Справа № 420/26714/24
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2024-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2024 р.м. ОдесаСправа № 420/26714/24

Перша інстанція: суддя Хурса О. О.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шляхтицького О.І.,

суддів: Домусчі С.Д., Семенюка Г.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2024 року у справі № 420/26714/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Голови Вищої ради правосуддя Усика Григорія Івановича про визнання дій, бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

23.08.2024 до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій він просив:

- визнати протиправною бездіяльність Голови Вищої ради правосуддя Усика Г.І. який перебуваючи на посаді керівника колегіального органу, за відсутності безпосереднього керівника, у порушення ст.28 Закону України Про запобігання корупції при наявність у нього реального та потенційного конфлікту інтересів не виконав обов`язок встановлений ст.28 Закону України Про запобігання корупції та не звернувся не пізніше наступного робочого дня з повідомленням до Національне агентство з питань запобігання корупції про наявний конфлікт інтересів, щодо розгляду моєї заяви надісланої до Вищої ради правосуддя від 07.07.2024;

- визнати протиправною бездіяльність Голови Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 який перебуваючи на посаді керівника колегіального органу, за відсутності безпосереднього керівника, у порушення ст.30 Закону України Про запобігання корупції при наявність у нього реального та потенційного конфлікту інтересів (відповідач у справі 420/31125/23 про стягнення моральної шкоди та визнання протиправними дій та бездіяльності) не залучив до прийняття рішення та відповідних дій інших працівників Вищої ради правосуддя;

- визнати протиправними дії Голови Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 який перебуваючи на посаді керівника колегіального органу, за відсутності безпосереднього керівника, у порушення ст.ст.28, 29, 30 Закону України Про запобігання корупції при наявність у нього реального та потенційного конфлікту інтересів не вжив відповідні заходи, щодо врегулювання реального та потенційного конфлікту інтересів, розглянув його заяву від 07.07.2024 на свою бездіяльність і відмовив йому у задоволені заяви листом за №23728/0/9-24 від 02.08.2024.

В обґрунтування позову зазначено, що 22.06.2024 позивач звернувся до Вищої ради правосуддя із заявою про прискорення розгляду його заяви про звільнення у відставку від 11.04.2023 та оскаржив дії Голови Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 з підстав невиконання останнім приписів частини 5 статті 22 Закону України «Про вищу раду правосуддя», проте ОСОБА_3 сам провів по заяві перевірку та не встановивши порушень, листом №2165/0/9-24 від 03.07.2024 за особистим підписом повідомив позивачу про відмову у задоволенні його заяви про прискорення розгляду скарги та оскарження дій ОСОБА_2 .

Також 07.07.2024 позивач звернувся до Вищої ради правосуддя із заявою про прискорення розгляду його заяви про звільнення у відставку від 11.04.2023 та повторно оскаржив дії Голови ВРП ОСОБА_2 , який. на його думку, навмисно, протягом 15 місяців не виконує свої повноваження, передбачені частиною 5 статті 22 Закону України « Про вищу раду правосуддя» стосовно розгляду його заяви про звільнення та розгляду Вищою радою правосуддя дисциплінарних скарг стосовно нього, за власними резолюціями розписує на себе його заяви про свою особисту бездіяльність, за результатами розгляду заяв відмовляє у їх задоволенні та за особистими підписом надає на них відповіді про відмову.

Так, у заяві від 07.07.2024 він зазначив, що Голова Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 за домовленістю із членами ВРП ОСОБА_4 .. ОСОБА_5 та іншими особами більше року, незважаючи на надані позивачем медичні документи, розуміючи, що звільнення його з посади судді Окружного адміністративного суду м.Києва та примушуванz його працювати на цій посаді спричиняє подальший розвиток захворювання та шкоду здоров`я, з метою покарати його за ухваленні рішення.

