Справа № 420/19352/24
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2024-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванова Е.А. розглянувши спрощеному позовному провадженні в приміщенні суду в м.Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом у якому просить визнати протиправним та скасувати Рішення № 98 від 26.01.2024 року відділу перерахунків пенсій №2 управління пенсійного забезпечення, надання житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі відповідач-1) про відмову в проведенні перерахунку в переході з пенсії за віком на пенсію відповідно Закону України «Про державну службу», відповідно до заяви від 19.01.2024 року № 266 позивача; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі відповідач-2)здійснити позивачу перерахунок та виплату пенсії з 19.01.2024 у зв`язку з переведенням з пенсії за віком згідно Закону України «Про державне загальнообов`язкове пенсійне страхування» на пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу» у розмірі 60 % від заробітної плати, з урахуванням виплат, зазначених у Довідці про складові заробітної плати державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) від 17.01.2024 № 1500-0602-8/8944 та Довідці про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби від 17.01.2024року № 1500-0602-8/8944, мотивуючи це тим, що 19.01.2024 р. вона звернулась до Головного управління ПФУ в Одеській області із заявою про перехід з пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015р. №889 як особа, яка на день набрання чинності Закону №889 має не менш як 20 років стажу на посадах віднесених до відповідних категорій посад державної служби визначених ст.25 ЗУ від 16.12.1993р. №3723та актами КМУ незалежно від факту роботи на державній службі, та оскаржуваним рішенням не взято до уваги довідку про складові заробітної плати №1500-0602-8/8944 від 17.01.2024 року з огляду на те, що довідка про складові заробітної плати державного службовця видана з недотриманням вимог Постанови КМУ «Питання оплати праці державних службовців на основі класифікацій посад у 2024 році№ від 29.12.2023р. №1409, яка набрала чинності з 01.01.2024 року. Та вона з 13.07.1990 року по 30.06.2002 року обіймала посади віднесені до посад державної служби, а з 01.07.2002 року по 17.03.2017р. обіймала посади віднесені до посад державної служби в органах ПФУ, та стаж роботи, що дає право на пенсію згідно ЗУ «Про державну службу» складає 25 років 09 місяців.

Ухвалою суду від 25.06.2024 року відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

03.07.2024 року від представника відповідача-2 до суду надійшов відзив у якому він просить відмовити у задоволенні позову з підстав того, що оскаржуваним рішенням відмовлено позивачу у перерахунку пенсії шляхом переведення з пенсії за віком призначеної відповідно до Закону №1058 на пенсію відповідно до Закону №889 у розмірі 60% згідно довідки про складові заробітної плати від 17.01.2024 року №1500-0602-8/8944 в якій зазначені складові заробітної плати станом на грудень 2023року, оскільки відповідно до п.3 Постанови КМУ №1409 від 29.12.2023р. «Питання оплати праці державним службовців на основі класифікації посад в 2024 році» до державних органів, що провели класифікацію посад державної служби не застосовується положення про застосування стимулюючих виплат державним службовцям затверджені Постановою КМУ №15 від 18.01.2017р. «Питання оплати праці працівникам державних органів». Однак посадовий оклад , надбавка за ранг та вислуга років враховується в розмірах установлених на день звернення за призначенням пенсії за останньою посадою державної служби. Довідки видані за формою затвердженою постановою правління ПФУ №1-3 від 17.01.2027 року «Про форми довідок про заробітну плату для призначення пенсії державним службовцям» не створюють правових підстав для перерахунку пенсії позивача із одночасним переведенням на пенсію за Законом №889, оскільки зазначені довідки за зазначеною формою видаються виключно для призначення пенсії згідно з п.10 і 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідна положення» ЗУ №889 відповідно до ст.37 ЗУ №3723, у той час як позивач перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ як одержувач пенсії за віком відповідно до Закону №1058 Враховуючи, що законодавче регулювання цих відносин зазнало змін, чинним, на момент звернення позивача із заявою про перерахунок пенсі, законодавством України не передбачено можливість перерахунку органами ПФУ пенсій призначених відповідно до Закону України «Про державну службу» у зв`язку з підвищенням заробітної плати працюючим державним службовцям, в тому числі і за довідками за будь які 60 календарних місяців роботи на посаді державної служби підряд перед звернення за пенсією. Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889 визначено лише право державних службовців за певних умов на призначення пенсії за віком відповідно до ст. 37 Закону №3723, а згідно п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213 з 01.06.2015 скасовано норми що давали можливість для перерахунку раніше призначених пенсій, тому для перерахунку, обчислення пенсії згідно окладу державного службовця на підставі довідки про складові заробітної плати не має законних підстав.

