Справа № 160/26792/24
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2024-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

09 жовтня 2024 року Справа № 160/26792/24
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Дєєв М.В., перевіривши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військово-лікарської комісії Комунального некомерційного підприємства «Криворізька міська лікарня №2» Криворізької міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

07.10.2024 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військово-лікарської комісії Комунального некомерційного підприємства «Криворізька міська лікарня №2» Криворізької міської ради, в якому позивач просить:

- визнати громадянина ОСОБА_1 доброчесним платником податків з декількох закладів, одним з яких є медичний заклад Комунальне некомерційне підприємство «КРИВОРІЗЬКА МІСЬКА ЛІКАРНЯ №16» КРИВОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ - найближчий опорний госпіталь державної форми власності для прийому і порятунку поранених військових з південного фронту, що функціонально є військовою частиною зі збереження життя та здоров`я військовослужбовців Збройних сил України;

- визнати протиправними дії відповідача-1 з вилучення медичної документації з Карткою обстеження та медичного огляду ОСОБА_1 працівника опорного госпіталя державної форми власності для підготовки перенаправления його до іншого госпіталя державної форми власності такими діями, які не мають для цього дієвих підстав, бо ОСОБА_1 не є працівником приватної медичної практики, та такими діями, які не задовольняють фундаментальну мету мобілізації - не переводить національну економіку в частині приватної медичної практики на задоволення потреб оборони держави, чим відповідач-1 уникає задоволення фундаментальної мети дії Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», яка чітко проголошена в статті 1 цього Закону, та зобов`язати відповідача-1 припинити перенаправления працівника опорного госпіталя державної форми власності до іншого госпіталя державної форми власності;

- визнати громадянина ОСОБА_1 раніше судимим за тяжкі злочини на 5 років тюрми, якому через судимість за тяжкі злочини заборонено працювати у озброєних підрозділах поліції, прокуратури, регулярних військових частинах, підрозділах спеціального призначення, ін., визнати таким, що не може отримати дозвіл на застосування зброї (визнати таким, що не може мати дозвіл на придбання, зберігання, перевезення та використання вогнепальної зброї), зобов`язати відповідача-1 чітко додержуватися фундаментальних вимог статті 65 Кримінального кодексу України в частині попередження вчинення раніше судимою особою нових кримінальних правопорушень та при можливому примусовому врученні вогнепальної зброї раніше судимому громадянину попередньо скасувати будь-яку кримінальну відповідальність ОСОБА_1 в судовому порядку рішенням суду (для дійсного попередження/уникнення будь-якої кримінальної відповідальності з боку правоохоронних органів шляхом підкидання чужих речей незареєстрованої в Україні вогнепальної зброї, наркотичних засобів, телефонів з неукраїнськими номерами дзвінків, фотографій об`єктів підвищеної небезпеки, лжесвідчення підставних працівників відділу «наружки» та інших протиправних методів роботи правоохоронців для повторного протиправного притягнення/засудження платників податків до тюрми для штучного збільшення статистичної робочої звітності);

- визнати протиправними дії відповідача-2 з невнесення відомостей до пункту 6 Картки обстеження та медичного огляду про непереноеимість цукру та всіх продуктів харчування, у складі яких є цукор навіть у мінімальній кількості через дієту при цукровому діабеті, непризначення глюкозо-толерантного тесту з навантаженням з визначенням через 120 хвилин та неврахування даних сімейного діабетичного анамнезу ОСОБА_1 з порушеннями вуглеводного обміну такими, що через недотримання дієти в польових умовах регулярні кетоацидотичні коми можуть призвести до смерті платника податків через невиконання посадових обов`язків комісією ВЛК, оскільки ВЛК порушені вимоги організації медичного огляду. Додатків 1 та 2 наказу Міністерства оборони України від 14.08.2008 №402 «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних силах України»;

- визнати протиправними дії відповідача-2 з нерозшифровки ЕКГ, невнесення відомостей до пункту 8 Картки обстеження та медичного огляду та неврахування даних дослідження електрокардіографії ОСОБА_1 з порушеннями серцевого ритму та провідності такими, що через хронічну серцеву недостатність будь-яке фізичне навантаження в польових умовах може призвести до гострих форм ІХС та смерті платника податків через невиконання посадових обов`язків комісією ВЛК, оскільки ВЛК порушені вимоги організації медичного огляду наказу Міністерства оборони України від 14.08.2008 №402 «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних силах України»;