У заяві від 07.07.2024 він звернув увагу Вищої ради правосуддя, що у заяві від 22.06.2024 він оскаржує бездіяльність Голови ВРП ОСОБА_2 та зазначив, що на теперішній час у нього вичерпано можливість перебувати у відпустці та здійснювати постійний догляд за своїм хворим батьком та неповнолітнім сином. Стан здоров`я у зв`язку з необхідністю перебувати на робочому місці постійно погіршується, що свідчить про навмисне протягом 14 місяців катування людини, та умисне спричинення матеріальної шкоди у зв`язку із поїздками у інше місто та проживання у м.Києві.

Крім того, у заяві від 07.07.2024 звернув увагу Вищої ради правосуддя на те, що у заяві від 22.06.2024 він оскаржує очевидні протиправні дії та бездіяльність голови ВРП ОСОБА_2 та повідомляє про реальний та потенційний конфлікт інтересів останнього у зв`язку із розглядом адміністративної справи №420/31125/23 у якій відповідачем є Голова Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 .

Посилаючись на приписи статті 28 Закону України «Про запобігання корупції» заявник вважає, що відповідач не вжив законодавчо встановлених заходів щодо врегулювання конфлікту інтересів.

Обґрунтовуючи адміністративний позов ОСОБА_1 також вказав, що 03.07.2024 він на заяву від 22.06.2024 отримав відповідь № 21365/0/9-24 за підписом від імені голови ВРП ОСОБА_2 , що може свідчити про те, що Голова Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 розглянув його звернення від 22.06.2024 щодо очевидної протиправності стосовно себе та надав йому відповідь, відмовивши у задоволенні заяви.

Незважаючи на наявність конфлікту інтересів щодо розгляду скарг відносно себе, наявність конфлікту інтересів щодо статусу відповідача у адміністративній справі №420/31125/23 у якій оскаржується бездіяльність стосовно розгляду його заяви про звільнення від 11.04.2023 та, на його думку, навмисного не розгляду дисціплінарних скарг стосовно судді ОСОБА_1 , Голова Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 сам особисто розглянув його заяву від 07.07.2024 та надав йому письмову відповідь за № 23728/0/9 від 02.08.2024 відмовивши у задоволенні його заяви від 07.07.2024 щодо вжиття заходів по прискоренню дисциплінарних скарг та врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

Додатково позивач зазначив, що він неодноразово звертався до правоохоронних органів із заявами щодо, на його думку, скоєння ОСОБА_2 у групі з іншими особами кримінального правопорушення, а у заявах від 22.06.2024, 07.07.2024 він оскаржує саме бездіяльність останнього , яка призводить до втрати здоров`я

Одеський окружний адміністративний суд ухвалою від 28.08.2024 у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Голови Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 про визнання дій, бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,- відмовив.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначив, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального, на підставі чого просив його скасувати та направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- суд першої інстанції застосував нерелевантні висновки Верховного Суду до спірних правовідносин;

- суд першої інстанції не врахував вимоги статті 160 КАС України та фактично вдався до оцінки викладених позивачем обставин справи та доказів, що не віднесено до компетенції суду на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі;

- суд першої інстанції не врахував, що бездіяльність голови Вищої Ради правосуддя Усика Г.І., який на думку апелянта, не належним чином виконує повноваження визначені п.п. 1,5 ч.5 ст. 22 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», а саме: організацію роботи правосуддя, призначення засідань та головування на них, загальне керівництво секретаріатом Вищої ради правосуддя, що призвело до порушення його права на належний та своєчасний розгляд дисциплінарних скарг ОСОБА_5 від 28.08.2021 (вх.3М-3948/49/7-21), від 12.05.2022 ( вх.№ И-6/16/7-22), від 17.05.2022 (вх.№ М-6/23/7-22), від 01.06.2022 (вх.№ М-999/4/7-22), ОСОБА_6 від 09.06.2022( вх.№ Ч-1059/1/7-22). ОСОБА_7 від 26.04.2023 (вх.№362/0/6-23) та порушення ч.13 ст.49 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» , п.п. 13.7,13.8 Регламенту Вищої ради правосуддя щодо пріоритету, строків, порядку вирішення дисциплінарних справ. Розгляд його заяви про звільнення у відставку було зупинено на підставі рішення Вищої ради правосуддя №1418/0/15-23 від 26.12.2023. До теперішнього часу його заява про звільнення не розглянута по суті у зв`язку , у тому числі із бездіяльності Голови Вищої Ради правосуддя ОСОБА_2 з причин навмисного не розгляду наведених вище дисциплінарних скарг внаслідок чого порушується його право на належний та своєчасний розгляд дисциплінарних скарг.