Тобто, з 1 червня 2015 пенсії в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про державну службу», раніше призначені не перераховуються.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» (далі - Постанова №1013) внесено зміни, зокрема до Постанови Кабінету Міністрів України «Про деякі питання вдосконалення розмірів визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» (далі - Постанова №865), яким виключено п. 4 Постанови №865 щодо порядку обчислення заробітної плати для проведення перерахунку пенсії державним службовцям у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим службовцям відповідно до рішень Кабінету Міністрів України та внесено зміни до п. 5 в частині надання довідок про заробітну плату. Враховуючи те, що Закон №889 починаючи з 01.06.2015 не передбачає проведення перерахунку пенсій, в тому числі призначених згідно із Законом №3723, а Постановою №1013 виключено п. 4 Постанови №865, підстави проведення перерахунку пенсій, який було передбачено ст. 37-1 Закону №3723, відсутні.

Відповідач-1 не скористався правом на надання відзиву на позов.

Дослідивши зміст заяв по суті справи, надані до суду письмові докази у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Обставини справи.

ОСОБА_1 1959р.н. в період з 13.07.1990р. по 30.06.2002 року та з 01.07.2002 р. по 17.03.2017р. працювала на посадах, що дає право на пенсію згідно ЗУ «Про державну службу» та стаж на цих посадах становить 25 років 09місяців 18 днів при загальному страховому стажу 42р.04м..

Позивач є пенсіонером та отримує пенсію за віком з 17.07.2017р.

19.01.2024 року позивач звернулась до відповідача-2 з заявою про перехід на іншу пенсію за іншим Законом, а саме на пенсію державного службовця до якої додала 2-і довідки за формою затвердженою Постановою ПФУ №1-3 від 17.01.2017року видану ГУ ПФУ в Одеській області про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років), та інша про складові заробітної плати( надбавки, премії, та інші виплати) як особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсії не займає посади державної служби в якій зазначено заробітна плата зі складовими визначеними станом на грудень та січень 2023 року(а.с.17,18).

Заява позивача за принципом екстериторіальності була передана для вирішення до відповідача-1, який 26.01.2024 року Рішенням №98 відмовив позивачу у перерахунку пенсії з підстав того, що не взято до уваги довідку про складові заробітної плати (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу) №1500-0602-8/8944 від 17.01.2024 з огляду на те, що довідка про складові заробітної плати державного службовця видана з недотриманням вимог Постанови КМУ №1409 від 29.12.2023.

Джерела права.

Відповідно ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право па забезпечення їх у разі повної, часткової, або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п.6 ч.1 с. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми, види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначається Законом № 889-УІII.

Відповідно до підпункту 1 ч.2 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-УІІІІ з 01 травня 2016 року втратив чинність Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723- XII ( далі - Закон № 3723-ХП), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у п.п.10 і 12 цього розділу.

Зокрема, п.п.10 і 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889- VIII передбачено, що Державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, за наявності в особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 1 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право па призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XIІ, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної службовців.

Згідно ч. 1 статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XIІ встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-1V, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частиною 1 статті 28 Закону № 1058-1V, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місці роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне

соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім

місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до частини 8 статті 37 Закону №3723-ХІІ визначення заробітної плати для обчислення пенсій державним службовцям здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою КМУ від 14.09.2016 №622 затверджений Порядок призначення пенсій деяким категоріям осіб (далі- Порядок № 622 ).

Пунктом 3-1 Порядку передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності Законом України від 10 грудня 2015 № 889- VII "Про державну службу" обіймали посади державної служби та які пенсію, призначену відповідно до Закону, не отримували з дати призначення до дня набрання чинності Законом України від 10 грудня 2015 р. № 889-VІІІ "Про державну службу» службу", мають право на обчислення пенсії на умовах цього Порядку після звільнення з посади державної служби.

