Справа № 160/4351/24
Суддя: Божко Л.А.
Дата ухвалення: 2024-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

24 вересня 2024 року м. Дніпросправа № 160/4351/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Божко Л.А. (доповідач),

суддів: Кругового О.О., Шлай А.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.04.2024 в адміністративній справі №160/4351/24 (суддя Сидоренко Д.В.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и В:

У лютому 2024р. засобами поштового зв`язку до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просив суд: визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 з лав Національної гвардії України на підставі пп.г п.2 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку із вихованням дитини з інвалідністю до 18 років; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення, яким звільнити з лав Національної гвардії України ОСОБА_1 на підставі пп.г п.2 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку із вихованням дитини з інвалідністю до 18 років.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.04.2024 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Рішення суду обгрунтовано тим, що на позивача не покладено обов`язок щодо виховання ОСОБА_2 , він лише може брати участь щодо розвитку вказаної дитини, а тому на нього не поширюється положення пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" щодо звільнення з військової служби через такі сімейні обставини у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, де просив скасувати рішення суду першої інстанції та винести постанову про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що 01.06.2016р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (після шлюбу прізвище ОСОБА_4 ) укладено шлюб, про що внесено запис №127, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 .

Згідно з корінцем Медичного висновку №085 про дитину інваліда віком до 18 років від 22 жовтня 2019 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має захворювання (патологічний) стан Н17.1, Н33, що відповідає розділу ХІ пункту 2 підпункту 2.23, 2.19.

В акті про проживання Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку Заводська 31 №01/16 від 05.05.2023р. зазначено, що за свідоцтвом сусідів з січня 2015 року на вихованні та утриманні ОСОБА_1 знаходиться ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Листом від 02.06.2022р. вих.№223 Ліцей №11 Павлоградської міської ради повідомив адвокату Максиму Мерцалову про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається в Ліцеї №11 Павлоградської міської ради з першого класу. ОСОБА_6 проживає разом з матір`ю ОСОБА_7 та вітчимом ОСОБА_1 .

Для дитини створено належні умови для проживання. Санітарний стан житлового приміщення задовільний. ОСОБА_6 має окрему кімнату, яка обставлена меблями, має місце для навчання та відпочинку. Учень має комп`ютерну техніку, телефон. Забезпечений одягом, взуттям, шкільним приладдям та речами особистого користування в достатній кількості.

Стан утримання, навчання, виховання дитини визнаний задовільним. Права та інтереси дитини не порушуються. Мати та вітчим належним чином виконують свої обов`язки, приймають участь у житті ОСОБА_6 .

Біологічний батько хлопця ОСОБА_8 за період навчання розвитком сина не цікався.

Згідно з довідкою розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, виданої державним виконавцем Павлоградського ВДВС у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), станом на 01.11.2023 року заборгованість (виконавче провадження №185/3707/14-ц від 22.05.214 року стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_2 ) складає 7815,00 грн.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та в той же час, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу, подав рапорт про звільнення з військової служби через сімейні обставини у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю до 18 років.

У листі вих.№2/24-144 від 29.01.2024р. Військова частина НОМЕР_1 зазначила, що 15 січня 2024 року військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України отримано рапорт про звільнення з військової служби з підстав визначених підпунктом г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Також військова частина НОМЕР_1 зазначила, що заявником не подано жодних передбачених законодавством доказів, які підтверджують, що позивач є батьком, усиновителем або опікуном дитини з інвалідністю до 18 років. З огляду на зазначене у військовій частині НОМЕР_1 відсутні правові підстави для звільнення заявника з військової служби.

Суд апеляційної інстанції при перегляді справи в апеляційному порядку виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 65 Конституції України регламентовано, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

У пункті 20 частини 1 статті 106 Конституції України закріплено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до положень частинм другої, третьої статті 2 Закону №2232-XII проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 24 Закону №2232-XII початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, у період дії воєнного стану визначені пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: 2) під час дії воєнного стану:

а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;

б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку або про непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;

в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;

г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років; у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я; у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи; у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд; військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю; військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку; один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років; військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років; перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років; якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати, дід, баба або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

Отже, зі змісту зазначених правових приписів слідує, що однією з підстав для звільнення військовослужбовців під час дії воєнного стану є факт виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Як видно з матеріалів справи, згідно з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 28.07.2006 року, ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась дитина ОСОБА_2 , батько ОСОБА_8 , мати ОСОБА_3 .

Таким чином, ОСОБА_8 є батьком ОСОБА_2 .

Колегія суддів апеляційного суду, виходячи з доводів апеляційної скарги позивача зазначає, що частиною третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ (далі - Закон № 2402-ІІІ) встановлено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом частин першої та другої статті 15 Закону № 2402-ІІІ дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За приписами частин першої - третьої статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 260 Сімейного кодексу України визначено, що якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Отже, саме на батьків, опікунів, піклувальників, сімейне законодавство покладає обов`язок по вихованню малолітнього, неповнолітнього. Разом з тим, мачуха або вітчим можуть лише брати участь у їх вихованні (за умови проживання однією сім`єю), тобто бути додаткових суб`єктом заохочення та підтримки розвитку малолітнього, неповнолітнього.

Судом першої інстанції цілком правомірно зазначено, що на позивача не покладено обов`язок щодо виховання ОСОБА_2 , він лише може брати участь в розвитку вказаної дитини, а тому на нього не поширюється положення пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" щодо звільнення з військової служби через такі сімейні обставини у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.04.2024 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за винятком наявності підстав передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя Л.А. Божко

суддя О.О. Круговий

суддя А.В. Шлай