На переконання апелянта, оскаржуване рішення ухвалено умисно, з метою сприяти затягуванню розгляду спору на користь Голови Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 , який головує на засіданнях ВРП, координує роботу ВРП, організовує роботу секретаріату ВРП, що може мати вплив на результати розгляду дисциплінарної справи стосовного кожного судді.

Також апелянт зазначив, що звертаючись до суду він розуміє, що суд не ухвалить законне і обґрунтоване рішення на його користь. У зв`язку з тим, що дисциплінарні скарги щодо суддів розглядаються в Україні Вищою Радою правосуддя, а голова Вищої ради правосуддя головує на засідання ВРП, координує роботу та організовує роботу секретаріату ВРП, що може мати вплив на результати розгляду дисциплінарної скарги стосовно кожного судді. які розглядали, розглядають і будуть розглядати позовну заяву у суду.

Стосовно суддів, які розглядають спір наявні зареєстровані у Вищій раді правосуддя скарги щодо дисциплінарного проступку судді, що може впливати на об`єктивність розгляду його позовної заяви. Незважаючи на зазначені обставини , яким він має надію у майбутньому дасть оцінку Європейський суд з прав людини, він вимушений пройти процедуру розгляду позовної заяви на національному рівні, з метою отримання можливості звернутись до Європейського з прав людини.

Інші особи своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження, посилаючись на п.1.ч.1 ст.170 КАС України, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини з приводу оскарження позивачем бездіяльності Голови Вищої ради правосудця ОСОБА_2 щодо неналежного виконання ним своїх посадових обов`язків, не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Процедурні питання не можуть бути предметом перевірки в суді, натомість в даному випадку позивач може захистити свої права шляхом оскарження рішення за наслідками розгляду скарги чи заяви про звільнення.

Вирішуючи спірне питання суд першої інстанції врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду (див. постанову від 11.04.2024 по справі №990/106/23, п.п. 19-20) та зазначив , що оскаржувані дії та бездіяльність Голови Вищої Ради правосуддя не зумовлюють самостійних правових наслідків, а відтак не можуть бути самостійним предметом судового розгляду .

При цьому суд першої інстанції звернув увагу, що позивач має право захистити свої права шляхом оскарження відповідного рішення визначеного Законом України Про Вищу раду правосуддя із указанням порушених прав з підстав, на думку позивача, порушених процедурних питань.

Підсумувавши наведене суд першої інстанції виснував, що даний спір з Головою Вищої Ради правосуддя з приводу оскарження його бездіяльності щодо неналежного виконання ним своїх посадових обов`язків , не належить юрисдикції суддів України (у тому числі його не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства).

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, вирішуючи питання щодо правильності застосування судом норм чинного законодавства, а також щодо обґрунтованості поданої апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Апеляційним судом встановлено, що позивачем пред`явлено позов до Голови Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 , щодо його бездіяльності який обґрунтовано неналежним виконанням ним своїх посадових обов`язків у виді недотримання вимог статей 28, 29, 30 Закону України Про запобігання корупції під час розгляду заяв від 22.06.2024, 07.07.2024.

Також у позові міститься вимога про визнання дій Голови Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 під час розгляду заяви від 07.07.2024 на свою бездіяльність та відмови у її задоволені, оформленої листом за №23728/0/9-24 від 02.08.2024 внаслідок порушення ст.ст.28, 29, 30 Закону України Про запобігання корупції при наявності у нього ознак реального та потенційного конфлікту інтересів не вжив відповідні заходи, щодо врегулювання реального та потенційного конфлікту інтересів.

