Справа № 158/3016/24
Суддя: Сіліч Ю. Л.
Дата ухвалення: 2024-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 158/3016/24
Провадження № 2-а/0158/102/24
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 вересня 2024 року м. Ківерці
Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:
головуючого судді - Сіліч Ю.Л.,
за участю секретаря - Оніщук Н.Є.,
представника позивача Гудкової М.С.,
відповідача ОСОБА_1 ,
представника відповідача адвоката Вороб`я П.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці справу за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України у Волинській області до громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 про продовження строку затримання, -
В С Т А Н О В И В
Управління Державної міграційної служби України у Волинській області звернулось до суду з адміністративним позовом до громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою забезпечення примусового видворення.
Зазначають, що 08.04.2024 року працівниками Управління стратегічних розслідувань у Волинській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України у м. Луцьку було виявлено громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який, в порушення вимог ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», самостійно не виконав у встановлений законом строк рішення про його примусове повернення до країни походження, датоване 15.09.2022 року.
В подальшому, працівниками УДМС у Волинській області 08.04.2024 року відносно іноземця 08.04.2024 року було прийнято рішення про його примусове видворення з території України; затримано останнього та поміщено до Волинського ПТПІ.
Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 10.04.2024 року (залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.05.2024 року) постановлено затримати громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 у Волинському ПТПІ на три місяці з метою реалізації рішення про примусове видворення останнього.

В подальшому, рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 27.06.2024 року, продовжено строк перебування іноземця у Волинському ПТПІ на строк три місяці.

Враховуючи, що на момент звернення, рішення про примусове видворення працівниками міграційної служби не виконано з причин відсутності прямого авіасполучення та закриття пропускних пунктів з Республікою Білорусь, вважають, що існують підстави для подальшого продовження строку тримання ОСОБА_1 у ПТПІ на шість місяців.

Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 25.09.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за окремою категорією термінових справ.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити. На уточнюючі запитання суду надала наступні пояснення:

- відповідач прибув на територію України 03.10.2021 року законним шляхом (через ПП «Доманове» з метою спільного проживання з громадянською дружиною та створення сім`ї;

- 15.09.2022 року був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст.203 КУпАП (порушення правил/терміну перебування на території України); штраф сплачено у строки, встановлені КУпАП. Цього ж дня, під особистий підпис, отримав рішення про примусове повернення до країни походження, яке зобов`язався виконати добровільно до 10.10.2022 року включно;

- рішення про примусове повернення самостійно не виконав, натомість оскаржив в судовому порядку. Процесуальними рішеннями першої та апеляційної інстанції у задоволенні позовних вимог - відмовлено. У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Волинського окружного суду з позовом до Управління ДМСУ у Волинській області про визнання протиправним дій щодо відмови у розгляді заяви про надання додаткового захисту, оскільки, попередньо звертався до органів міграційної служби із заявою про надання йому додаткового захисту. Рішенням судів першої та апеляційної інстанції у задоволенні позову іноземця було відмовлено;

- перебуваючи у ПТПІ, іноземцем, у судовому порядку оскаржено рішення УМСУ у Волинській області від 08.04.2022 року про примусове видворення. Рішеннями судів першої та апеляційної інстанції у задоволенні позову було відмовлено;

- 24.05.2024 року іноземцем подано заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; документи повернуто заявнику без винесення відповідного рішення у зв`язку з порушенням строків такого звернення. В подальшому, іноземцем оскаржено винесене рішення в судовому порядку. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25.09.2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог, оскільки відсутній предмет спору;

- за час перебування на території України іноземець жодного разу не покидав територію України; відсутні дані, які б стверджували, що його перебування на території держави несе загрозу національній безпеці України. Вільно володіє державною мовою, має постійне місце проживання. Особу ідентифікована паспортом громадянина Республіки Білорусь, дійсним до 06.06.2027 року.

Відповідач по справі громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_3 позов заперечив. Суду пояснив, що остаточно прибув на територію України у 2021 році задля створення сім`ї з громадянкою України. Перебуває у цивільному шлюбі з жителькою м. Луцька, має постійне місце проживання, вільно володіє українською мовою та виховує спільну 3-річну дитину.

Не заперечив, що правила перебування на території України порушив, однак просив врахувати, що завершення терміну законного перебування припало саме на початок війни, що й унеможливило вчасне звернення до органів міграційної служби із відповідною заявою щодо його легалізації. Зауважив, що в усному порядку звертався до УДМСУ у Волинській області за роз`ясненнями щодо врегулювання питання подальшого перебування на території України, однак, зі слів, працівники Органу не надавали аргументованої відповіді, зважаючи на військовий стан в країні.

