Справа № 240/27955/23
Суддя: Чернова Ганна Валеріївна
Дата ухвалення: 2024-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року м. Житомир справа № 240/27955/23

категорія 112010200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Чернової Г.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання незаконним рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до суду із позовною заявою, в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:

- визнати незаконним рішення Головного управління Пенсійного фонду в Черкаській області від 22.08.2023 та протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, викладену в листі від 29.08.2023 № 0600-0206-8/90002 про відмову у зарахуванні ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи з 26.09.1983 по 18.10.1985;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 26.09.1983 по 18.10.1985.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що зверталася до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії за віком, яка за принципом екстериторіальності була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду в Черкаській області. Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області їй було повідомлено про відмову у зарахуванні до трудового стажу вказані вище періоди роботи, оскільки згідно трудової книжки від 10.07.1981 НОМЕР_1 виявлено розбіжність між датою звільнення та датою наказу про звільнення.

Позивач з відмовою не погоджується, вважає її незаконною та необґрунтованою, у зв`язку з чим звернулася до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду вказану заяву залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

Від Головного управління Пенсійного фонду в Черкаській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вказує, що при розгляді наданих позивачем документів, зокрема трудової книжки від 10.07.1981 НОМЕР_1 , виявлено розбіжність між датою звільнення та датою наказу про звільнення, а тому до страхового стажу не зараховано період роботи в російській федерації з 26.08.1983 по 18.10.1985. Таким чином, згідно поданих документів, загальний страховий стаж позивача на дату звернення становив 28 років 4 місяці 21 день, що є недостатнім для призначення пенсії за віком.

Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області також надіслало відзив на позовну заяву, в якій просило відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає правомірними та вмотивованими дії Головного управління Пенсійного фонду в Черкаській області щодо відмови позивачеві у призначенні пенсії через відсутність необхідного страхового стажу 30 років. Також вказує, що оскільки російська федерація з 01.01.2023 припинила свою участь в Угоді про гарантії прав громадян-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, а також з відсутністю можливості в умовах воєнного стану надсилати будь-які запити до органів Пенсійного фонду російської федерації, пенсії громадянам, які проживали/працювали на території російської федерації, призначаються на умовах, визначених Законом.

У відповідності до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами із прийняттям рішення відповідно до ч.5 ст.250 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії за віком.

Після реєстрації заяви позивача та сканування копій документів засобами програмного забезпечення Головним управлінням Пенсійного фонду в Черкаській області за принципом екстериторіальності розглянуто заяву позивача, та за результатом розгляду прийнято рішення від 22.08.2023 №74 про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 30 років. Зокрема за результатами розгляду документів до страхового стажу позивача не зараховано період трудової діяльності на Нефтеюганской МСГ п/о з 26.08.1983 по 18.10.1985, оскільки згідно записів в трудовій книжці від 10.07.1981 НОМЕР_1 виявлено розбіжність між датою звільнення та датою наказу про звільнення. Таким чином, згідно поданих документів, загальний страховий стаж позивача на дату звернення становив 28 років 4 місяці 21 день, що є недостатнім для призначення пенсії за віком.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV (далі - Закон № 1058).

Частиною 1статті 24 вказаного Закону визначено, що страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно частини 2 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до частини 4 статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" 05.11.1991 №1058-IV).

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка працівника.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 по справі № 235/805/17, від 06.12.2019 по справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 по справі № 500/1561/17, від 05.12.2019 по справі № 242/2536/16-а.

Відповідно до пункту 17 Порядку №637 за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

Тобто, за приписами наведеної норми, уточнюючі довідки для підтвердження спеціального трудового стажу або інші документи необхідно надавати лише в разі коли відсутні відповідні відомості в трудовій книжці.

Разом з тим, згідно Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 09.07.1958 №620, не передбачено наслідків для особи щодо якої вона заведена, порушення порядку ведення трудової книжки. Так, згідно п. 10 цієї Інструкції відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника.

Підставою для відмови позивачці у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 26.06.1983 по 18.10.1985 стала невідповідність дати звільнення з датою наказу про звільнення.

Так, у трудовій книжці ОСОБА_1 від 10.07.1981 НОМЕР_1 міститься запис:

26.06.1983 Нефтеюганская МСЧ п/о. Принята гардеробщицей в смотровую поликлинику. Пр.№191 от 26.09.83г.