У силу положень пункту 4 частини 1 статті 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Відповідно до статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із частиною 3 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За змістом пунктів 1 та 2 частини 1статті 4 КАС України адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір , у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі і на виконання делегованих повноважень , і спір виник у зв`язку виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Кожна особа має право в порядку, встановленому КАС України, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист (частина перша статті 5 КАС України).

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини 1 статті 3 КАС України).

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснювала публічно-владні управлінські функції і спір виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Реалізація права на суд залежить як від інституційних та організаційних чинників, так і від особливостей здійснення окремих судових процедур.

Для вирішення питання щодо поширення юрисдикції адміністративного суду на правовідносини, котрі зазначені у адміністративному позові, слід з`ясувати наявність у відповідача повноважень на здійснення публічно-владних управлінських функцій стосовно ОСОБА_1 та характер діянь, які суд має ревізувати згідно з вимогами адміністративного позиву. При чому ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах у яких виник спір (див. пункт 26 постанови ВП ВС від 08.04.2020 у справі № 463/6961/18)

Коло службових повноважень Голови Вищої ради правосуддя визначені частиною 5 статті 22 Закону України Про Вищу раду правосуддя 21 грудня 2016 року № 1798-VIII, далі Закон № 1798-VIII), до яких належать:

1) організація роботи Вищої ради правосуддя, призначення засідань та головування на них;

2) координація роботи органів Вищої ради правосуддя;

3) направлення Президентові України подання Вищої ради правосуддя про призначення судді на посаду;

4) підписання ухвалених Вищою радою правосуддя актів, протоколів засідань;

5) загальне керівництво секретаріатом Вищої ради правосуддя;

6) погодження призначення на посади та звільнення з посад працівників секретаріату, застосування до них заходів заохочення, дисциплінарного впливу, вирішення або порушення в установленому порядку питання про присвоєння рангів державним службовцям секретаріату Вищої ради правосуддя;

7) розпорядження бюджетними асигнуваннями на утримання і забезпечення діяльності Вищої ради правосуддя;

8) представництво Вищої ради правосуддя у відносинах з іншими органами та установами у системі правосуддя, органами державної влади та органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, органами влади іноземних держав та міжнародними організаціями.

Голова Вищої ради правосуддя здійснює також інші повноваження, визначені законом. Голова Вищої ради правосуддя з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження (частини 6 та 7 статті 22 Закон № 1798-VIII) При цьому Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів ( частина 1 статі 1 Закону № 1798-VIII).

Вища рада правосуддя затверджує регламент Вищої ради правосуддя, положення якого регулюють процедурні питання здійснення нею повноважень (частина 2 статі 2 Закону № 1798-VIII).

До повноважень Вищої ради правосуддя відноситься, зокрема, ухвалення рішення про звільнення судді з посади (пункт 6 частина 1 статі 3 Закону № 1798-VIII) та здійснення дисциплінарного провадження щодо суддів ( статі 42 Закону№ 1798-VIII)

Структура та організація діяльності Вищої ради правосуддя визначені ст.26 Закону України Про Вищу раду правосуддя, відповідно до частини 1 якої, Вища рада правосуддя діє у пленарному складі, якщо інше не встановлено цим Законом. Для розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів Вища рада правосуддя утворює Дисциплінарні палати з числа членів Вищої ради правосуддя (частина 2 статі 26 Закону .

Голова Вищої ради правосуддя визначає дату, час і місце проведення засідання Вищої ради правосуддя, пропонує порядок денний засідання, який затверджується Вищою радою правосуддя ( частина 3 статі 30 Закону № 1798-VIII).

Член Вищої ради правосуддя не може брати участі в розгляді питання і підлягає відводу, якщо буде встановлено, що він особисто, прямо чи побічно заінтересований у результаті справи, є родичем особи, стосовно якої розглядається питання, або якщо будуть встановлені інші обставини, що викликають сумнів у його неупередженості ( частина 1 статі 33 Закону № 1798-VIII).

