Справа № 500/5062/24
Суддя: Подлісна Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2024-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/5062/24

30 вересня 2024 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Подлісної І.М. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції державного виконавця Деревянчук Христина Олегівна про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 до Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, державного виконавця Деревянчук Христини Олегівни, в якій просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову ВП №37719544 від 25.07.2024 року видану старшим державним виконавцем Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Деревянчук Христиною Олегівною про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 223,36 ЄВРО (EUR).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 29 квітня 2013 року постановою головного державного виконавця ВП №37719544 Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції Вальорна Л.В., відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа №1915/15377/2012 та стягнути з ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором в сумі 2233, 63 євро, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 28.01.2013 року становить 24 046, 75 гривень, та 240, 46 гривень судового збору.

27.05.2024 АТ КБ "ПриватБанк" подав заяву за вих. №Е.16.0.0.0/4-240527/81356 про повернення виконавчого листа 01.04.2013 у цивільній справі №1915/15377/2012 та стягнути з ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором у розмірі 24 046, 75 гривень, та 240, 46 гривень понесених судових витрат.

25.07.2024 старшим державним виконавцем Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Деревянчук Христиною Олегівною винесено постанову ВП №37719544 про повернення виконавчого документа стягувачу по примусовому виконанню виконавчого листа №1915/15377/2012 виданого Тернопільським міськрайонним судом від 01.04.2013. В мотивувальній частині даної постанови старший державний виконавець Деревянчук Х.О. зазначила: «Залишок нестягненої суми за виконавчим документом 24287,21 гривня (UAH); сума стягнутого виконавчого збору/сума стягненої винагороди приватного виконавця 0 гривня (UAH)».

Виконавче провадження ВП №37719544 по стягненню заборгованості на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" повернуто без виконання стягувану, без реального виконання рішення суду та фактичного виконання.

25.07.2024 прийнято постанову старшого державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Деревянчук Христиною Олегівною ВП №37719544 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 223,36 євро (EUR).

Позивач вважає, що старший державний виконавець ОСОБА_2 в порушення ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент відкриття провадження) та матеріалів виконавчого провадження ВП №37719544 винесла спірну постанову, про стягнення виконавчого збору без реального виконання рішення суду і фактичного виконання, а також не у тій валюті, яке проводилось стягнення за матеріалами виконавчого провадження.

20 серпня 2024 року Тернопільським окружним адміністративним судом відкрито провадження в цій адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження з особливостями провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, визначеними статями 268, 269, 271, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, та призначено судове засідання на 29.08.2024 о 12:15 год.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду із відповідними письмовими доказами 28.08.2024. У відзиві відповідач не погоджується з позовними вимогами та доводами, викладеними в адміністративному позові, та в обґрунтування своїх заперечень зазначає наступне.

У відповідності до ч.3 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» в разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Отже, імперативна норма Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язує державного виконавця у разі закінчення виконавчого документа з підстав передбачених п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» розпочати нове провадження зі стягнення виконавчого збору якщо він не стягнутий.

Закону № 1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються з:

1) виконавчого збору, стягнутого з боржникав порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

2) авансового внеску стягувача;

3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведення виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

Відповідно до пунктів 1, 2, 9 розділу І Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, затверджених наказом Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2830/5, що зареєстровані в Міністерстві юстиції України 30.09.2016 за №1300/29430, до видів витрат виконавчого провадження відносяться: виготовлення документів виконавчого провадження: папір; копіювання, друк документів; канцтовари; пересилання документів виконавчого провадження: конверти; знаки поштової оплати (марки); послуги маркувальної машини; послуги поштового зв`язку. Плата за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та після введення в дію статті 8 Закону України N 1404-VIII «Про виконавче провадження» плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження.

Таким чином у відповідності до чинного законодавства Відділ поніс витрати, пов`язані з організацією виконавчих дій, перелік яких калькулюється описовій частині оскаржуваної постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження №59733272 від 21.01.2020 і які по суті не оскаржуються позивачем.

Представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити.

Ухвалою суду від 29.08.2024 відкладено розгляд справи на 30.09.2024 о 09:45 год.

11.09.2024 до Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача, відповідно до якої вказано на безпідставність та необґрунтованість відзиву відповідача, оскільки зазначені в ньому відомості не відповідають дійсності.