- визнати протиправними дії відповідача-2 з непроведення медичного огляду верхньої щелепи ОСОБА_1 лікарем-отоларингологом, лікарем-стоматологом через відсутність оснащення кабінету стоматолога та неврахування встановленого вузьким спеціалістом цього ж комунального закладу охорони здоров`я лікарем-стоматологом щелепно-лицевим хірургом відділення щелепно-лицьової хірургії Комунального некомерційного підприємства «Криворізька міська лікарня № 2» Криворізької міської ради діагнозу: Загострення хронічного остеомієліту верхньої щелепи в ділянці 16,17,18,26,27,28 зубів, двобічний одонтогенний гайморит, кісти гайморової пазухи (Хронічний остеомієліт щелепи з наявністю порожнин - стаття 51 Розкладу хвороб, станів та фізичних вад), невнесення наявної хвороби до колонки «Діагноз» пункту 9 Картки обстеження та медичного огляду, ненаправлення на додаткове обстеження до спеціалізованого медичного закладу та лікування хвороби гнійного хронічного захворювання верхньої щелепи такими, що через перебування в польових умовах регулярне гнійне абсцедування кіст може призвести до Флегмони обличчя та смерті платника податків через невиконання посадових обов`язків комісією ВЛК, оскільки ВЛК порушені вимоги організації медичного огляду. Додатків 1 та 2 наказу Міністерства оборони України від 14.08.2008 №402 «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних силах України»;

- визнати протиправними дії відповідача-2 з непроведення медичного огляду органів зору ОСОБА_1 та неврахування встановленого вузьким спеціалістом лікарем офтальмологом міського офтальмологічного центру КФ Комунального підприємства «ДОКОЛ» діагнозу: Короткозорість лівого ока -3.50 дптр, анізометропія, що виражається у значній відмінності рефракції лівого та правого очей один від одного, що унеможливлює використання окулярів для корекції зору (Короткозорість з анізометропією - стаття 30 Розкладу хвороб, станів та фізичних вад), невнесення наявної хвороби до колонки «Діагноз» пункту 9 Картки обстеження та медичного огляду, ненаправлення на додаткове обстеження до спеціалізованого медичного закладу та лікування хвороби лівого ока такими, що при перебуванні в бойових умовах неможливість виявляти та супроводжувати цілі в лівій частині зору/бою може призвести до миттєвої смерті платника податків через невиконання посадових обов`язків комісією ВЛК, оскільки ВЛК порушені вимоги організації медичного огляду. Додатків 1 та 2 наказу Міністерства оборони України від 14.08.2008 №402 «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних силах України»;

- визнати протиправними дії відповідача-2 з неврахування встановленого вузьким спеціалістом лікарем лікарем-ортопедом-травматологом поліклініки Комунального некомерційного підприємства «Криворізька міська лікарня № 2» Криворізької міської ради від 17.05.2024 діагнозу ОСОБА_1 : Набута повздовжня плоскостопість 3 ступеню (стаття 62 Розкладу хвороб, станів та фізичних вад), невнесення наявної хвороби до колонки «Діагноз» пункту 9 Картки обстеження та медичного огляду, ненаправлення на додаткове обстеження до спеціалізованого медичного закладу та лікування хвороби кістково-м`язової системи такими, що при перебуванні в бойових умовах неможливість швидко переміщатися під час бою через постійний біль в суглобах може призвести до миттєвої смерті платника податків через невиконання посадових обов`язків комісією ВЛК, оскільки ВЛК порушені вимоги організації медичного огляду. Додатків 1 та 2 наказу Міністерства оборони України від 14.08.2008 №402 «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних силах України»;

- зобов`язати відповідача-2 вчинити певні дії з визнання хворого ОСОБА_1 на Хронічний остеомієліт щелепи з наявністю порожнин за статтею 51 Розкладу хвороб, станів та фізичних вад Додатків 1 та 2 наказу Міністерства оборони України від 14.08.2008 №402 «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних силах України» тимчасово непридатним до військової служби таким, що потребує лікування гнійного хронічного захворювання верхньої щелепи, зобов`язати відповідача 2 за іншими вищезазначеними хворобами платника податків направити на додаткове медичне обстеження в спеціалізованих медичних закладах з обов`язковим складанням Актів дослідження стану здоров`я за вимогами організації медичного огляду, Додатків 1, 2 та 10 наказу Міністерства оборони України від 14.08.2008 №402 «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних силах України».