Рішення Вищої ради правосуддя ухвалюється більшістю членів Вищої ради правосуддя, які беруть участь у засіданні Вищої ради правосуддя, якщо інше не визначено цим Законом) частина 1 статі 34 Закону № 1798-VIII).

Рішення Вищої ради правосуддя може бути оскаржене до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення (статі 35 Закону № 1798-VIII).

Статтею 55 Закону № 1798-VIII визначена процедуру звільнення судді з посади за загальними обставинами.

Зокрема, питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 1 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, розглядається на засіданні Вищої ради правосуддя( частина 1).

У разі звернення судді із заявою про звільнення з посади за власним бажанням Вища рада правосуддя ухвалює рішення про звільнення судді з посади після попереднього з`ясування дійсного волевиявлення судді, чи не має місце сторонній вплив на нього або примус(частина2).

Вища рада правосуддя має право зупинити розгляд питання про звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 1 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, на час розгляду скарги або заяви, наслідком якої може бути звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 2, 3, 6 частини шостої статті 126 Конституції України ( частина 3 )

За результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 1 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, Вища рада правосуддя ухвалює вмотивоване рішення( частина 4)

Системний аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що суб`єктом розгляду та вирішення заяви судді про відставку та про розгляд дисциплінарних скарг, як і суб`єктом формування порядку денного пленарного засідання Вищої ради правосуддя є саме Рада, яка приймає відповідне рішення відкритим голосуванням більшістю присутніх на засіданні членів за наслідками обговорення пропозицій членів Ради, а Голова Вищої ради правосуддя, котрий одночасно є членом колегіального органу і як окремий суб`єкт владних повноважень, не є тією особою, яка здійснює владні управлінські дії у спірних правовідносинах, зокрема вирішення процедурних питань, пов`язаних із розглядом Вищою радою правосуддя заяв суддів про відставку чи здійснення дисциплінарного провадження відносно судді,

Позивачем пред`явлено позов до Голови Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 про визнання протиправними дій та бездіяльності, який обґрунтовано неналежним виконанням ним своїх посадових обов`язків у виді недотримання вимог статей 28, 29, 30 Закону України Про запобігання корупції що призвело до порушення його права на своєчасний розгляд заяви про відставку та дисциплінарних скарг.

Як вже зазначалось вище, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.( див. п.17 постанови КАС від у справі 760/9462/16-а.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими.

Таким чином, підставами для визнання протиправним дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких дій/ бездіяльності протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі. ( див. .( див. п.17 постанови Верховного суду 10 травня 2018 року від у справі 760/9462/16-а, 10 травня 2018 року).

Як убачається із змісту позовної заяви ОСОБА_1 , останній, заявляючи вимоги про визнання бездіяльності та дій, фактично намагається захистити своє право на своєчасний розгляд Вищою радою правосуддя його заяви про звільнення та дисциплінарних скарг.

Між тим, як зазначено у постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.09.2024 у справі 420/31125/23, номер судового рішення в ЄДРСРУ 121737095 ( на наявність такої справи апелянт посилався в апеляційній скарзі), Вища рада правосуддя рішенням від 26.12.2023 №1418/0/15-23 ухвалила зупинити розгляд заяви ОСОБА_1 про звільнення з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва у відставку.

Далі суд висновував, що з усіх ініційованих ОСОБА_8 правових питань Вищою радою правосуддя ухвалені відповідні процесуальні рішення.

Отже, діяльність голови Вищої ради правосуддя щодо розгляду заяв про прискорення розгляду питань щодо звільнення ОСОБА_1 та розгляд дисциплінарних скарг відносно нього за умови наявності рішення Вищої ради правосуддя про зупинення провадження відносно заяви ОСОБА_1 у відставку та зазначення у відповідях про стан розгляду справ, не створює жодних правових наслідків для останнього та не змінює стану його суб`єктивних прав, оскільки самі по собі не породжують настання будь-яких юридичних наслідків та не впливає на права та обов`язки заявника.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, позивач не позбавлений права оскаржити відповідні рішення та дії Вищої ради правосуддя.

