Справа № 480/10997/23
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2024-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 р. Справа № 480/10997/23
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Калиновського В.А. , Мінаєвої О.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 31.07.2024, головуючий суддя І інстанції: Є.Д. Кравченко, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602, повний текст складено 31.07.24 по справі № 480/10997/23

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 пп НОМЕР_2 )

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 пп НОМЕР_2 ) (далі - відповідач), в якій просила:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 , пп НОМЕР_2 ) щодо відмови у припиненні (розірванні) контракту та звільнення ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України у запас у відповідності до підпункту г пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 , пп НОМЕР_2 ) припинити (розірвати) контракт та звільнити ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України у запас у відповідності до підпункту г пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу, як військовослужбовця, який самостійно виховує дитину віком до 18 років.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є військовослужбовцем, та на час звернення до суду проходила службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 . Позивач зазначає про те, що відповідно до підпункту г пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу має право на звільнення з військової служби, оскільки самостійно виховує дитину віком до 18 років, про що нею було подано відповідний рапорт. Втім за результатами розгляду зазначений рапорт було повернуто відповідачем без розгляду.

Вважає такі дії відповідача протиправними, а свої права - порушеними, що й обумовило необхідність у зверненні до суду з цим позовом.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 31.07.2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 пп НОМЕР_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 пп НОМЕР_2 ) щодо нерозгляду та неприйняття рішення по суті рапорту ОСОБА_1 від 27.07.2023 про звільнення її з військової служби за сімейними обставинами.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч НОМЕР_1 пп НОМЕР_2 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) розглянути рапорт ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) від 27.07.2023 про звільнення з військової служби на підставі п.п. г п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та прийняти відповідне рішення за результатами розгляду рапорту, з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що 25.10.2023 командиром військової частини НОМЕР_1 , на підставі наказу оперативного командування (в/ч НОМЕР_5 ) по особовому складу №99-РС від 07.08.2023 і рапорту ОСОБА_1 від 19.10.2023, видано наказ №307 по особовому складу про виключення ОСОБА_1 (позивач у справі) зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення у зв`язку з вибуття до нового місця служби.

На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.10.2023 №307 позивачу видано припис від 25.10.2023 №4318-ос з`явитись до нового місця служби військової частини НОМЕР_6 .

Таким чином, на момент вирішення судом спору правовідносини військової служби між ОСОБА_1 та військовою частиною НОМЕР_1 припинились у зв`язку з виключення позивачки зі списків особового складу відповідача.

За таких обставин, припинення правовідносин військової служби унеможливлюють виконання рішення суду першої інстанції щодо зобов`язання частини до повторного розгляду рапорту позивачки від 27.03.2023 та прийняття рішення по суті рапорту.

Оскільки позивачка не служить у складі військової частини НОМЕР_1 то рапорт про її звільнення не може бути правомірно розглянутий цією військовою частиною.

Позивачка не скористалася своїм правом на подання відзиву до Другого апеляційного адміністративного суду на апеляційну скаргу відповідача.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , з 15.04.2019 по 25.10.2023 перебувала на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 зокрема на посаді начальника радіорелейної станції Р419А другого взводу зв`язку роти зв`язку командного пункту польового зв`язку Збройних Сил України, має військове звання молодшого сержанта (а.с. 41).

27.07.2023 ОСОБА_1 подала командиру роти зв`язку командного пункту польового вузла зв`язку Військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення її з військової служби у зв`язку із сімейними обставинами на підставі пп.г п. 3, ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" (як особа, що самостійно виховує дитину віком до 18 років). До рапорту було долучено копію свідоцтва про народження дитини № НОМЕР_7 ; рішення суду про розірвання шлюбу, справа № 577/5303/18; витяг з реєстру територіальної громади, № 2023/004826622,2023/004826306; довідку дошкільного навчального закладу (садочок) № 13 Веселка № 34/01-17 (а.с. 13).

На вказаному рапорті містить відбиток штемпеля реєстрації вхідної кореспонденції та резолюція, що адресована старшому лейтенанту Кругових "Повернути без реалізації".