Повідомив, що з 2015 року (з початку військових дій на Сході України) добровільно, систематично займався волонтерською діяльністю та допомагав українським сім`ям, військовим. Співпрацював з ГО «Галицько-Волинський Байкер». Прихильність до держави України посилилась з моменту повномасштабного вторгнення росії на територію України, оскільки, проживаючи в Республіці Білорусь, він постраждав від існуючого там антинародного режиму діючого президента, брав участь у громадський діяльності, за що був підданий переслідуванню з політичних міркувань. Наголосив, що повернення до країни походження може нести загрозу його життю та здоров`ю через політичні переконання, про що свідчить проведення працівниками КДБ Білорусії на початку вересня поточного року обшуку за місцем його реєстрації у м. Брест з метою відшукання інформації, яка може містити антипрезидентські лозунги.

Висловив категоричну позицію щодо ймовірного залишення території України, оскільки не бажає роз`єднуватись з сім`єю, а повернутись з родиною до країни походження є неможливим за вищевикладених обставин.

Просив врахувати, що з початку повномасштабного вторгнення, допомагав ГО "Галицько-Волинський Байкер", а саме, маючи технічну освіту, з наданих добровольцями матеріалів самостійно виготовляв FTP-дрони та передавав військовим угрупуванням.

Окрім іншого, просить звернути увагу суду, що неодноразово був ініціатором судових процесів з приводу легалізації його місця проживання на території України.

Враховуючи вищевикладене, просив відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача - адвокат Воробей П.О. просив у задоволенні позову відмовити з підстав того, що іноземець є ідентифікованим, співпрацює з органами ДМС України, а неможливість державних органів протягом пів року виконати рішення про видворення не може слугувати беззаперечною підставою для подальшого обмеження вільного пересування/волі.

За клопотанням представника відповідача судом було заслухано свідка по справі - ОСОБА_4 , який є засновником ГО «Галицько-Волинський Байкер». Останній суду повідомив, що знайомий з ОСОБА_1 з 2015 року. Іноземець систематично на території України займався волонтерською діяльністю, а з початку повномасштабного вторгнення - виготовляв FTP-дрони, які, в подальшому, членами ГО були скеровані відповідним підрозділам ЗСУ. Підтвердив, що ОСОБА_5 має постійне місце проживання на території Луцької громади, перебуває у цивільному шлюбі та виховує трирічну доньку.

За клопотанням представника відповідача судом було заслухано свідка по справі ОСОБА_6 , який є членом ГО «Галицько-Волинський Байкер», котрий підтвердив, що ОСОБА_5 з 2018 року постійно знаходиться на території України, перебуває у цивільному шлюбі, виховує дитину, вільно володіє державною мовою та на постійній основі займається волонтерською діяльністю, а саме збиранням FTP-дронів для потреб ЗСУ.

Стверджує, що про проблеми з легалізацію йому було відомо. Зауважив, що особисто з ОСОБА_1 прибував до органів міграційної служби задля отримання інформації щодо отримання дозволу продовження перебування на території України, однак, зважаючи на військовий стан, представники чіткого врегулювання вказаного питання не озвучували.

За клопотанням представника відповідача судом було заслухано свідка по справі - ОСОБА_7 (цивільна дружина відповідача), котра суду підтвердила, що ОСОБА_1 у 2018 році прибув до України на постійне місце проживання та створення сім`ї. У 2021 році в подружжя народилась спільна донька. Зважаючи, що обранець є іноземцем, у свідоцтві про шлюб дитини, прізвище батька та, відповідно, дитини - вказувала з посиланням на ст.135 СК України.

Просила врахувати, що чоловік не має бажання повертатись до країни походження та залишати сім`ю. Окрім іншого, їй відомий той факт, що на території Республіки Білорусь, у випадку повернення, існує ризик загрози його життю через політичні переконання.

Підтвердила, що зверталась разом з чоловіком до органів міграційної служби щодо врегулювання питання можливої легалізації місця перебування. Однак, такі звернення носили усний характер.

Заслухавши пояснення сторін по справі, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно із частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 7 ст. 5 КАС України іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи користуються в Україні таким самим правом на судовий захист, що й громадяни та юридичні особи України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI).

Відповідно до пункту 14 статті 1 Закону № 3773-VI нелегальний мігрант, це, зокрема, іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

За приписами частини 1 статті 26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення.

У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (частина 5 статті 26 Закону № 3773- VI).

Статтею 30 Закону №3773- VI визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Відповідно до частини 11 статті 289 КАС України, строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але загальний строк затримання не повинен перевищувати вісімнадцять місяців.

Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні (частина 12 статті 289 КАС України).