Щодо тверджень апелянта про порушення Головою Вищої ради правосуддя антикорупційного законодавства колегія суддів вважає за необхідне зазначити про таке.

Верховний Суд у постанові від 04.10.2023, справа № 446/1/22 зазначив, що суду завжди необхідно враховувати, до яких наслідків призведе застосування того чи іншого способу захисту:

Тобто обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає завданню адміністративного судочинства.

У постанові від 19.05.2022 по справі 814/152/18 Верховний Суд указав, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, причому, захист прав, свобод та інтересів особи є похідним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Визнання протиправною бездіяльності СВП та зобов`язання вчинити певні дії можливе лише у разі, якщо такий суб`єкт повинен був вчинити такі дії (або прийняти відповідне рішення) згідно з законодавством і, невчинення цих дій (неприйняття рішення) порушує права позивача.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах

Незважаючи на те, що у позові в порушення приписів пунктів 3,4 частини 1 статті 6 КАС України не визначено способу захисту поновлення порушеного права, як от: зобов`язання вчинити певні дії, утриматись від вчинення певних дій, зміст адміністративного позову дозволяє суду зробити висновок , що звернення ОСОБА_9 з такими позовними вимогами та саме до Одеського окружного адміністративного суду є радше намаганням за допомогою рішення суду у цій справі встановити факт порушення відповідачем приписів Закону України «Про запобігання корупції» і отримати статус викривача у розумінні ч. 1 ст. 53-3 цього Закону та вплинути таким чином на розгляд його заяви до Вищої ради правосуддя від 07.07.2024.

Водночас процедурні питання щодо встановлення в діях певної особи факту порушення антикорупційного законодавства вирішуються виключно у порядку статей 13,21,28 Закону України «Про запобігання корупції» або перевірці наведених обставин Вищою Радою правосуддя під час розгляду відводу відповідно до положень статі 33 Закону № 1798-VIII), а не шляхом подачі окремого адміністративного позову.

При цьому наведені обставини є настільки очевидними, що не потребують відповідного встановлення шляхом розгляду вказаного адміністративного позову по суті та надання оцінки наданих позивачем доказів, а тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції приписів статті 160 КАС України.

Колегія суддів також акцентує увагу, що питання щодо відновлення права позивача на своєчасний розгляд його звернення про звільнення до Вищої ради правосуддя, на переконання колегії суддів, не є компетенцією Одеського окружного адміністративного суду в розумінні приписів статті 22 КАС України.

На підтвердження ґрунтовності вказаного твердження колегія суддів вказує на наявність в провадженні Верховного Суду адміністративної справи №990/146/23 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради, де предметом спору є порушення Вищою Радою правосуддя строків розгляду заяви ОСОБА_9 щодо його заяви про звільнення, з чого можна зробити висновок про намагання позивача створити підстави позову по іншій справі.

Колегія суддів на спростування доводів апеляційної скарги також зазначає, що такий висновок суду першої інстанції також узгоджується із принципом «Один спір один процес» як головна вимога ефективного судочинства, за змістом якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим; вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Верховного Суду від 12.07.2024 у справі №560/4674/23 та від 16.02.2024 у справі № 910/10009/22).

Наведене свідчить про відсутність юридичного спору в розумінні статті 124 Конституції України та підтверджує позицію суду щодо відсутності об`єкта судового захисту.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21.12.2010 у справі Перетятка та Шереметьєв проти України, Markovic та інші проти Італії, № 1398/03 та Станєв проти Болгарії, № 36760/06, § 230).

У пункті 53 рішення від 08.04.2010 у справі Меньшакова проти України ЄСПЛ зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення від 28 травня 1985 року у справі Ашинґдейн проти Сполученого Королівства (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).

У пунктах 19-20 постанови Верховного суду від 11.04.2024 по справі № 990/106/23 Велика Палата звернула увагу, що: поняття спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства треба тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду, а також спорів, стосовно яких законом установлені імперативні вимоги щодо суб`єктного складу, у зв`язку із чим Велика Палата не зазначає, до юрисдикції якого суду належить вирішення заявлених у цій справі позовних вимог.