Учасники справи 30.09.2024 року подали до суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, а тому враховуючи положення статей 194, 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) розгляд справи проведено у порядку письмового провадження.

Також представник позивача в позовній заяві просив поновити строк звернення до суду з даним позовом та зазначив наступне.

За загальним правилом, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи передбачено шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України)).

Оскарження постанови про стягнення виконавчого збору встановлюється інші строки для звернення до адміністративного суду, передбачені ст. 287 КАС України: позовну заяву може бути подано до суду - у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Підставою винесення постанови ВП від 25.07.2024р. та стягнення виконавчого збору є невиконання виконавчого листа №1915/15377/2012 виданого Тернопільським міськрайонним судом від 01.04.2013 про стягнення з ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за договором кредиту від 20.10.2006року № TEH0AN020000005 В СУМІ 2 233,63 євро, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 28.01.2013 становить 24 0146,75 грн., та 240,46 грн. судового збору, є повернення виконавчого документа згідно постанови про повернення виконавчого документа стягувану від 25.07.2024 без подальшого виконання.

Так, постанову ВП №37719544 від 25 липня 2024 року Позивачу не направлялась, а з спірною постановою, Позивач ознайомився 04.08.2024 в мобільному додатку «ДІЯ» та в автоматизованій системі виконавчого провадження ВП №37719544 (https://asvpweb.minjust.gov.ua/#/search-debtors).

Відтак, суд дійшов висновку, що слід поновити позивачу строк звернення до суду з даним позовом.

Дослідивши письмові докази та перевіривши доводи, викладені у позові, суд встановив такі обставини.

Як слідує з матеріалів справи, рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 28 січня 2013 року у цивільній справі №1915/15377/2012, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за договором кредиту від 20.10.2006 року за №TEH0AN02000005 в сумі 2233, 63 євро, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 28.01.2013 року становить 24 046, 75 гривень, та 240, 46 гривень судового збору.

В подальшому ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції з заявою про відкриття виконавчого провадження в якій ПАТ КБ «ПриватБанк», просив прийняти до виконання виконавчий лист Тернопільського міськрайонного суду від 01.04.2013 у цивільній справі №1915/15377/2012 та стягнути з ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором у розмірі 24 046, 75 гривень, та 240, 46 гривень понесених судових витрат, тобто АТ КБ «Приватбанк» просив стягнути з Позивача заборгованість за кредитним договором у гривні, а не в іноземній валюті.

29 квітня 2013 року постановою головного державного виконавця ВП №37719544 Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції Вальорна Л.В., відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа №1915/15377/2012 та стягнути з ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором в сумі 2233, 63 євро, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 28.01.2013 року становить 24 046, 75 гривень, та 240, 46 гривень судового збору.

В п.2. та 3 постанови головного державного виконавця ВП №37719544 про відкриття виконавчого провадження від 29 квітня 2013 року вказано: «Боржнику добровільно виконати: до 05.05.2013, При невиконанні рішення в наданий для добровільного виконання строк виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій», державний виконавець попередив про стягнення з Позивача заборгованості в гривні, так як просив Стягувач ПАТ КБ «Приватбанк» у заяві, а не у іноземній валюті.

Так в період з 29.04.2013 і до 27.05.2024 державні виконавці, які проводили виконавчі дії по стягненню заборгованості з Позивача на користь АТ КБ «Приватбанк», у гривні, а не в іноземній валюті євро (EUR), що підтверджується інформацією про виконавче провадження від 04.08.2024 з сайту (https://asvpweb.minjust.gov.ua/#/search-debtors).

Згідно інформації про виконавче провадження від 04.08.2024 з Позивача стягувалась сума грошових коштів, яка підлягає стягненню за виконавчим документом в сумі 24287,21грн.

27.05.2024 АТ КБ "ПриватБанк" подав заяву за вих. №Е.16.0.0.0/4-240527/81356 про повернення виконавчого листа 01.04.2013 у цивільній справі №1915/15377/2012 та стягнути з ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором у розмірі 24 046, 75 гривень, та 240, 46 гривень понесених судових витрат.