За результами розгляду рапорту від 27.07.2023 листом від 10.08.2023 № 2/7-795 начальник відділення персоналу штабу/ військової частини НОМЕР_1 повернув рапорт ОСОБА_1 від 27 липня 2023 року з додатками без розгляду у зв`язку із порушенням вимог статті 14 Закону України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України", якою визначено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього командира (начальника), а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого командира (начальника), з чого випливає, що в разі наявної потреби, військовослужбовець повинен звернутися до свого безпосереднього командира (начальника) через подачу рапорту по команді з клопотанням (а.с. 14).

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки відповідачем не прийнято жодного рішення за результатом поданого позивачем рапорту від 27.07.2023 про звільнення, то вважав за необхідне визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нерозгляду та неприйняття рішення по суті рапорту ОСОБА_1 від 27.07.2023 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 27.07.2023 про звільнення з військової служби на підставі п.п. г п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) та прийняти відповідне рішення за результатами розгляду рапорту, з урахуванням висновків викладених у рішенні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Закон України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 року № 2232-XII (далі Закон № 2232) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно частини першої статті 1 Закону № 2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до частини 2 статті 1 Закону №2232 військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Закону № 2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який неодноразово продовжувався та діє станом на сьогоднішній день.

Частиною 7 статті 26 Закону № 2232-XII встановлено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Частиною 3 ст. 24 Закону № 2232-XII визначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Статтями 12, 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначено, що про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо). Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Пунктом 1 Розділу І Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення №1153/2008) передбачено, що цим Положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі. Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.

Відповідно до абз. 1-3 п. 12 розділу І Положення № 1153/2008, встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Відповідно до абз. 2 п. 12 Положення, право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Продовження дії контрактів із військовослужбовцями, які звільняються, у випадках, визначених законодавством, затвердження військовослужбовців на посади за мобілізаційним планом, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, призупинення військової служби або звільнення з військової служби осіб, які проходять строкову військову службу, оформлюється письмовими наказами по стройовій частині. Також наказами по стройовій частині в особливий період оформлюється продовження військової служби та дії контракту понад встановлені строки до термінів, визначених частиною дев`ятою статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Згідно із пунктом 260 Положення № 1153/2008, під час дії особливого періоду військовослужбовці звільняються з військової служби з підстав, визначених статтею 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", та з урахуванням особливостей, передбачених статтею 26-2 названого Закону.

Відповідно до підпункту 2 пункту 225 Положення, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється: під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу":

у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них;

у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них;

у військових званнях до полковника (капітана 1 рангу) включно за всіма підставами - командувачами видів Збройних Сил України, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, командиром військової частини НОМЕР_8 , начальником Генерального штабу Збройних Сил України, керівником служби персоналу Міністерства оборони України, начальником Національного університету оборони України імені Івана Черняховського;

у військових званнях до бригадного генерала (коммодора) та прирівняних до них згідно із пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 4 червня 2020 року № 680-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців" військових звань включно за всіма підставами - Головнокомандувачем Збройних Сил України;

у військових званнях до генерал-лейтенанта (віце-адмірала) та прирівняних до них згідно із пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 4 червня 2020 року № 680-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців" військових звань включно за всіма підставами - Міністром оборони України;

у військових званнях генерала (адмірала) та прирівняному до них згідно із пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 4 червня 2020 року № 680-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців" військовому званні - Президентом України.

Відповідно до пункту 233 Положення, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця. При звільненні військовослужбовця з військової служби за рішенням командування військової частини відповідно до підпункту 1 пункту 35 цього Положення рапорт на звільнення військовослужбовцем не подається. У такому разі командуванням військової частини складається аркуш бесіди з військовослужбовцем за формою, визначеною Міністерством оборони України.