Відповідно до частини 13 статті 289 КАС України умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Аналогічні положення визначено також пунктом 6 розділу ІІІ «Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 №353/271/150 (далі - Інструкція).

Суд звертає увагу, що частиною 13 статті 289 КАС України, регламентовано дві умови, наявність хоча б однієї з яких надає підстави для прийняття адміністративним судом рішення про продовження затримання такої особи в межах максимально можливого строку (18 місяців), а саме:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 28 січня 2021 року у справі 743/1046/20.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).

Судом встановлено, що рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 10.04.2024р. затримано громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з поміщенням до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою забезпечення примусового видворення, терміном на 3 (три) місяці. Підстава затримання - порушення іноземцем правил перебування на території України, невиконання рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни.

Особа ідентифікована паспортом гр. Республіки Білорусь АВ3196409, виданим 06.06.2017 року, зі строком дії 06.06.2027 року.

В подальшому, рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 27.06.2024 року - продовжено строк затримання громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою забезпечення примусового видворення на строк 3 (три) місяці. Підстава продовження - зупинення дії рішення про примусове видворення за межі території України ОСОБА_1 у зв`язку з оскарженням іноземцем такого рішення в судовому порядку.

Станом на 31.07.2024 року національними судами постановлено остаточне рішення за оскарженням іноземцем рішенням про його примусове видворення (постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31.07.2024 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.04.2024 року, яким було відмовлено іноземцю у задоволенні позову, залишено без змін).

Тобто, суд вважає, що саме з цього часу право органів міграційної служби на реалізацію винесено ними рішення про примусове видворення ОСОБА_1 було відновлено.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи та сторонами в судовому засіданні не заперечувалось, 24.05.2024 року ОСОБА_1 звернувся до УДМС у Волинській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Водночас, рішення, як того вимагає ст. ч. 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", УДМС України у Волинській області не виносилось Натомість, надано відповідь-роз`яснення, згідно якого документи повернуто іноземцю у зв`язку з порушенням порядку строку звернення та за особистої відсутності останнього при поданні вищевказаної заяви.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25.09.2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування винесеного УДМС України у Волинській області рішення-повідомлення було відмовлено за відсутності спору.

Надаючи оцінку вказаній обставині, суд звертає увагу, що відповідач скористався своїм правом та виявив бажання набути статусу біженця або ж особи, яка потребує додаткового захисту, шляхом подання відповідної заяви до УДМС України у Волинській області. Однак, враховуючи, що рішення постфактум не виносилась, постає питання про подальшу реалізацію права іноземця та його статус у незавершеній процедурі.

Вказані обставини, на думку суду, свідчать про чітке бажання іноземця щодо співпраці з відповідними органами ДМС задля вирішення питання його легалізації на території України. Враховуючи, що держава Україна є Високою Договірною Стороною, необхідним у питанні міграції є дотримання ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція), відповідно до якої регламентовано право на повагу до приватного і сімейного життя, що включає й право на громадянство та вибір місця проживання.

Аналізуючи обставини даної справи, слід зазначити, що першочергова мета судового процесу у даному провадженні є здійснення процедури видворення. Саме виконання процедури видворення й стало підставою для подання ДМС позовної заяви, першочергово про затримання іноземця, а в подальшому - продовження строку його затримання у ПТПІ.

Статтею 31 Закону України №3773-VI встановлено, що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн:

- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

З матеріалів справи та з доказів, здобутих у судовому засіданні вбачається, що повернення ОСОБА_1 до країни походження може нести загрозу життю та здоров`ю через його політичні переконання. Такі відомості містяться у листах-повідомленнях директора Волинського ПТПІ, адресовані Управлінню ДМС України у Волинській області від 15.08.2024 року, 16.09.2024 року (а.с.31, 34) за результатами проведених співбесід з іноземцем. Окрім того, в судовому засіданні, відповідач надав суду копію протоколу проведення обшуку працівниками КДБ Білорусії від 09.09.2024 року за місцем його реєстрації у м. Бресті. Зі слів останнього, така слідча дія була проведена з метою відшукання можливої інформації, яка може свідчити про антипрезидентські політичні переконання останнього.

Суд критично ставиться до пояснень представника міграційної служби, про те, що подана іноземцем інформація (побоювання повертатись з країну походження через політичні переконання) є достовірною, оскільки, ще з перших судових процесів (жовтень 2022 року) позиція ОСОБА_1 була одностайною: гр. Білорусії, неодноразово наголошував, що висловлюючи власну політичну позицію на акціях мирного протесту за результатами виборів в Республіці Білорусь у 2020 році та приймаючи, при цьому, участь в громадській організації (ГО «Галицько-Волинський Байкер») на території України, існує реальна загроза його життю та здоров`ю зі сторони правоохоронних органів його держави.