25.07.2024 старшим державним виконавцем Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Деревянчук Христиною Олегівною винесено постанову ВП №37719544 про повернення виконавчого документа стягувачу по примусовому виконанню виконавчого листа №1915/15377/2012 виданого Тернопільським міськрайонним судом від 01.04.2013. В мотивувальній частині даної постанови старший державний виконавець Деревянчук Х.О. зазначила: «Залишок нестягненої суми за виконавчим документом 24287,21 гривня (UAH); сума стягнутого виконавчого збору/сума стягненої винагороди приватного виконавця 0 гривня (UAH)».

Виконавче провадження ВП №37719544 по стягненню заборгованості на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" повернуто без виконання стягувану, без реального виконання рішення суду та фактичного виконання.

25.07.2024 прийнято постанову старшого державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Деревянчук Христиною Олегівною ВП №37719544 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 223,36 євро (EUR).

В спірній постанові від 25.07.2024 державний виконавець вказав, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Підставою для винесеної спірної постанови державним виконавцем вказано ст. 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Статтею 40 Закону N1404-VIII визначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Не погодившись із спірною постановою, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією а законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. №606-XIV (далі - Закон №606-XIV) (в редакції та момент вчинення виконавчих дій, відкриття виконавчого провадження).

Згідно зі статтею 1 Закону № 606-XIV виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 2 Закону № 606-XIV (в редакції Закону та момент відкриття виконавчого провадження) Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" (далі - державні виконавці).

Згідно із ст.19 Закону № 606-ХIV в редакції, чинній станом на 02.09.2013р., державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону:

- за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення;

- за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді;

- у разі якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом;

- в інших передбачених законом випадках.

У заяві про відкриття виконавчого провадження стягувач вправі зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, місцезнаходження його майна тощо), а також шляхи отримання ним коштів, стягнутих з боржника.

У заяві про відкриття виконавчого провадження щодо виконання рішення про майнове стягнення стягувач має право просити державного виконавця накласти арешт на майно та кошти боржника та оголосити заборону на його відчуження.

Відповідно до ч.1 ст. 28 Закон №606-XIV (у редакції станом на 02.09.2013р. чинній на момент виникнення спірних відносин) у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч.3 ст. 28 Закон №606-XIV (у редакції чинній на момент виникнення спірних відносин 02.09.2013р.) постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю.

Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Як видно з матеріалів справи, постанова від 25.07.2024 про стягнення виконавчого збору у розмірі 223,36 євро (EUR), винесена в зв`язку з невиконанням, Позивачем постанови про відкриття виконавчого провадження від 29 квітня 2013 року, однак державним виконавцем застосовано ЗУ «Про виконавче провадження» не в тій редакції, яка діяла на момент відкриття виконавчого провадження від 29.04.2013 та відповідних підстав стягнення виконавчого збору.

Особливості стягнення виконавчого збору в редакції Закону України «Про виконавче провадження», яка була чинна до 28 серпня 2018 року 08 липня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в рамках справи № 480/5242/19, адміністративне провадження №К/9901/11995/20 (ЄДРСРУ № 98187655) досліджував питання щодо особливостей стягнення виконавчого збору в редакції Закону України «Про виконавче провадження», яка була чинна до 28 серпня 2018 року.

Із аналізу норм Закону №1404-VIII у редакції, що діяла до 28 серпня 2018 року, слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення із боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Законом №2475-VIII внесені зміни до статті 27 Закону №1404-VIII, які набрали чинності з 28 серпня 2018 року, і виходячи із цих змін виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Отже, із урахуванням редакцій Закону №1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача та знаходження на примусовому виконанні виконавчого документа, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме: у період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 09 лютого 1999 року в справі №1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Відтак, приписи статті 27 Закону №14'04VIII у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність боржника у порівнянні з нормами статті 27 Закону №1404-VIII у редакції, чинній після 28 серпня 2018 року, оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.

Унесені Законом №2475-VIII до статті 27 Закону №1404-VIH зміни погіршили становище боржника.

Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 14 травня 2020 року в справі №640/685/19, від 29 липня 2020 року в справі №1340/5050/18, від 12 серпня 2020 року в справі №1340/5053/18, від 15 жовтня 2020 року в справі №280/5959/19, від 28 жовтня 2020 року в справі №400/878/20, від 21 січня 2021 року в справі №640/3430/19, від 28 січня 2021 року в справі №420/769/19 та від 20 травня 2021 року в справі №640/32814/20.