Відповідно до пункту 4 Порядку № 622 (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), пенсія державним службовцям призначається з дати звернення, але не раніше дати виникнення права, в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади за відповідного рангу за останнім місцем роботи на державній службі, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

При цьому:

посадовий оклад, надбавки за ранг та вислугу років враховуються в розмірах, установлених на день звернення за призначенням пенсії за останньою займаною посадою державної служби (або прирівняною до неї у разі відсутності у державному органі відповідних посад державної служби);

розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за ранг та вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за будь-які 60 календарних місяців роботи на посаді державної служби підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв починаючи з 1 травня 2016 року. Середньомісячна сума зазначених виплат за 60 календарних місяців визначається шляхом ділення загальної суми цих виплат на 60. За бажанням особи неповні місяці роботи на посаді державної служби враховуються як повні;

у разі коли в осіб, зазначених в пункті 2 цього Порядку, станом на дату звернення немає 60 календарних місяців роботи на посаді державної служби підряд перед зверненням за пенсією починаючи з 1 травня 2016 р., середньомісячна сума виплат (крім посадових окладів, надбавок за ранг та вислугу років) визначається шляхом ділення загальної суми таких виплат за наявні місяці роботи починаючи з 1 травня 2016 р. на кількість таких місяців. За бажанням особи неповні місяці роботи на посаді державної служби враховуються як повні. При цьому для державних службовців, які звернулися за призначенням пенсії у травні 2016 р., а також для осіб, які не працювали починаючи з 1 травня 2016 р. на посадах державної служби, сума виплат (крім посадових окладів, надбавок за ранг та вислугу років) визначається з розрахунку таких виплат за травень 2016 р. як за повний місяць;

матеріальна допомога та виплати, які нараховуються за період, що перевищує календарний місяць, враховуються в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді.

За бажанням осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, і які на момент виходу на пенсію не перебувають на державній службі, розмір зазначених в абзацах третьому - п`ятому цього пункту виплат визначається в середніх розмірах відносно визначених законодавством таких виплат за місяць, що передує місяцю звернення за призначенням пенсії, але не раніше травня 2016 р., за відповідною (прирівняною) посадою (посадами) за останнім місцем роботи на державній службі.

Згідно п.5 Порядку №622 форма довідки, що подається для призначення пенсії державним службовцям, затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із Мінсоцполітики.

З аналізу вказаного пункту п.4 Порядку вбачається, що довідки видані позивачу у відповідності до положень абз.2 п.4 та аб.6 п.4 Порядку, що є правомірним.

Щодо постанови Кабінету міністрів України КМУ №1409 від 29.12.2023 року якою визначено, що схема посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів у 2023 році та Положення про застосування стимулюючих виплат державним службовцям, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 р. № 15 Питання оплати праці працівників державних органів (Офіційний вісник України, 2017 р., № 9, ст. 284; 2022 р., № 12, ст. 667; 2023 р., № 9, ст. 642), не застосовуються до державних службовців державних органів, що провели класифікацію посад державної служби ( дана постанова застосовується з 01.01.2024 року), то суд враховує наступне.

Як вбачається зі змісту Постанови КМУ №1409 вона застосовується з 01.01.2024 року до державних службовців, тоді як позивач не є державним службовцем, а є пенсіонером, та у довідці, яку відмовився відповідач-1 прийняти зазначено, про те якій розмір посадового окладу, надбавки за ранг, надбавки за вислугу років фактично отримував у січні 2024 року державний службовець на посаді, яку позивач займала перед звільненням, та ні яких нормативних обмежень у видачі довідок за цією формою на час її отримання та подачі до відповідача не існувало, а тому відповідач протиправно відмовив у призначенні пенсії позивачу за Законом України «Про державну службу».

Суд не враховує посилання відповідача на правову позицію Верховного суду по справі №21-953а17 від 07.11.2017 року, так як обставини по цій справі не є аналогічними, та питання стосувалось перерахунку пенсії у зв`язку із прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 09.12. 2015 № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» та Закону України «Про державну службу» № 889-VIII.

ЄСПЛ у п. 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Водночас положеннями ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

При цьому суд враховує, що пенсія позивачу як державному службовцю раніше не призначалась, так як на цей час вона отримує пенсію за віком за законом України «Про державне загальнообов`язкове пенсійне страхування».

Також суд не враховує Постанову КМУ від 12 липня 2024 р. № 823 « Про внесення змін до
Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб», яким врегульоване питання визначення заробітної плати для призначення пенсії державним службовцям які звільнилися до 1 січня 2024 р. з таких органів/ установах в яких провели класифікацію посад державної служби, виходячи з наступного.