18.10.1985 Уволена по собственному желанию, ст. 31 КЗоТ РСФСР. Пр.№212 от 10.03.86г.

Аналізуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позивач не може нести відповідальності за порядок ведення її трудової книжки, оскільки саме на роботодавця покладено обов`язок щодо заповнення відповідних граф трудових книжок, внесення записів, засвідчення їх печатками.

Відповідачами не підтверджено відповідними доказами, що трудова книжка позивача містить неправдиві або недостовірні відомості.

Наведені вище обставини свідчать, що, відмовляючи позивачу у призначенні пенсії за віком, відповідач діяв необґрунтовано, без дотримання принципу пропорційності, отже, формально.

Також, оцінюючи спірні правовідносини суд бере до уваги і практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка, відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV, має застосовуватися при розгляді справ як джерело права.

Так, під час розгляду справ проти Туреччини (зокрема, "Loizidouv. Turkey", "Cyprusv. Turkey"), проти Молдови та Росії (зокрема, "Mozerv/the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Othersv. Moldova and Russia"), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Згідно положень статті 3 Конституції України, як Основного Закону України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність.

Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначив ЄСПЛ у справі. Latvia (п.77 рішення Великої палати ЄСПЛ від 18.02.2009 р.) стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції не накладає ніяких обмежень на свободу держави, що ратифікувала Конвенцію, приймати рішення про те, чи створювати якусь схему соціального забезпечення, або обирати тип або розмір виплат, які надаються відповідно до будь-якої такої схеми. Однак, якщо в державі існують чинні законодавчі норми, що передбачають такі виплати на основі права на соціальну підтримку незалежно від того, чи обумовлені вони попередньою сплатою внесків ці норми слід вважати такими, що створюють майновий інтерес, що потрапляє в сферу дії статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції для осіб, що відповідають пропонованим до благоотримувачів вимогам.

У справі Будченко проти України (рішення від 24 квітня 2014 року, заява № 38677/06) ЄСПЛ також зазначив, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам.

Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі Ковач проти України, п.59 рішення у справі Мельниченко проти України, п.50 рішення у справі Чуйкіна проти України тощо).

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, тобто людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично. Більше того, відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Згідно з частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

З огляду на наведені обставини, суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача є саме визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 22.08.2023 №74 щодо незарахування до страхового стажу періоду роботи позивача з 26.09.1983 по 18.10.1985 згідно із трудовою книжкою від 10.07.1981 НОМЕР_1 .

Щодо позовних вимог про зарахування до страхового стажу позивача періоди роботи з 26.09.1983 по 18.10.1985, суд зазначає наступне.

Статтею 58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Таким чином, з урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення пенсії та визначення підстав, за яких призначається пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні, суд дійшов до висновку про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про зарахування до страхового стажу періоди роботи позивача з 26.09.1983 по 18.10.1985, з урахуванням висновків суду.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідачі не надали жодного переконливого доказу на підтвердження того, що при прийнятті рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії за віком діяли обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно, тобто із забезпеченням усіх прав особи. Рішення не є пропорційним, з огляду на те що воно порушує баланс між несприятливими наслідками для реалізації конституційного права позивача на соціальний захист (ст.46 Конституції України) і цілями на які, врешті, спрямоване це рішення.

З огляду на встановлені обставини справи та наведені норми закону, якими регулюються спірні відносини, з урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення пенсії та визначення підстав, за яких призначається пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивачки, яке полягає у визнанні протиправною відмови відповідача в призначенні пенсії за віком та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 14.08.2023 про призначення пенсії за віком із врахуванням періодів роботи з 26.09.1983 по 18.10.1985 (РСФСР) згідно з трудовою книжкою від 10.07.1981 НОМЕР_1 , з урахуванням висновків суду.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, на користь позивача належить стягнути сплачену нею суму судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, у розмірі 536,80 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 77, 78, 90, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, буд. 7, м. Житомир,Житомирська обл., Житомирський р-н,10003, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (вул. Смілянська, 23, м. Черкаси, 18000, 8) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду в Черкаській області, які полягають у відмові у зарахуванні ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи з 26.09.1983 по 18.10.1985.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 14.08.2023 про призначення пенсії за віком із врахуванням періодів роботи з 26.09.1983 по 18.10.1985 згідно з трудовою книжкою від 10.07.1981 НОМЕР_1 , та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 536,80 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.В. Чернова

10.10.24