Правова позиція Великої Палати Верховного Суду, висловлена у постанові від 11 березня 2020 року в справі №2540/3203/18, стосується правовідносин, що виникли до внесення змін до статті 27 Закону №1404-VIII.

З урахуванням зазначеного і того, що внесені Законом №2475-VIII зміни до статті 27 Закону №1404- VIII погіршили становище боржника, а також того, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, у виконавця були відсутні правові підстави для стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, визначеному в оскаржуваній постанові.

Крім того, у разі стягнення виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404- VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Із урахуванням зазначеного і того, що внесені Законом №2475-VIII зміни до статті 27 Закону №1404-VIII погіршили становище боржника - ОСОБА_1 , а також те, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, у Відповідача були відсутні правові підстави для стягнення з Позивача виконавчого збору в розмірі, визначеному в оскаржуваній постанові.

Щодо незаконного винесення постанови ВП №37719544 від 25.07.2024, в частині нарахування виконавчого збору не у тій валюті, то суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Такі кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Згідно зі статтею 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення про виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Так, ПАТ КБ «Приват Банк» у заяві до ДВС просив стягнути з Позивача заборгованість за кредитним договором у гривні, у розмірі 24 046, 75 гривень, та 240, 46 гривень понесених судових витрат, а не в іноземній валюті.

У постанові про відкриття виконавчого провадження від 29.04.2013 державним виконавцем вказано резолютивну частину виконавчого документа, а саме: «Стягнути з ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором в сумі 2233, 63 євро, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 28.01.2013 року становить 24 046, 75 гривень, та 240, 46 гривень судового збору», однак всі дії та процесуальні документи державний виконавець проводив від суми заборгованості за в виконавчим документом у гривні, а саме: -24287,21 грн., а не визначеної суми заборгованості в Євро.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 9 КАС України закріплено принцип законності, який вимагає, щоб органи державної влади та їх посадові особи діяли тільки на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

ЄСПЛ підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії", заява №33202/96, "Онер`їлдіз проти Туреччини" ). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (справа "Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08 від 20 травня 2010 року і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, від 25 листопада 2008 року).

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема у пар.45 рішення в справі «Бочаров проти України», пар.53 рішення в справі «Федорченко та Лозенко проти України», пар.43 рішення в справі «Кобець проти України», при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

Згідно до позиції Європейського суду у справі YvonnevanDuyn v. Home Office (Case 41/74 vanDuyn v. Home Office) відповідно до якого принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Отже, якщо держава задекларувала певні правила поведінки при внесенні змін до порядку оподаткування (принцип стабільності податкового законодавства), то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Відтак, суд вважає дії старшого державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Деревянчук Христини Олегівни про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 223,36 ЄВРО (EUR) на підставі постанови ВП №37719544 від 25.07.2024р. є протиправними та незаконними, так як проводяться в порушення ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження» на момент відкриття виконавчого провадження» не в тій валюті, яке було відкрито виконавче провадження, та в порушення ст. 37,40 ЗУ «Про виконавче провадження» без реального виконання рішення суду і фактичного виконання.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із нормами частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, в силу положень частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами статті 90 КАС України та аналізуючи наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Відповідно до вимог статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (частина перша статті 139 КАС України).

Оскільки, позов підлягає до задоволення, то до відшкодування позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає сплачена сума судового збору у розмірі 1211.20 грн. згідно квитанції від 08.08.2024.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову ВП №37719544 від 25.07.2024 року видану старшим державним виконавцем Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Деревянчук Христиною Олегівною про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 223,36 ЄВРО (EUR).

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції сплачений судовий збір в розмірі 1211 грн (одна тисяча двісті одинадцять) 20 копійок, відповідно до квитанції від 08.08.2024 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності до статей 287, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його складання.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 02 жовтня 2024 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач:

- Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місцезнаходження/місце проживання: вул. Острозького князя, 14,м. Тернопіль,Тернопільська обл., Тернопільський р-н,46006 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 ).

- ОСОБА_2 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_2 код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ).

Головуючий суддя Подлісна І.М.