Так, ст. 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів, зокрема, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

За загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Офіційне тлумачення цього положення надано рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

Так, Конституційним Судом України наголошено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти як таку, що починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події чи факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія закону чи іншого нормативно-правового акта поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття ним чинності. Це є однією з найважливіших гарантій правової стабільності, впевненості суб`єктів права в тому, що їх правове становище не погіршиться з прийняттям нового закону чи іншого нормативно-правового акту.

У Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп і від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Водночас Конституційний Суд України звернув увагу на те, що частина перша статті 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001).

Крім того, у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017).

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005).

Отже, державні установи повинні бути послідовними щодо прийнятих ними нормативних актів, а також дотримуватися розумної рівноваги між передбачуваністю (довірою, законними очікуваннями, впевненістю) особи і тими інтересами, заради забезпечення яких у регулювання вносяться зміни. Повага до такої впевненості, як зазначав Європейський суд з прав людини, має бути мірою правового захисту у внутрішньому праві проти свавільного втручання державних органів у гарантовані права (пункт 156 Рішення у справі "Kopecky проти Словаччини" від 28 вересня 2004 року, заява № 44912/98).

Таким чином, суд враховуючи, те що на момент звернення позивача з заявою до відповідача в січні 2024року питання щодо даних про складові заробітної плати, які повинні міститися в довідках для призначення пенсії позивачу у національному законодавстві не мали необхідної чіткості та точності, та передбачали можливість різного тлумачення, а ці недоліки були усунені КМУ тільки в липні 2024 року, то суд вважає, що відповідач повинен був застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи тобто позивача, а тому оскаржуване рішення відповідача-1 є протиправним та підлягає скасуванню.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Водночас, при вирішенні даної адміністративної справи суд враховує, що згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Суд зазначає, що дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 208/8402/14-а, від 29 березня 2018 року у справі № 816/303/16, від 06 березня 2019 року у справі № 200/11311/18-а, від 16 травня 2019 року у справі № 818/600/17, від 21 листопада 2019 року у справі № 344/8720/16-а, від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18.

Акт, прийнятий у ході здійснення дискреційних повноважень, підлягає контролю відносно його законності з боку суду або іншого незалежного органу. Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.2 ст.2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 752/20012/16-а, від 12 червня 2018 року у справі № 800/248/17, від 12 лютого 2019 року у справі № 825/1602/17 та від 05 березня 2019 року у справі № 2040/6320/18.

Оскільки в спірних правовідносинах права позивача порушені протиправним рішенням відповідача-1, яке є протиправним, і відповідачем-1 в даному випадку не було належно розглянуто довідки надані позивачем, на підставі яких визначається розмір пенсії позивача суд вважає, що заява позивача про перерахунок пенсії вважається не розглянутою по суті.

Відтак, зважаючи на викладене, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Щодо позовної вимоги -зобов`язати відповідача- 2 здійснити перерахунок та виплату пенсії, то суд доходить наступного висновку.

За п. 4.2 Порядку № 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Згідно п. 4.3 Порядку № 22-1 рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Судом встановлено, що органом, уповноваженим на прийняття рішення за результатами розгляду заяви позивача, за принципом екстериторіальності визначено Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області. Вказаним управлінням здійснено розгляд заяви позивача та прийнято рішення про відмову у перерахунку пенсії.

За даних обставин, суд вважає необґрунтованими позовні вимоги звернуті до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем за подання позовної заяви було сплачено судовий збір, що підтверджується квитанцією про сплату судового збору №49 від 14.06.2024 року.

Враховуючи наявність підстав для задоволення позовної вимоги позивача у повному обсязі, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача суму сплаченого ним судового збору у розмірі 1121,20 грн. з відповідача-1.

Керуючись ст.ст. 2, 6-8, ч.2 ст.9, ст.ст.10, 77, 90, 242-246 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати Рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 98 від 26.01.2024 року про відмову ОСОБА_1 в проведенні перерахунку в переході з пенсії за віком на пенсію відповідно Закону України «Про державну службу».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.01.2024 про переведення з пенсії за віком згідно Закону України «Про державне загальнообов`язкове пенсійне страхування» на пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу» та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами встановленими ст..ст.293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач : ОСОБА_2 АДРЕСА_1 рнокпп НОМЕР_1 .

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) рнокпп НОМЕР_2

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м. Одеса, вул. Канатна. 83) .

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (21005, м. Вінниця, вул. Зодчих, 22) .

Суддя Іванов Е.А.