Розгляд рапорту про звільнення зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірка документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин щодо дотримання Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України 10.04.2009 року № 170, уточняються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Проект наказу про звільнення зі служби до подання їх на підпис командирам перевіряється безпосереднім керівником кадрового органу або особою, на яку відповідно до письмового наказу покладено тимчасове виконання обов`язків за цією посадою та проходить правову експертизу в юридичній службі.

Пункт 12.11 розділу XII Інструкції № 170 визначає, що перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що звернення військовослужбовця з певним проханням оформлюється рапортом, який має бути адресований вищій посадовій особі та підлягає реєстрації в день надходження. Подання рапорту по команді означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті.

За результами розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби посадові особи, які мають право на його звільнення з військової служби, зобов`язані видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця з військової служби чи надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорту.

Наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 07.04.2017 року № 124 затверджено Інструкцію з діловодства у Збройних Силах України, яка встановлює загальні вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами у військових частинах (установах) Збройних Сил України, штабах угруповань військ, (далі військові частини, установи), включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік, зберігання і контроль за виконанням (далі Інструкція № 124).

За п. 1.3 Інструкції відповідальним за організацію діловодства у військовій частині (установі) є командир (керівник).

Пунктом 2.1.6. Інструкції № 124 визначено, що у Збройних Силах України створюються такі види документів (далі документи): наказ, директива, розпорядження, бойовий наказ, бойове розпорядження, окреме доручення (доручення), рішення, протокол, положення, постанова, інструкція, історичний формуляр, формуляр, правила, план, звіт, доповідь, донесення, доручення, акт, звуко- та відеозаписи, програма, алгоритм, рапорт, заява, телеграма, телефонограма, факсограма, службовий лист, довідка, методичні рекомендації, доповідна та пояснювальна записки, протокол, припис, посвідчення про відрядження, відпускний квиток, графік відпусток, обхідний лист та інші документи, розроблені в установленому порядку.

Рапорт (заява) письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Наказ командира (керівника) основний розпорядчий документ командира (керівника) військової частини (установи), виданий на правах єдиноначальності; рапорт (заява) письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, та на час звернення до суду проходила службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 . Під час проходження служби позивач висловила небажання продовжувати військову службу у зв`язку із тим, що вона самостійно виховує неповнолітнього сина, про що нею було подано відповідний рапорт. Втім, за результатами розгляду рапорту рапорт позивача було повернуто без розгляду.

Так, відповідно до підпункту г пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах, зокрема, через сімейні обставини або з інших поважних причин, (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), в тому числі, військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Матеріалами справи встановлено, що 27.07.2023 ОСОБА_1 подала командиру роти зв`язку командного пункту польового вузла зв`язку Військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення її з військової служби у зв`язку із сімейними обставинами на підставі пп.г п.3, ч.5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" (як особа, що самостійно виховує дитину віком до 18 років) (а.с.13).

Колегія суддів зауважує, що рапорт позивачки від 27.07.2023 про звільнення з військової служби адресований командиру роти зв`язку командного пункту польового вузла зв`язку Військової частини НОМЕР_1 , тобто позивач подала рапорт по команді своєму начальнику, який, зазначивши свою думку щодо поданого рапорту, мав би скерувати його далі - начальнику польового вузла зв`язку Військової частини НОМЕР_1 , який також, зазначивши свою думку щодо поданого рапорту, мав би скерувати його далі - командиру Військової частини НОМЕР_1 .

Водночас, матеріали справи не містять доказів реагування вищого командування на вказаний рапорт, зокрема доказів, що свідчать про направлення рапорту комндиром роти зв`язку командного пункту польового вузла зв`язку Військової частини НОМЕР_1 до начальника польового вузла зв`язку Військової частини НОМЕР_1 з відміткою про власне клопотання з відповідного питання.

При цьому, сторонами у справі не заперечується, а матеріалами справи підтверджується факт отримання військовою частиною НОМЕР_1 рапорту ОСОБА_1 , про що свідчить відбиток штемпеля реєстрації вхідної кореспонденції.

Обгрунтованих доводів про причини неподання рапорту по команді відповідачем не надано та судом не встанолено.

