуванням викладеного неспроможним є посилання позивача на те, що органами пенсійного фонду протиправно обмежено його право на призначення пенсії вимогою вказаного суб`єкта владних повноважень надати документи про реєстрацію місця проживання.

Крім того, позивач у змісті позову зазначав, що його право на пенсію обмежено, у зв`язку з тим, що зареєстрована адреса його місця проживання знаходиться на тимчасово окупованій території. Водночас він не має наміру отримувати статус ВПО з метою декларування адреси фактичного місця проживання на підконтрольній Україні території, оскільки багато часу проживає за кордоном.

Суд не приймає такі доводи, оскільки єдиною підставою відмови у призначенні пенсії слугувала відсутність жодного документа на підтвердження адреси місця проживання.

Реалізація права позивача на призначення пенсії повинно бути легалізованим.

Конституційний Суд України в рішенні від 23.12.2022 по справі №3-p/2022 зазначив, що позитивні обов`язки держави у сфері соціального захисту полягають, зокрема, у належному внормуванні відносин у цій сфері. Механізм законодавчого регулювання пенсійного забезпечення відповідатиме конституційним приписам у разі, коли він забезпечуватиме ефективне функціонування системи захисту життя, здоров`я й гідності людини та створить легальне підґрунтя для реалізації людиною, яка потребує соціального захисту, її фундаментальних прав і свобод (абз.1-2 п.5.4 мотивувальної частини рішення).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що право на пенсійне забезпечення осіб у разі їх проживання за кордоном або на тимчасово окупованій території не обмежується, але його реалізація має відбуватися у відповідності до чинного законодавства та встановлених процедур, що створює легальне підґрунтя для реалізації людиною, яка потребує соціального захисту, її фундаментальних прав і свобод.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Згідно ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд дійшов висновку, що позивачем не дотримано встановлений порядок звернення за призначенням пенсії, у зв`язку з ненадання документу на підтвердження зареєстрованого місця проживання. Отже відповідач приймаючи оскаржуване рішення про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, оскільки підставою для відмови у призначенні пенсії слугувала відсутність документів на підтвердження відомостей про реєстрацію місця проживання заявника, що визнано судом правомірним, суд вважає передчасним вирішення питання про зарахування інших періодів (навчання, військової служби та трудової діяльності) до страхового та спеціального стажу позивача.

Згідно ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 2, 3, 6, 7, 8, 9, 12, 241-246 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В :

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107 ) про визнання протиправним та скасування рішення №57 від 21.06.2024 про відмову в призначенні пенсії, зобов`язання вчинити певні дії.

Рішення набирає законної сили у порядку ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст. 295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва

.