Відповідно до пунктів 3 та 6 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 Кодексу адміністративного судочинства України та чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у цій справі встановлено, що вказану позовну заяву слід повернути позивачеві на підставі п.6 ч.4 ст.169 КАС України, з огляду на таке.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб місцевих органів виконавчої влади, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини другої ст. 55 Конституції України та ст. 6 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

Частина перша статті 2 КАС України регламентує необхідність справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У п. 3 ч. 1 ст. 4 КАС України міститься визначення поняття «адміністративний суд», згідно з яким це суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ.

Отже, належним та компетентним судом, у розумінні процесуального закону, є суд, який розглядає та вирішує справу за позовною заявою, поданою із дотриманням правил територіальної, інстанційної та предметної підсудності.

За правилами частини 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

1-1) спорах адміністратора за випуском облігацій, який діє в інтересах власників облігацій відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки", із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності;

2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом;

6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;

8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;

9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;

10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;

11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності державного замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про оборонні закупівлі", крім спорів, пов`язаних із укладенням державного контракту (договору) про закупівлю з переможцем спрощених торгів із застосуванням електронної системи закупівель, а також зміною, розірванням і виконанням державних контрактів (договорів) про закупівлю;

12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень";

13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років";

14) спорах із суб`єктами владних повноважень з приводу проведення аналізу ефективності здійснення державно-приватного партнерства;

15) спорах, що виникають у зв`язку з оголошенням, проведенням та/або визначенням результатів конкурсу з визначення приватного партнера та концесійного конкурсу;

16) спорах щодо здійснення державного регулювання, нагляду і контролю у сфері медіа.

Відповідно до ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Так, чітке розмежування компетенції між судами різних юрисдикцій є запорукою стабільності правової системи як необхідної умови втілення гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина.

Критеріями такого розмежування, тобто передбаченими законом умовами, за якими певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, суб`єктний склад і характер спірних правовідносин у їх сукупності або пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Право на звернення до суду не є абсолютним, а здійснюється на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур, та осіб, котрі вправі ініціювати їх вирішення. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу та самі по собі не є порушенням прав на справедливий судовий розгляд та ефективний засіб юридичного захисту, гарантованих статтями 6, 13 Конвенції про захист прав особи і основоположних свобод.

Справою адміністративної юрисдикції у розумінні п.п.1,2 ч.1 ст.4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін суб`єкт владних повноважень означає орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст.4 КАС України).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Тобто спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні, і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є виконання ним владних управлінських функцій, які він повинен здійснювати саме у тих правовідносинах, у яких виник спір. До юрисдикції адміністративного суду належить спір, що виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правовідносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта (інших суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Водночас, помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з цим, якщо суб`єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказаних владних управлінських функцій щодо іншого суб`єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції і відповідно не повинен вирішуватись адміністративним судом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у позові заявлено вимоги, зокрема, щодо визнання громадянина ОСОБА_1 раніше судимим за тяжкі злочини на 5 років тюрми, якому через судимість за тяжкі злочини заборонено працювати у озброєних підрозділах поліції, прокуратури, регулярних військових частинах, підрозділах спеціального призначення, ін., визнання таким, що не може отримати дозвіл на застосування зброї (визнання таким, що не може мати дозвіл на придбання, зберігання, перевезення та використання вогнепальної зброї), зобов`язання відповідача-1 чітко додержуватися фундаментальних вимог статті 65 Кримінального кодексу України в частині попередження вчинення раніше судимою особою нових кримінальних правопорушень та при можливому примусовому врученні вогнепальної зброї раніше судимому громадянину попередньо скасувати будь-яку кримінальну відповідальність ОСОБА_1 в судовому порядку рішенням суду (для дійсного попередження/уникнення будь-якої кримінальної відповідальності з боку правоохоронних органів шляхом підкидання чужих речей незареєстрованої в Україні вогнепальної зброї, наркотичних засобів, телефонів з неукраїнськими номерами дзвінків, фотографій об`єктів підвищеної небезпеки, лжесвідчення підставних працівників відділу «наружки» та інших протиправних методів роботи правоохоронців для повторного протиправного притягнення/засудження платників податків до тюрми для штучного збільшення статистичної робочої звітності).