Натомість, листом від 10.08.2023 № 2/7-795 начальник відділення персоналу штабу/ військової частини НОМЕР_1 повернув рапорт ОСОБА_1 від 27 липня 2023 року з додатками без розгляду у зв`язку із порушенням вимог статті 14 Закону України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України", якою визначено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього командира (начальника), а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого командира (начальника), з чого випливає, що в разі наявної потреби, військовослужбовець повинен звернутися до свого безпосереднього командира (начальника) через подачу рапорту по команді з клопотанням (а.с. 14).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що така відповідь за підписом начальника відділення персоналу штабу Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 не може бути рішенням, за результатом розгляду рапорту позивачки про звільнення від 27.07.2023, у розумінні Положення № 1153/2008, Закону № 2232-ХІІ, Інструкції № 170, а тим більше про прийняття рішення (у тому числі про відмову) уповноваженою особою, зокрема командиром Військової частини НОМЕР_1 , чи іншою особою, яка має повноваження на прийняття відповідних рішень з кадрових питань. Доказів того, що начальник відділення персоналу штабу Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 наділений відповідними матеріали справи не містять, відповідачем таких доказів не надано.

Разом з тим, рапорт ОСОБА_1 від 27.07.2023 року про звільнення її з військової служби, військовою частиною НОМЕР_1 розглянутий не був, оскільки ні наказ по особовому складу про звільнення позивача з військової служби, а ні обґрунтованої відмови у задоволенні цього рапорту з посиланням на акти законодавства та з роз`ясненням порядку оскарження, відповідачем не було прийнято.

Колегія суддів не приймає посилання скаржника, як підставу для відмови в задоволенні позовних вимог до військової частини № НОМЕР_1 про те, що на час вирішення справи в суді першої інстанції правовідносини військової служби між ОСОБА_1 та військовою частиною НОМЕР_1 припинились 25.10.2023 у зв`язку з виключення позивачки зі списків особового складу відповідача, оскільки, зазначенні обставини не звільняють відповідача від обов`язку дотримання приписів законодавства та розглянути рапорт, який був поданий 27.07.2023 року до моменту виключення позивачки зі списків особового складу військової частини № НОМЕР_1 .

Вищенаведене свідчить про допущену відповідачем бездіяльність в частині нерозгляду та неприйняття рішення по суті рапорту ОСОБА_1 від 27.07.2023 про звільнення її з військової служби за сімейними обставинами.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 342/158/17 суд касаційної інстанції зазначив, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Таким чином, оскільки за наслідками поданого позивачкою рапорту про звільнення відповідачем відповідно до вимог законодавства не прийнято належним чином оформленого наказу про звільнення позивачки з військової служби чи відмову у її звільненні, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Так, частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2); визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3); визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4); інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 05.04.2005 року (заява № 38722/02)).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Дана правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові у справі № 21-1465а15 від 16 вересня 2015 року.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з частиною 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У постанові Верховного Суду 25 березня 2020 року у справі № 752/18396/16-а сформульована правова позиція, що принцип диспозитивності в адміністративному процесі має своє специфічне змістове наповнення, пов`язане з публічно-правовим характером адміністративного позову та активною участю суду в процесі розгляду адміністративних справ, тому адміністративний суд може та зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів.

Отже, суд може та зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів. Такий вихід за межі позовних вимог має бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява. Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема, коли це необхідно для ефективного та повного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин (сторін чи третіх осіб), про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком судом першої інстанції про протиправну бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 пп НОМЕР_2 ) щодо нерозгляду та неприйняття рішення по суті рапорту із зобов`язанням відповідача розглянути рапорт ОСОБА_1 від 27.07.2023 про звільнення з військової служби на підставі п.п. г п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та прийняти відповідне рішення за результатами розгляду рапорту, з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано частково задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 31.07.2024 року по справі № 480/10997/23 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 31.07.2024 по справі № 480/10997/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) В.А. Калиновський О.М. Мінаєва