Враховуючи вищевикладене, суд повертається до питання досягнення мети при продовженні строку подальшого утримання відповідача у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) регламентовано право на повагу до приватного і сімейного життя, що включає й право на громадянство та вибір місця проживання.

Стаття 13 Загальної декларації прав людини регламентує кожній людині право вільно пересуватись і обирати собі місце проживання в межах кожної держави.

У статті 1 Конвенції сторони зобов`язалися гарантувати кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені Конвенцією. Конвенційні гарантії, в даному випадку, належать всім, а не тільки громадянам. Дії держави, пов`язані з контролем перебування іноземців на своїй території можуть призводити до порушення цих гарантій.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у своїй практиці щодо цієї категорії спорів неодноразово наголошував, що у випадку підтвердження того, що відносини, про порушення яких заявляє особа, охоплюються поняттям сімейного чи приватного життя, як у випадку відповідача у цій справі, то слід застосовувати так званий трискладовий тест, тобто - «чи відбувалося втручання згідно із законом? чи переслідувало таке втручання законну мету? чи було таке втручання необхідним у демократичному суспільстві?».

При цьому необхідність втручання в демократичному суспільстві встановлюється шляхом врівноваження інтересів держави з правами особи. Держава не може обґрунтовувати втручання відносними термінами такими як «корисно», «розумно» чи «бажано», а повинна продемонструвати наявність нагальної суспільної необхідності. Необхідність в демократичному суспільстві також вимагає пропорційності законній меті, що переслідується. При здійсненні такого втручання в особи має бути можливість скористатися процедурними гарантіями для оскарження рішення, зокрема щодо того чи бралися під час прийняття рішення до уваги інтереси особи, захищені статтею 8 Конвенції.

ЄСПЛ не заперечує того, що повернення чи видворення, як такі можуть відповідати законній меті регулювання міграції, однак підкреслює, що такі заходи повинні застосовуватися пропорційно до права особи на приватне та сімейне життя.

У ситуації відповідача, є зрозумілим, що останній свідомо виявив бажання проживати саме на території України, створивши при цьому сім`ю, та небажання розлучатись з останньою. Питання щодо повернення до країни походження, зі слів відповідача, є неможливим у зв`язку з побоюванням за його життя.

Вказане свідчить про свідомий вибір відповідача щодо визначення свого місця проживання, що респондується з положеннями ст.13 Декларації та ст.8 Конвенції.

Судом також встановлено, що відповідач по справі виявив своє бажання співпрацювати з органами міграційної служби. За таких умов, судом не встановлено наявність обставин передбачених п. п. 1, 2 ч. 13 ст. 289 КАС України для можливості продовження строку затримання іноземця, відповідно до положень закону.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до п. «f» частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

В п.п. 37, 39 рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» Європейський суд з прав людини вказав, що предметом та метою п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є lex generalis по відношенню до п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є гарантувати, що нікого не може бути позбавлено волі у свавільний спосіб, таким чином, незалежно від відповідності національному праву «жодне свавільне утримання ніколи не може вважатися законним».

З огляду на викладене, враховуючи незавершені процедури державних органів по відношенню до іноземця; факти, які дають підстави для сумніву, що кінцева мета, а саме - видворення безспірно може бути реалізовано, суд, керуючись Конвенцією, вважає, що на даному етапі, подальше обмеження свободи людини не є необхідним та пропорційним законній меті, а навпаки є «невиправдано суворим».

Також, суд зауважує, що відсутність можливості виконання судового рішення про примусове видворення відповідача за межі території України з незалежних від сторін причин протягом тривалого часу не може бути підставою для продовження строку затримання відповідача.

Враховуючи вищевказане та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що адміністративний позов Управління Державної міграційної служби України у Волинській області до задоволення не підлягає.

Керуючись статтями 9, 72-77, 241, 244, 246, 268-272, 288, 289 КАС України, суд

У Х В А Л И В

В задоволенні адміністративного позову Управління Державної міграційної служби України у Волинській області до громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 про продовження строку затримання - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: Управління Державної міграціїйної служби України у Волинській області, адреса: вул. Градний Узвіз, 4, м. Луцьк Волинської області, код ЄДРПОУ - 37821586.

Представник позивача Гудкова Мар`яна Сергіївна, діє по довіреності № 0701.6/73-24 від 02.01.2024 року.

Відповідач: громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 , місце перебування: АДРЕСА_1 .

Представник відповідача адвокат Воробей Петро Олексійович, вул. Конякіна, 14а/11, м. Луцьк Волинської області.

Повний текст рішення складений 10 жовтня 2024 року.

Суддя Ківерцівського районного суду Ю.Л. Сіліч