Так, питання щодо правових наслідків, строків погашення та зняття судимості врегульовані положеннями розділу ХІІІ «Судимість» Кримінального кодексу України та вирішуються судом в порядку, визначеному у розділі VIII «Виконання судових рішень» Кримінального процесуального кодексу України.

Розгляд питань щодо тимчасового обмеження у користуванні спеціальним правом, у тому числі правом на володіння та носіння зброї, може бути здійснене на підставі рішення слідчого судді під час досудового розслідування відповідно до положень Глави 13 Розділу ІІ Кримінального процесуального кодексу України.

Розгляд питань щодо звільнення особи від кримінальної відповідальності врегульовано положеннями Глави 24 Розділу І Кримінального процесуального кодексу України.

Таким чином, наведені вище позовні вимоги, які заявлені ОСОБА_1 у цій справі, підлягають розгляду в порядку кримінального судочинства відповідно до положень Кримінального процесуального кодексу України.

Частиною 1 і 2 статті 172 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Похідною вимогою в розумінні пункту 23 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

При цьому, згідно з частиною 6 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до пункту 6 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172 цього Кодексу).

За частиною шостою статті 172 КАС суд вправі за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог у самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання адміністративного судочинства.

Отже, визначальною умовою для роз`єднання позовних вимог є та обставина, що таке роз`єднання сприятиме виконанню завдання адміністративного судочинства.

Зазначений припис спрямований на те, щоб суб`єкт правовідносин міг з дотриманням принципів адміністративного судочинства і конкретних обставин скористатися правом на судовий захист.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

Керуючись ч. 5 ст. 242 КАС України, суд враховує , що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.10.2021 при розгляді справи №9901/285/21 дійшла висновку, що суд вправі з власної ініціативи до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог у самостійне провадження для забезпечення виконання завдань адміністративного судочинства, тобто, зокрема, для своєчасного вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Проте таке роз`єднання можливе лише у тому випадку, якщо кожна з виділених вимог може бути предметом розгляду у тому суді, який роз`єднав позовні вимоги. Указаному кореспондує припис абзацу другого частини шостої статті 172 КАС, згідно з яким розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, здійснює суддя, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог.

Отже, з огляду на зміст та юридичну природу обставин, описаних у позовній заяві, суд вважає, що процесуальні правила Кодексу адміністративного судочинства України не передбачають можливості розгляду адміністративним судом позовів, в яких об`єднано вимоги, що належить розглядати в порядку різного судочинства.

У даному випадку позивачем порушено встановлене ч.6 ст.21 та ч.4 ст.172 КАС України правило об`єднання в одне провадження кількох вимог, через одночасне об`єднання вимог, що належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, з вимогами, що мають розглядатися в порядку кримінального провадження, що є неприпустимим, оскільки не належить до встановленого законом (ч.5 ст.21 КАС України) виключення, за яким кілька вимог можливо б було поєднати.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи на те, що у даному випадку позивачем порушено правила об`єднання позовних вимог внаслідок об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, суд доходить висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви на підставі п.6 ч.4 ст.169 КАС України.

На підставі викладеного та керуючись п.6 ч.4 ст.169, ст.ст. 172, 248, 256 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - повернути позивачеві.

Копію ухвали про повернення позовної заяви направити особі, яка її подала, разом з позовними матеріалами.

Роз`яснити позивачу, що відповідно до ч.8 ст.169 КАС України, повернення позовної заяви, не позбавляють права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Дєєв