У цій справі такої потреби немає, оскільки мотивами для відмови у відкритті провадження у справі стали не стільки порушення правил предметної підсудності, скільки передчасне звернення суб`єкта адміністративного права до адміністративного суду, якому за процесуальним законом підсудний цей спір.

Щодо посилання судом першої інстанції на постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.08.2024 у справі №990/124/22, яка, на переконання апелянта, жодного відношення не має до визнання протиправною бездіяльності Голови Вищої Радою правосуддя, оскільки у цій справі вирішено спір щодо рішення Етичної ради, колегія зазначає, про відсутність порушень норм процесуального законодавства під застосування судом першої інстанції вищенаведених висновків Великої Палати Верховного Суду, оскільки це (право) прямо передбачено приписами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII та частини 5 статті 242 КАС України огляду на те, що суд першої інстанції застосував відповідну норму права.

Водночас посилання апелянта на постанову ВП ВС від 31.08.2023 у справі № 990/114/23 не є безумовною підставою для скасування рішення суду оскільки, вказане рішення стосується законності рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду щодо повернення позову внаслідок не усунення недоліків, зокрема, на переконання суду, позивач не обґрунтував розрахунок шкоди, заподіяної бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. За висновками Великої Палати Верховного Суду суд першої інстанції фактично вдався до оцінки викладених позивачем обставин справи та доказів, що не віднесено до компетенції суду на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі. Також у цьому рішенні Велика Палата Верховного суду зазначила, суд першої інстанції на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі не має права давати оцінку обраному позивачем способу захисту порушеного права, доказам та встановлювати наявність чи відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги.

Проте за змістом оскаржуваного судового рішення, Одеський адміністративний суд такого процесуального рішення не ухвалював та при вирішенні спірного питання не надавав оцінку правовим обґрунтуванням позивача щодо спірних правовідносин, не встановлював належність відповідача й обґрунтованість позову, належність та допустимість наданих позивачем доказів.

Варто й також додати, що вищевказана адміністративна справа ухвалою Верховного Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 жовтня 2023 року об`єднана в одне провадження справу із справою у №990/146/23.

Посилання апелянта на наявність рішення від 08.11.2023 Верховного Суду у справі 990/146/23, яким його позовну заяву в частині вимог до члена Вищої ради правосуддя залишено без розгляду, у зв`язку із тим , що зазначений спір підлягає вирішенню окружним адміністративним судом , колегія суддів відхиляє, адже як вбачається із змісту ухвали Верховного Суду від 08.11.2023, номер судового рішення в ЄДРСРУ 114834849, такий висновок відсутній (роздруківка ухвали Верховного Суду від 08.11.2023 з ЄДРСРУ долучена до матеріалів справи).

Також не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції посилання апелянта на постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.10.2024 у справі № 420/26704/24 та від 02.10.2024 у справі 420/26831/24.

Так, зокрема у постанові від 02.10.2024 у справі №420/26704/24 апеляційний суд скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, виходив із загального правила, що справи щодо оскарження дій, бездіяльності члена ВРП належить до юрисдикції адміністративних судів та підлягає розгляду за нормами, встановленими КАС України. Проте у справі, що розглядається, суд першої інстанції відмовив у відкритті провадження з тієї підстави , що оспорені дії та бездіяльність відповідача не є управлінськими.

У постанові від 02.10.2024 у справі 420/26831/24 апеляційний суд вирішував спірне питання щодо підсудності, натомість у справі що розглядається спірним питанням є юрисдикція спору.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосував положення чинного законодавства України при постановленні оскаржуваної ухвали із дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до частини 1 статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 9,150,151, 241, 242, 243, 248, 321, 325, 328, 329, 331 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2024 року у справі № 420/26714/24 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач О.І. Шляхтицький
Судді С.Д. Домусчі Г.В. Семенюк